prop · GI031 · 1995-01-01 00:00:00 — Arbetsgruppen konstaterar att införande av en finskspråkig fullservicekanal i , som föreslagits av en idégrupp inom programföretaget, i hög grad skulle vara ägnat att stärka det finska språkets ställning i på minst två sätt. Dels skulle en heltäckande radioservice självfallet bättre betjäna de tänkta lyssnarna. Dels skulle det visa för den svenska allmänheten att de finskspråkiga lyssnarna är en så betydande del av den svenska befolkningen att den bedöms ha behov av egen och omfattande radioservice. Ett sådant projekt skulle kunna förverkligas i samband med införandet av ny digital sändningsteknik. I det fall riksdag och regering vill ålägga att införa en finskspråkig kanal kan detta ske tidigast fr.o.m. då ett nytt avtal skall träda i kraft. Arbetsgruppen konstaterar vidare att den digitala tekniken också ökar möjligheterna till sändningar av television. Detta kan förbättra möjligheterna att bl.a. sprida grannlands-TV, däribland finländska TV-kanaler. Saken har uppmärksammats i efter initiativ av den i samband med session i . arbetar också för att lösa upphovsmannarättsliga problem. Ett positivt resultat som frukt av detta arbete kan få stor betydelse för det finska språkets ställning i . 3 Något om finskans historia i När den lutherska reformationen genomfördes i av ledde detta till att latinet som kyrko- och predikospråk ersattes inte bara av svenskan utan även av finskan. Det predikades på finska tidigare i än i Åbo, som var centralorten i det svensk-finska rikets finska rikshälft. hade en betydande finskspråkig minoritet och den finska församlingens existens omnämns första gången i bevarade handlingar . Finska förekom även på , inte bara bland tjänstefolket eller bland smederna i slottssmedjan utan även vid hovet. fann det angeläget att hans söner skulle lära sig finska och när han efterfrågade tuktomästare, dvs. lärare, till sin son , sedermera , rekommenderade i ett brev till kungen dels en pommersk adelsman, , dels , som för eftervärlden blivit känd som reformator och det finska skriftspråkets skapare. Om studenten , som i sitt brev till kungen kallade "en son och landsman från Edert ," fällde refor- matorn följande omdöme: "Han är visserligen ännu helt ung men framstående i lärdom, begåvning och vandel." Agricola korresponderade bl.a. hos och dennes kollega i vid olika tillfällen själv med och skickade, enligt vad som antyds i ett av breven, sin finska (Abckiria) som present till prins . Men som Vasaprinsarnas lärare i finska engagerades en av Agricolas studiekamrater i , , liksom Agricola bördig från Pernå i . Agricola själv fick andra, för reformationen och för det finska språkets utveckling viktigare uppgifter. 3.1 Finskan som religionens språk Genom reformationen blev det viktigt att översätta och publicera religiösa skrifter på de båda folkspråken, finska och svenska. Ur det religiösa språket utvecklades också det första standardiserade svenska språket, ett svenskt riksspråk, som också blev det officiella språket i hela riket. Nästan parallellt med det svenska riksspråket utvecklades också ett finskt standardspråk. (omkr. 1510-1557) hade, som framgår bl.a. av hans brev till , påbörjat översättningen av till finska redan i och arbetet med detta, Se Wsi Testamenti, avslutades i Åbo . Året därpå trycktes det i likhet med flera andra samtida religiösa skrifter i . blev sedan tryck- och förlagsort för mycket av den finskspråkiga utgivningen, religiös såväl som profan, till långt in , även sedan förlorat i kriget mot 1808-1809 och sedan ett tryckeri etablerats i Åbo . Hela , Biblia, Se on , kom ut i finsk översättning första gången . Den var stor till formatet, hade en luxuös utformning och blev därför aldrig någon folkbibel. På befallning beslöt man därför att trycka om den finska i mycket mindre format och i enklare typografi så att den lättare kunde användas av bl.a. militären och fältprästerna. Denna version, som brukar kallas krigsbibel, kom ut . Av de senare bibelöversättningarna är översättning den mest kända. Den har gällt som den enda auktoriserade finska bibelöversättningen ända även inom det finskspråkiga, religiösa livet i . För skogsfinnarna i har ingen regelbunden kyrklig service på finska förekommit på samma sätt som i (se nedan), men det finns uppgifter om att det i socknar med många finskspråkiga ibland tagits hänsyn till detta och att olika kyrkliga förrättningar på finska ägt rum. På vissa håll har det förekommit gudstjänster även på finska med viss regelbundenhet. Åtminstone i ett fall har finskan också haft betydelse som merit och avgjort till förmån för en finnättling vid tillsättningen av en prästtjänst i i . Också i finnskogar utnämndes finskkunniga präster, som sannolikt var finnättlingar och även i övriga Bergslagen fanns finskkunniga präster. Sämst tycks förhållandena i detta avseende ha varit i , det område där den finska befolkningen varit talrikast. levde finskan kvar som religionens språk i både inom den lågkyrkliga, læstadianska väckelserörelsen och inom statskyrkan. Av prästerna i gränsförsamlingarna krävdes tvåspråkighet, eftersom gudstjänstspråket skulle anpassas till rådande befolkningsförhållanden. Finskans ställning som vardags- språk särskilt på landsbygden var oomstridd, men uppenbarligen var språket framförallt 1842 anlagda staden en social gräns mellan herrskap och tjänstefolk. I den gamla församlingen Nedertorneå, som genom fredsslutet hade halverats, fortsatte finskan att vara kyrkospråket även på den svenska sidan ända , då den svenskspråkiga befolkningen i dåvarande krävde att också svenska skulle komma till användning. Resultatet blev att påbjöd en svenskspråkig högmässa och svenska gudstjänster i samband med större . I som helhet har utvecklingen sedan varit att svenskan vunnit allt större insteg inom kyrkan och det religiösa livet i övrigt men regelbundet har gudstjänster och andra kyrkliga förrättningar ägt rum på finska, något som fortfarande sker i mycket stor utsträckning. Svenska teologistuderande, som velat lära sig finska, har genom Lule stift kunnat få förmånliga stipendier mot att de förbundit sig att tjänstgöra ett visst antal år i de tvåspråkiga församlingarna i . Även för samerna i norra har finskan ända till våra dagar varit ett lingua sacra. Åtskilliga religiösa skrifter på finska har utkommit i både inom læstadianismen och inom . Klassiska är framförallt och postillor på finska. Lule stift har ansvarat för bl.a. utgivningen av finska versioner av svenska psalmboksutgåvor. Inflyttningen från efter har bidragit till att den finskspråkiga kyrkliga verksamheten spritt sig till de övriga delarna i landet, där finska präster är verksamma inom statskyrkan. Den förste finske prästen, som anställdes av i 1952, fick i uppgift att verka inom stift och särskilt bland ingermanländarna där. Bland de frireligiösa grupperna med finskspråkig verksamhet är störst. Jehovas vittnen finns också företrädd. De ortodoxa är anslutna till Finska ortodoxa församlingen i , som grundades . Församlingen har en kyrkoherde och ett kyrkligt centrum i . Många av de ortodoxa är inger- manländare eller karelare. 3.2 Den profana litteraturen på finska föreskrift om all dom att "utländsk lag må ej däri åberopas, eller främmande språk brukas" tolkades länge så att finskan var ett främmande språk som inte kunde komma ifråga inom administration och förvaltning. Inom den svenska civilförvaltningen rådde inte samma krav på tvåspråkighet hos tjänste- männen som inom kyrkan, men däremot var inom den svenska civilförvaltningen tolkning obligatorisk vid alla slag av officiella förrättningar. Rättegångar, skatteläggningar, mantalsförrättningar, arvsskiften, bouppteckningar liksom föredragningar av kungörelser och offentliga skrivelser skulle ske genom tolkning till finska. Alla sockenstämmoprotokoll var skrivna på svenska, vilket var påbjudet, men det förelåg också skyldighet att före justering tolka aktstycket till finska