prop · GI03178 · 1995-01-01 00:00:00 — Om pantbanken har möjlighet att ta ut dröjsmålsränta och kan dra ut på försäljningen finns en risk för att pantsättaren på ett oskäligt sätt förlorar övervärdet i panten. Bestämmelsen i tredje stycket syftar att lösa det problem hovrätten har pekat på. Beträffande rätten att ta ut dröjsmålsränta hindrar uppenbarligen inte de tidigare behandlade bestämmelserna i 9 och 10 §§ att sådan tas ut. Däremot följer av andra regler i lagen att villkoren för krediten, dit uppenbarligen dröjsmålsräntan hör, skall vara tydligt angivna och framgå av pantsedeln. 13 § Som framgått av den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3) innehåller pantbankslagen på samma sätt som tidigare lagstiftning särskilda bestäm-melser om pantsedeln. Någon ändring i förhållande till tidigare rätt är inte avsedd beträffande pantsedelns ställning och funktion i pantbanksverk-samhet. I första stycket anges de obligatoriska uppgifter som pantsedeln skall innehålla. Genom kravet på att villkoren för krediten skall vara angivna fyller pantsedeln motsvarande krav från konsumentskyddssynpunkt som kreditavtalet enligt 9 § konsumentkreditlagen (1992:830). I paragrafens andra stycke slås fast att ränta och övriga kostnader skall anges med belopp på pantsedeln. Därigenom vet pantsättaren vilket belopp han skall betala för att lösa panten enligt avtalet. Åldersgräns och legitimation m. m. 14 § Åldersgränsen och kravet på legitimation enligt första stycket har sin grund i tidigare lagstiftning. Formellt utvidgas nu kravet på legitimation till att avse även den som löser panten, men motsvarande har redan tidi-gare gällt i vissa län enligt föreskrifter. Legitimationskravet utgör en viktig grund för en effektiv brottsbekämpning. Utredningen har ansett att åldersgränsen liksom det i tidigare lagstift-ning angivna kravet på nykterhet hos pantsättaren inte behöver tas in i den nya lagen, eftersom det får anses ligga utanför en sund pantbanks-verksamhet att betjäna minderåriga eller berusade personer. Några remissinstanser, bl.a. Riksåklagaren och , har ansett att åtminstone åldersgränsen bör framgå av lagen och paragrafen har utformats i enlighet med detta. Däremot har av det skäl utredningen angett det inte ansetts nödvändigt med något uttryckligt förbud att betjäna berusade personer. I andra stycket har intagits en skyldighetför pantbanken att inhämta uppgift om pantsättarens adress. Bestämmelsen har samband med den underrättelseskyldighet som åligger pantbanken enligt 18 och 19 §§ till viss del efter mönster från lagen (1985:982) om näringsidkares rätt att sälja saker som inte har hämtats. Vad som sägs om sättet att fullgöra underrättelseskyldigheten motsvarar 11 § i den nämnda lagen, dock att bestämmelsen endast kopplas till underrättelseskyldigheten enligt 19 §. Om informationen kan lämnas på annat tillförlitligt sätt behöver inte rekommenderat brev användas, men med den metoden är under-rättelseskyldigheten på ett otvetydigt sätt fullgjord. 15 § Försäkringsfrågan har behandlats utförligt i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3). Av de skäl som anges där har kravet på försäkringsskydd bestämts till att avse egendoms- och ansvarsförsäkring, vilket innebär att pantlånelagens formella krav utvidgas till det försäkringsskydd som pantbankerna normalt har i praktiken. Däremot har utredningens längre gående förslag inte genomförts. 16 § Bestämmelsen motsvarar vad som gäller enligt pantlånelagen. Som framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3) finns i den nya lagen ingen motsvarighet till den tidigare minsta kredittiden . Det kan med kortare kredittider bli svårare för kredittagarna att lösa panten, men tidsfristen i paragrafen ger ändå alltid pantsättaren av inemot inklusive förberedelseåtgärderna för auktionen innan en icke inlöst pant kan försäljas. 