för de närvarande vid stämman.Redan på 1760-talet hade landshövdingen i , som då omfattade även nuvarande , föreslagit att en samling av lagar och förordningar skulle utges i finsk översättning till gagn för de svenska undersåtar, som uteslutande tala eller läsa finska. Först , när för länge sedan förlorat men hade en finskspråkig befolkning i Torneda- len och i mindre utsträckning fortfarande också i och , togs förslaget upp i en ansökan från i . Samlingen, som publicerades , innehöll lagar och förordningar om kommunalstyrelse, mantalsskrivning, häradsrätt, strafflag, kyrkolag, legostadga, ägoskifte, lagfart, fattigvård, jakt och fiske (i gränsälven älv). Den trycktes i tusen exemplar, varav merparten tillställdes i för utdelning till tjänstemän och kommunalstyrelser. Men juridiska texter översattes och publicerades på finska. Den första lagöversättningen till finska gjordes sannolikt av en av prästerna vid finska församlingen i , en (), som översatte landslag till finska . Stadslagen översattes 1609 av kyrkoherden . De första författningstexterna som översattes till finska behandlade mycket konkreta förhållanden som allmogens skjutsningsskyldighet, tionden eller bestämmelser för krigsfolk. trycktes översättningarna av författningstexter och annat officiellt tryck i och kanslikollegiet i såg sig tvunget att anställa finska translatorer. Sådana var sedan verksamma . som brukar kallas reformationstiden utkom omkring 60 finska böcker och andra trycksaker. Det mesta som utgavs var översättningar och huvudsakligen av religiös karaktär, men utanför det kyrkliga livet gjordes de mest omfattande arbetena på juridikens område. När lag utkom började den snart översättas till finska men den finska versionen trycktes inte och fick aldrig officiell giltighet. Tryckningen skedde för övrigt med privata medel. Rent lyrisk diktning på finska skapades i mycket liten utsträckning under det gemensamma rikets tid. Av detta skrevs en del på den finska folkdiktningens versmått, Kalevalametern. En folklig diktare som i den finska litteraturhistorien noterats som den förste till namnet kände allmogeskalden är den tornedalske bonden (), vars mest kända dikt är det dråpliga skämtkvädet om den våldsamma vårfloden i älv 1677, skrivet på kalevalameter. Keksi, som levde i Torakankorva i nuvarande kommun, skrev också en nidvisa om den oduglige prästen , vilken likaledes finns bevarad. De nationalromantiska s.k. fennofilerna vid började samla in och publicera finsk folkdikt, ordspråkssamlingar, mytologiska arbeten och liknande. Ett motsvarande insamlingsarbete utfördes bland i och av J. A. Gottlund och andra Uppsalastudenter från . I Gottlunds samlingar finns berättelser med anknytning till myter i , t.ex. historien om Sammas, upptecknad i Säfsnäs i . Berättelsen har spelat en viss roll i diskussionen om det mytiska Kalevalaföremålet . Även och har språkvetenskapligt och folkloristiskt insamlingsarbete bedrivits bland värmlandsfinnar bl.a. av tornedalingen . Man började också att ge ut lexika och grammatikor: den första finska språkläran författades av ordföranden bibelöversättningskommitté, , . utkom ytterligare två grammatikor, och Bartholdus de Vhaëls grammatik . Den första egentliga finska ordboken var Sana-Lugun Coetus (1745), som omfattar cirka 16 000 finska ord översatta till latin och svenska. Den första finskspråkiga tidningen gavs ut av den främst som bibelöversättare kände (Suomenkieliset Tieto-Sanomat), men tidningen fick en kortvarig existens, . I började den tvåspråkiga tidningen /Haaparannanlehti utges . Den har ända till våra dagar varit enda tvåspråkiga dagstidning. Den första finskspråkiga ordboken med tillhörande parlör utgavs i av tornedalingen . Nya finska eller tornedalsfinska ordböcker har utkommit i först under . Den första tornedalsfinska texten med litterära anspråk är (Berättelser från Kamaripirtti), som genom WSOY:s förlag i publicerades . I skoltidningen , utgiven i , publicerade Tärändöbonden berättelser om livet i bygden. Dessa har liksom Snells bok även publicerats i skriftserien Tornedalica, som med som utgivningsort började publiceras 1962 (drygt 50 titlar, de flesta, inklusive vetenskapliga avhandlingar, på svenska). 