17 § I paragrafen ges bestämmelser om hur försäljning av panten skall ske. De överensstämmer i allt väsentligt med gällande rätt. Frågan om pantförsäljning har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3).Normalt skall en försäljning på offentlig auktion äga rum på orten för pantsättningen. Syftet är givetvis att ge pantsättaren möjlighet att bevaka förrättningen. Det kan dock i vissa fall vara till fördel även för pantsätta-ren att auktionen äger rum på en annan ort genom att priset där kan bli högre. I pantlånelagen kunde medge undantag från bl.a. ortsregeln genom dispens enligt en särskild lagbestämmelse. Någon mot-svarande dispensregel finns inte i den nya lagen. I stället har i 17 § tagits in en regel att auktionen får äga rum på annan ort om pantsättaren med-ger det. Bestämmelsen om försäljning av värdepapper överensstämmer med vad som tidigare gällde. 18 § I första stycket anges i enlighet med gällande rätt att försäljning på auktion skall kungöras i ortstidning minst i förväg. Syftet med detta är både att ge pantsättaren kännedom om auktionen så att han kan bevaka sina intressen och att sprida allmän kännedom om auktionen för att kunna få ut ett så bra pris som möjligt. Enligt andra stycket införs nu också en kompletterande skyldighet att direkt underrätta pantsättaren, eller den som anmält att han övertagit rätten till panten, om auktionen. Något formkrav på sättet för underrättelse görs inte med hänsyn till att kostnaderna för ett rekommenderat brev ofta skulle framstå som oproportionellt stora. Enligt praxis underrättas i många fall redan nu låntagaren genom brev vid sidan av det föreskrivna kungörelseförfarandet. Frågan har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3). 19 § Paragrafens första stycke innehåller den grundläggande bestämmelsen om att överskott från försäljning av en pant tillfaller låntagaren eller den som har förvärvat rätten till panten. Andra stycket anger pantbankens skyldigheter då ett överskott uppkom-mit. Om beloppet inte överstiger , behöver pantbanken inte företa någon aktiv åtgärd. Den som har rätten till panten har dock rätt att på pantbanken få beloppet utbetalat till sig. Detta motsvarar vad som tidigare tillämpats, dock att beloppe nu höjts från till . Om beloppet överstiger skall pantbanken underrätta låntagaren eller den som förvärvat rätten till panten. På en sådan underrättelse tillämpas 14 § andra stycket. Om pantbanken finner det lämpligt kan skyldigheten i stället fullgöras genom utbetalning till den som har rätt till överskottet. I tredje stycket har i enlighet med utredningens förslag av praktiska skäl införts en förkortad preskriptionstid för rätten till överskott. 20 § Paragrafen innehåller bestämmelser i enlighet med utredningens förslag om pantbankens rätt att vid försäljning köpa in pantsatta föremål och sälja dem över disk. Av utredningens betänkande (s. 127) framgår att pantbankerna på sina håll har etablerat en inte obetydlig auktions- och försäljningsverksamhet i egen regi vid sidan av kreditgivningen. Om de bud som ges på auk-tionen inte täcker pantbankens kostnader, är det vanligt att pantbanken ropar in panten för egen räkning och sedan säljer den över disk. Verk-samhet av detta slag omfattas i princip av den reglering som gäller för handeln med begagnade varor enligt lagen (1981:2) om handel med skrot och begagnade varor (prop. 1980/81:3 s.250). Någon registreringsplikt enligt förordningen (1981:403) om handel med begagnade varor finns dock inte på grund av ett särskilt undantag i förordningen. Pantbanken är liksom andra auktionsföretag skyldig att underrätta polismyndigheten om allt gods som bjuds ut enligt 16 § i förordningen.Utredningen diskuterar (s.138) möjligheten att tillåta en integration av pantlåneverksamhet och begagnathandel men stannar för att en sådan integration skulle få alltför negativa konsekvenser för konsumenterna. I stället föreslås den begränsa-de möjlighet till köp och försäljning som kommer till uttryck i 20 §. Av 6 § följer att det inte längre blir tillåtet att vid sidan av kre-ditgivningen driva auktionsverksamhet eller försäljning av annat än panter som inköpts med stöd av 20 §. 