3.3 Finskan inom utbildningsväsendet var undervisningsväsendet organiserat på likartat sätt i de båda rikshälfterna. Undervisningen bedrevs efter reformationens genomförande på svenska. är frågan om undervisningsspråket och om finskans roll inom utbildningsväsendet ända så gott som uteslutande en Tornedalsfråga. I kriget mot 1808-1809 hade förlorat den för Nord- kalotthandeln viktiga handelsstaden . På förslag av tillförordnade landshövdingen började den svenska statsmakten planera för en ny stad på den svenska sidan av gränsen som ersättning för . Efter ett misslyckat försök att upprätta stad vid fick så småning- om by köpingsprivilegier och 1842 stadsrättigheter. Genom inflyttning av svenskspråkiga från och även från de södra delarna av övertog på ganska roll som en starkt svenskspråkig enklav i en annars finskspråkig bygd. Förlusten av innebar också att man förlorade den enda skolan i området, den s.k. pedagogi, som existerat . Enligt skolordning delades läroverken upp i två grupper: lärdomsskolor och apologistskolor. fick 1833 en s.k. lägre apologistskola. Apologistklasser hade funnits sedan 1724 års skolordning, där de var beteckningen på särskilda skolklasser med undervisning i skrivning och räkning, svarande mot de praktiska behoven inom olika borgerliga yrken, vilket i modern terminologi närmast skulle motsvara handelsskolor (grek. apologizesthai föra räkenskaper). Första året togs tio elever in vid skolan. Inrättandet av skolan hade föregåtts av propåer från sockenmännen i Nedertorneå. Ungefär hade sockenmännen i framfört behovet av en skola i bygden. Därvid hade man särskilt pekat på att skolans lärare borde vara finskspråkig, eftersom befolkningen till största delen var finskspråkig. Skolans placering blev därigenom en stridsfråga. Riksdagsmannen från hade förordat en lokalisering till hembyn, medan den från bördige riksdagsmannen tycks ha varit talesman på riksplanet för en placering i . Att man fick direkt gensvar från sockenmännen i området för inrättandet av en skola berodde uppenbarligen delvis på att det tidigare löneanslaget för skolan i nu stod till förfogande i ograverat skick för en ny skola. När apologistskolan i startade sin verksamhet 1833 framhölls att huvudsakligt avseende skulle fästas vid "svenska språkets lärande". Bakom formuleringen låg den s.k. riksspråksprincipen, stadfäst skolordning, enligt vilken samma uttal skulle iakttas i alla rikets skolor. Formuleringar som "...skall läras vacker och flytande skrivning på svenska språket" och "...författandet av brev på ren och vacker svenska" infördes då. Den Uleåborgsbördige biskopen , som i egenskap av biskop i fungerade som inspektor vid skolan, påtalade i en promemoria 1840 frånvaron av undervisning i finska och vikten av att bygden hade finskkunniga tjänstemän som kunde fungera utan tolk bland de finsktalande. De finsktalande eleverna vid skolan borde enligt biskopen bibringas kunskaper inte bara i svensk utan även i finsk språklära. Man införde fyra timmars finskundervisning men finskan försvann från schemat efter bara , 1847. Finskan återkom som undervisningsämne vid apologistskolans efterföljare, läroverket, först . Den svenska folkskolestadgan föreskrev att minst en, helst fast, skola skulle finnas i varje socken från stadgans införande. Det dröjde dock innan fick sin första folkskola genom den som inrättades i . Skolan blev dock inte fast och det tycks ha dröjt ända innan skolundervisningen kom igång. Åtminstone till en början bedrevs den uteslutande på svenska. konstituerade stad sitt eget från socknen i övrigt, dvs. Nedertorneå landsbygd, fristående skolråd. I den fasta stadsskolan blev svenska undervisningsspråket, medan det undervisades på finska i den ambulerande skolan på