21 § Paragrafen innehåller en skyldighet i enlighet med gällande rätt för pantbankerna att föra pantbok. Vad som avses med pantbok framgår av 1 §. Vidare bemyndigas regeringen att utfärda närmare bestämmelse om vilka uppgifter pantboken skall innehålla. Utredningens lagförslag innehåller vissa bestämmelser om förande av pantbok med ADB-medium. Datainspektionen har anfört att en pantbok som endast innehåller de uppgifter som framgår av utredningens förslag till lag och förordning inte utgör ett tillståndspliktigt personregister i data-lagens mening och förordat att 9 § i utredningens förslag utgår. Någon motsvarighet till den bestämmelsen finns därför inte i den nya lagen. 22 § I enlighet med utredningens förslag föreskrivs att uppgifterna i pant-boken skall bevaras av efter utgången av det kalenderår som uppgiften fördes in. Regeln har en förebild i 8 § lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt, vari föreskrivs att vissa hand-lingar eller uppgifter som använts vid identitetskontroll skall bevaras . 23 § Frågan om ägarprövning har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2). Eftersom det i tillståndsprövningen enligt pantbankslagen ingår att ta ställning även till ägares lämplighet, finns ett uppenbart behov att även kunna ta ställning till nya ägare som kan utöva ett väsentligt inflytande på företagets ledning. Bestämmelser om ägarprövning finns i mer utvecklad form i 5 kap. 11-15 §§ lagen (1992:1610) om kredit-marknadsbolag. För pantbankernas del har bestämmelserna i 23 § ansetts tillräckliga. Bestämmelsen i första stycket om vilka förvärv som omfattas är utfor-mad efter definitionen på kvalificerat innehav i 1 kap. 1 § lagen om kreditmarknadsbolag. Bestämmelsen i andra stycket om förutsättningarna för tillstånd mot-svarar vad som gäller enligt 5 kap. 12 § lagen om kreditmarknadsbolag. Ett brott mot skyldigheten att söka tillstånd utgör grund för ingripande från , som i sista hand kan återkalla tillståndet enligt 28 §. 24 § Tillsynsfrågan har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.4) samt under 5 och 6 §§. Som framgår därav hör tillstånds- och tillsyns-frågorna nära samman. I 24 § finns bestämmelser om den grundläggande organisationen för tillsynen med som tillsynsmyndighet. 25 § Bestämmelsen motsvarar 5 kap. 4 § lagen (1992:1610) om kredit-marknadsbolag. 26 § Paragrafen innehåller bestämmelser om befogenheter vid tillsynen. Motsvarande bestämmelser finns i 5 kap. 1 § lagen (1992: 1610) om kreditmarknadsbolag. befogenheter är allmänt hållna. Det bör understrykas att uppgiftskrav från myndigheter gentemot företag förorsakar kostnader för dessa. Det är därför angeläget att länsstyrelserna iakttar restriktivitet och endast begär sådana uppgifter som de direkt behöver för att fullgöra sina uppgifter. Utredningen har gjort bedömningen (s. 204 ff) att frågan om länsstyrel-sens rätt till information från andra myndigheter inte behöver regleras och några bestämmelser om detta har inte tagits in i den nya lagen. 27 § Paragrafen innehåller bestämmelser om poliskontroll i huvudsaklig överensstämmelse med gällande rätt. För tydlighets skull har i lagtexten klargjorts att polismyndigheten skall kunna ålägga pantbanken att regel-bundet sända in uppgifter, vilket bör kunna förbättra och rationalisera polisens arbete. 28 § Bestämmelserna om ingripanden anknyter till motsvarande bestäm-melser i 5 kap. 17 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Förut-sättningarna för återkallelse av tillstånd enligt punkterna 1-3 i 28 § mot-svaras i huvudsak av punkterna 1-3 i 5 kap. 17 § den nämnda lagen. 29 § Bestämmelsen om varning anknyter till motsvarande bestämmelse i 5 kap. 17 § andra stycket lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. 30 § I paragrafen regleras åtgärder när pantbanksverksamhet utan tillstånd påträffas. En motsvarande bestämmelse finns i 5 kap. 22 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. 