landsbygden. Den första småskollärarinnan i staden var , dotter till den læstadianska väckelserörelsens grundare, . I kommun, med som centralort, kom skolundervisningen i gång senare än i . Den ägde rum på finska. Den förste läraren var den från bördige , som hade utexaminerats från seminariet i och som hade lärt sig finska som garvarlärling i . Utbyggnaden av folkskolan gick långsamt också i de övriga delarna av , bl.a. beroende på att socknarna var vidsträckta och dessutom fattiga, men också delvis på grund av svårigheterna att anskaffa finskkunniga lärare och finskspråkiga läroböcker. Ännu fanns bara elva skolor. Undervisningen bedrevs till en början enbart eller nästan uteslutande på barnens modersmål, finska. Man använde läroböcker från , ofta böcker av paraglosstyp, med svensk text i den ena spalten och finsk i spalten intill. Läroböckerna införskaffades bl.a. från . Successivt infördes frivillig undervisning i svenska, till en början endast för mera begåvade elever och med föräldrarnas samtycke. Också undervisningen i svenska bedrevs på finska och mest i form av innantilläsning och översättningsövningar. Den metod som användes i undervisningen var analog med den undervisning i främmande språk som gavs i lärdomsskolan. Man gick över till att undervisa på svenska under svensktimmarna. var undervisning i svenska införd i alla folkskolor inom folkskolinspektördistrikt och även i en stor del av dess mindre folkskolor och småskolor. Undervisning på svenska hade på många håll börjat införas successivt, t.ex. i ("även undervisning på svenska"). utarbetades av folkskoleinspektören ett förslag till förbättring av skolväsendet i finnbygden. hävdade att folkundervisningen i den finsktalande bygden på grund av invånarnas främmande nationalitet, deras obemedlade villkor och spridning på en vidsträckt yta medförde större kostnader än på andra håll i . Han anhöll om statsanslag bl.a. till högre stipendiebelopp åt finsktalande seminarieelever, lönetillägg åt lärare i bygden och statsbidrag till inrättandet av nya folkskolor och särskilt småskolor. I detta fanns också ett förslag om upprättande av ett småskoleseminarium för de "finska församlingarna". Grapes förslag upptogs i proposition vid riksdag. tillstyrkte förslaget om en särskild lärarutbildning för finnbygden men ville förlägga denna till , inte , som hade föreslagits. Trots motsättningar i lokaliseringsfrågan beslöt om ett särskilt "finnbygdsanslag" och om upprättandet av ett småskollärarseminarium i . Undervisningsspråket var i seminariet liksom i folkskolorna från början finska. Detta var nödvändigt, eftersom eleverna var enbart finskspråkiga. Svenska lästes bara som läroämne, men ansågs som det viktigaste ämnet. Seminariets lärokurs utökades till och 1884 till tre. I samband med införandet av den treåriga lärokursen skedde också en förändring i undervis- ningsspråket, så att undervisningen i tredje klassen skedde helt på svenska. Sedan skedde en successiv förändring i riktning mot försvenskning. Läsåret 1882-83 hade undervisningen i seminariets övningsskola (folkskola) uteslutande skett på svenska. fastställdes i en kyrkokungörelse inför höstterminsstarten som villkor för inträde vid seminariet att den sökande ägde "sådan insikt i svenska språket att han (kunde) följa med undervisningen, som meddelas uteslutande på sagda språk". Svenskan hade från att ha varit undervisningsämne övergått till att vara undervisningsspråk medan finskan nu blev läroämne. uteslöts kunskaper i finska från inträdesfordringarna. hade endast kyrkbyarna skolor med sex klasser. Utrustningen i skolorna var dessutom bristfällig. Före tillkomsten av seminariet i var lärarna ofta inkompetenta. Deras kunskaper i svenska var bristfälliga och de hade heller i regel ingen formell utbildning i finska. Av kostnadsskäl ansåg sig många socknar inte kapabla att inrätta skolor i den takt som man själva önskade och statsmakterna hade hoppats på. På grund av denna hållning beslöt