31 § Beträffande första stycket finns en motsvarande bestämmelse i 5 kap. 17 § tredje stycket lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Para-grafen ger möjlighet att från fall till fall utforma anvis-ningar om hur avvecklingen av rörelsen skall ske. 32 § Paragrafen ger befogenhet att förena förelägganden och förbud med vite. En motsvarande bestämmelse finns i 5 kap. 24 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. 33 § Paragrafen innehåller bestämmelser om de avgifter som skall finansiera länsstyrelsernas tillstånds- och tillsynsverksamhet. En motsvarande be-stämmelse finns i 5 kap. 23 § lagen (1992:1610) om kreditmarknads-bolag. 34 § Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av polismyn-dighetens beslut samt om omedelbar verkställighet av dessa. Reglerna motsvarar vad som gällde tidigare. 35 § Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av beslut. Som framgått av den allmänna motiveringen skall beslut enligt den nya lagen överklagas till förvaltningsdomstol. Enligt 6 kap. 1 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag skall vissa ingri-pandebeslut av beträffande sådana bolag överklagas direkt till kammarrätt. Detta har motiverats (prop. 1994/95:27 s. 156) med den centrala betydelse som vissa kreditmarknadsbolag har för finansiella system. Några motsvarande skäl finns inte för pantbankernas del och överklaganden skall därför göras hos länsrätt enligt vanliga regler med krav på prövningstillstånd i samband med överklagande av länsrättens beslut till kammarrätt. beslut enligt 30 § andra stycket om visst föreläggande får inte överklagas alls i enlighet med vad som gäller för motsvarande fall i lagen om kreditmarknadsbolag. 36 § Enligt paragrafen får besluta om att beslut om förbud, föreläggande och återkallelse skall gälla . Motsvarande gäller enligt 6 kap. 1 § fjärde stycket lagen (1992:1610) om kreditmarknads-bolag. Bestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.5). Den nya lagen träder i kraft , då pantlånelagen upphör att gälla. Övergångsvis gäller i huvudsak att nytt tillstånd krävs för be-fintlig verksamhet, dock att sådan får drivas vidare med stöd av äldre be-stämmelser och att ombildning till aktiebolag inte behöver ske före utgången av . Rätten att driva verksamheten vidare gäller även om ett äldre tidsbegränsat tillstånd skulle löpa ut . 8.2 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617) 1 kap. 9 § I ett nytt tredje stycke förtydligas på det sätt utredningen har föreslagit att bankrörelselagens inskränkningar i den tillåtna användningen av ordet "bank" inte hindrar användningen av ordet "pantbank" i samband verksamhet enligt pantbankslagen. Frågan har tagits upp under 1 § pantbankslagen. 8.3 Förslaget till ändring i konsumentkreditlagen (1992:830) 1 § Ändringen innebär endast att hänvisningen till pantlånelagen byts ut mot en hänvisning till pantbankslagen. 26 § Hänvisningen i konsumentkreditlagen har ändrats till att avse den nya lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. 8.4 Förslaget till ändring i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag 1 kap. 3 § Ändringen innebär endast att hänvisningen till pantlånelagen byts ut mot en hänvisning till pantbankslagen. 8.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:311) om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830) 32 § Ändringen är en rättelse på grund av att hänvisningen till 28 § genom ett skrivfel blivit felaktigt återgiven i paragrafens lydelse enligt riks-dagens beslut med anledning av prop. 1994/95:49 (SFS 1995:311). Lagändringen träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsrådet , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 1994/95:178 Pantbankslag Bilaga 1Pantbankernas kreditgivning (SOU 1994:61) - En sammanfattning av utredningsförslagen Några av de viktigare förslagen i rapporten Det skall bli lättare att öppna pantbank. Tonvikten läggs på en sund verk-samhet. Behovsprövningen vid etablering slopas sålunda, likaså det etablerings-företräde som tillkommer kommuner och allmännyttiga bolag. Vidare utmönstras regler inte bara om länsstyrelsernas befogenhet