regeringen att fyra fasta skolor skulle inrättas på statens bekostnad, nämligen i , , Teurajärvi och Turtola/Svanstein. Staten skulle svara för lärarnas avlöning och lämna kommunerna hyresbidrag för skollokaler. I ett par fall, och Teurajärvi, bekostade staten även skolhus och lärarbostäder. Villkoret för statsbidraget var att uteslutande svenska skulle användas som undervisningsspråk. Allt fler kommuner ansökte nu om statsskolor. Dessas antal uppgick till 91 stycken. Tornedalingarnas inställning till svenska språket karaktäriserades av landshövdingen i på följande sätt: "finska allmogen inser även fördelarna med att förstå svenska språket, och önskar därför själv lära, men i synnerhet bibringa sina barn kännedom av detsamma, för vilket ändamål den ofta bekostar deras underhåll i svenska socknar". Eftersom liknande uttalanden har påträffats i mängd anses detta citat återspegla en verklig folkmening. H. uttalade sig 1860 för nyttan av att befolkningen fick undervisning "...utom i finska, även i svensk språkkunskap, så att detta senare språk kunde bliva, om ej allmänt rådande, åtminstone känt bland flertalet av den finska folkstammen...". anses vidare ha varit den första som uttalat sig om den politiska vikten av ökad spridning av svenska språket i denna finskspråkiga gränsprovins. Språkförhållandena, dvs. språkliga isolering från det övriga , kunde te sig farlig ur politisk synpunkt. Tvåspråkighet framstod för som ett önskvärt politiskt mål. I riksdagsdebatten 1874 om inrättandet av ett seminarium för finnbygden talade bl.a. S. A. och statsrådet för en lokalisering till , lantmannapartisterna och greve . R. mot. De senare befarade att inrättandet av ett finskt småskollärarseminarium i gränsstaden skulle befordra inflyttningar av "finsk nationalitet" i landet. uttryckte bl.a. landshövdingen i oro för att seminariet i inte föreföll att fylla sin funktion att ge de finsktalande eleverna tillräckligt goda kunskaper i svenska och föreslog att det skulle flyttas till en helt svenskspråkig ort. Rädsla för den "finska språkexpansionen" låg bakom förslaget. Förslaget kritiserades hårt av folkskoleinspektören , mannen bakom förslaget om ett särskilt seminarium för finnbygden, och av , i princip med motiveringar som liknade dem som låg bakom landshövdingens förslag. Man borde undvika att framkalla motstånd mot myndigheternas strävanden i bygden, eftersom seminariets uppgift var att fungera som ett värn mot fennomanin. I samband med grundandet av folkhögskolan i () 1899 angavs av riksdagsmannen och andra folkhögskolans uppgift vara att fungera som "ett bålverk för svensk odling och kultur vid vår östra gräns": "Med hänsyn till den fennomanska propagandan innebär tillvaron av en isolerad finsktalande befolkning inom landets gränser en viss fara för i förhållande till dess granne i öster." Också den dåvarande monarken, , uttryckte sig i sin dagbok på likartat sätt: "Det gällde nämligen att på allt sätt motarbeta den av fennomanerna på andra sidan gränsen alltför länge ohejdat bedrivna utbredningen av finskt tungomål även i . I förra tiden hade en liberalt patriarkalisk regeringspolitik, en sådan som i vårt goda oftast rått, något lättsinnigt underskattat vådorna av en dylik språkinriktning. Jag blundade ingalunda för dem, och åtskilliga åtgärder som seminariums försvenskning, nya svenska folkskolor i , vägar, svensk volontärskola för finsktalande m.m. vittnar därom." Försvarspolitiska argument, men uppenbarligen även nationalistiska, hade av allt att döma stor betydelse vid utformningen av språk- och utbildningspolitiken i . femårsberättelser kunde länsmyndigheterna meddela att kunnigheten i svenska blivit allt vanligare i de "finska" kustlandssocknarna. Landshövding rapporterade att relationerna mellan finskan och svenskan hade förändrats till svenskans förmån. Bakgrunden till den s.k. finnbygdsutredningen var en motion väckt i andra kammaren vid riksdag om en fullständig utredning rörande folkskoleväsendet i .