att fastställa högsta ränta och andra avgifter för krediten utan också om lo-kalens inredning, panternas vård och förvaring m.m., liksom de nuva-rande lagreglerna om en minsta kredittid. förbättras skyddet för kunderna. Konsumentkreditlagen (1992:830) med dess bestämmelser om skydd för kredittagarna föreslås - när det gäller kreditavtalet - omfatta också pant-bankernas kreditgivning. För pantavtalet behövs det enligt utredningen dessutom en del särregler om bl.a. pantförsäljning och redovisning av ett eventuellt försäljnings-överskott. Utredningen föreslår också ett förstärkt försäkringsskydd för kredit-tagarnas panter. Skyddet skall gälla oavsett av vilken anledning som en pant förstörs, skadas eller försvinner. Försäkringsbolagens prövning av en pantbank som försäkringsobjekt kan därmed ersätta många av de kontrollbefogenheter som tillkom-mer länsstyrelserna och således fungera som ett effektivt ekonomiskt styr-medel för etableringen av sunda pantbanker. Den prövningen kan dock inte helt ersätta en tillståndsprövning av traditionellt slag. För tillstånd skall det fordras dels att verksamheten drivs som aktiebo-lag, dels att den kan antas komma att uppfylla kraven på en sund pant-banksverksamhet. Det betyder till exempel att ingen av de personer i företagsledningen eller de ägare av bolaget som har ett bestämmande inflytande över verk-samheten får vara kriminellt belastad eller ligga efter med skatter eller andra avgifter till det allmänna eller i rollen som näringsidkare ha misskött sig mot konsumenterna. Genom kravet på en sund pantbanksverksamhet har således konsu-menthänsynen getts ett framträdande plan. Ytterligare exempel på sådana hänsynstaganden är att en pantbank bara skall få driva pantbanksverk-samhet och inte kombinera denna med andra verksamhetsalternativ, exempelvis köp eller option eller kommission till den sökta krediten. Avsikten med en tillståndsprövning är främst att förebygga risken för att konsumenterna utsätts för oseriösa affärsmetoder och därmed åsamkas en oreparabel skada. Prövningen ger också en garanti för att försäkringskravet är uppfyllt när verksamheten påbörjas. För Polisens spanings- och utredningsbehov behålls den nuvarande antecknings- och uppgiftsskyldigheten för pantbanken, likaså Polisens gransknings- och tillträdesrätt till dess verksamhetslokaler. Som en kom-plettering föreslås det att den nya lagen (1993:768) om åtgärder mot pen-ningtvätt skall omfatta också pantbanksverksamheten. När det gäller ingripanden mot en pantbank skall dessa bara kunna ske genom återkallelse av ett givet tillstånd. En återkallelse skall också kunna förenas med ett förbud vid vite att fortsätta verksamheten. I lindriga fall får varning meddelas. Förslaget innebär en avkriminalisering. Den begränsade tillstånds- och tillsynsverksamheten enligt förslaget skall för övrigt avgiftsfinansieras. Målet är full kostnadstäckning. Efter förebild från vad som gäller vid andra former av kreditgivning föreslås en ny sekretessregel till skydd för enskildas personliga och eko-nomiska förhållanden. Länsstyrelserna behåller i övrigt tillstånds- och tillsynsuppgifterna, men befrias genom de föreslagna förenklingarna från ett administrativt merarbete. Vidare föreslås att regeringens befattning med ärendena upphör. Läns-styrelsens olika beslut skall fortsättningsvis kunna överklagas hos en all-män förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd förs in i ledet länsrätt/kam-marrätt. Den nuvarande lagen (1949:722) om pantlånerörelse (ändrad senast 1992:545) ersätts med en förenklad pantbankslag, som kompletteras med en pantbanksförordning m.m. Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft . Fram till och med skall dock de befintliga pantbankerna kunna fortsätta sin verksamhet i enlighet med äldre föreskrifter. En begränsad reglering behövs till skydd för kunderna I utredningen har vi funnit att pantbanksbranschen är en liten, välorganiserad och välfungerande bransch. Inga större problem har påta-lats i praktiken, vare sig från företagens sida eller från kundskyddssyn-punkt. Den föråldrade och detaljerade lagstiftning som alltjämt gäller hämmar och snedvrider emellertid konkurrensen och försvårar onödigtvis nyetable-ringar. Den drar också onödiga kostnader. Vi föreslår därför en genomgripande upprensning i dessa lagregler. Kravet på tillstånd behålls men villkoren görs mer adekvata. En fråga som bör ställas är också i vad mån det längre behövs någon reglering för att skydda konsumenternas intressen. Med hänsyn främst till att pantbankskunderna genomsnittligt sett utgör en yngre och ekonomiskt och socialt svagare grupp än medborgarna i gemen har vi kommit fram till att så i viss mån måste anses vara fallet. Vi grundar denna bedömning på vad vi har fått belyst genom en egen SCB-undersökning och på en jämförelse med förhållandena i andra länder. När det gäller kreditgivningen, kan skyddsbestämmelserna i konsument-kreditlagen (1992:830) och lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsu-mentförhållanden göras tillämpliga på pantlånet. För att behålla pantlånets karaktär av kreditgivning utan krav på annan säkerhet än panten behövs därutöver en regel om att kredittagaren inte kan göras personligen betalningsansvarig för krediten. Vidare behövs det för konsumentskyddet regler om pantförsäljning, redo§visning av försäljningsöverskott, m.m. Ekonomiskt styrmedel i stället för etableringskontroll kan enligt vår mening vara mest effektiva, när det gäller att skapa för-utsättningar för en sund näringsverksamhet. Vi har därför i syfte att skydda kredittagarnas panter föreslagit ett försäkringskrav som rimligtvis kommer att innebära en ganska sträng kontroll av pantbanken. Polisens kontrollbefogenheter kan inte undvaras Den nuvarande tillträdes- och granskningsrätten för Polisen måste enligt vår bedömning behållas. Detsamma gäller kontrollen av anteckningar om panter etc. regler om husrannsakan bedöms alltså som otillräckliga. Många av de regler i den nuvarande pantlånerörelselagen som tar sikte på skyldigheten att anmäla varje misstanke om brott skall däremot slopas och ersättas av vad som sägs i den nya lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. En starkt förenklad pantbankslag Genom att vi i så stor utsträckning som möjligt i sak gör innehållet i reglerna i den nämnda konsumentkreditlagen (1882:830) och i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag tillämpligt också på pantbanksverksamheten uppnår vi i princip konkurrensneutralitet med övriga kreditformer. Konsumentkreditlagen bör alltså med en del undantag i fortsättningen tillämpas generellt på också sådan kreditgivning som sker inom pantlånerörelsen. Det innebär bl.a. att flertalet av de bestämmelser i den nuvarande pantlånelagen som reglerar kreditavtalet mellan panthavaren och pantsättaren inte längre behövs. Särskilda regler behövs fortsättningsvis bara för pantavtalet. En utvidgning av kreditmarknadsbolagslagens tillämpningsområde skulle få en motsvarande konsekvens för bl.a. rörelsereglerna pantlånelagen. Många bestämmelser i kreditmarknadsbolagslagen kan göras tillämpliga också på pantbanker. En generell utvidgning av tillämpningsområdet för den lagen skulle emellertid göra det nödvändigt att föra in flera särregler för pantbankerna, främst när det gäller aktiekapitalets storlek, styrelsens storlek, vilken verksamhet som får bedrivas och när kredit får beviljas, kravet på kapi-taltäckning och Polisens brottsförebyggande och spanande verksamhet. Eftersom kreditmarknadsbolagslagen inte innehåller några särregler för de olika kreditmarknadsbolag som den omfattar, framstår det lagtekniskt som lämpligare att behålla en fristående reglering för pantbanksverksam-heten. Utredningen förordar därför som nämnts att lagen (1949:772) om pant-lånerörelse upphävs och ersätts av en särskild, starkt förenklad pantbanks-lag. Där kan också tas in en del kreditregler som rör pantavtalet. Den nya lagen kompletteras med en pantbanksförordning. Dessutom föreslår vi en del ändringar i gällande författningar.