prop · GI03123 · 1995-01-01 00:00:00 — -------------------------------------------------------------------- | 47 § I mål som bara rör skadestånd enligt 29 § får tings-| | rätt ha den sammansättning som följer av 1 kap. 3 a, 3 c och | | 3 d §§ . Bestämmelsen utgör ett undantag från vad som föreskrivs i 45 § första stycket om tingsrätts sammansättning i mål enligt marknadsföringslagen och innebär att de regler som i allmänhet gäller för rättens sammansättning i tvistemål kan tillämpas i mål som enbart rör skadestånd enligt denna lag. Vid avgörande av mål vid huvudförhandling eller på annat sätt kan rätten i sådana mål alltså bestå av tre juristdomare. Detsamma gäller vid prövning av frågor som hör till rättegången, om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets eller frågans beskaffenhet. Hänvisningen till 1 kap. 3 d § innebär att rätten kan bestå av en juristdomare om det värde målet rör uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring (halva basbeloppet är för år ). I de fall mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen handläggs av andra tingsrätter enligt den speciella regeln i 41 § andra meningen gäller naturligtvis fullt ut. -------------------------------------------------------------------- | 48 § Vid handläggning av ärenden som avses i 42 § andra stycket | | skall ha den sammansättning som anges i 45 §| | första stycket. Vid handläggning som avses i 3 och 4 §§ lagen | | (1946:807) om handläggning av domstolsärenden skall tingsrätten | | dock bestå av en lagfaren domare. I sådana fall får även en | | ekonomisk expert delta i tingsrätten. Bestämmelsen är utformad efter förebild av 64 c § konkurrenslagen. Av första meningen följer att ärenden där beslut att anmana en näringsidkare att tillhandahålla handlingar m.m. har överklagats skall prövas av tingsrätten i den sammansättning som gäller för huvudförhandlingar. Beslut om förberedande åtgärder kan enligt andra meningen fattas av en juristdomare. För det fall det även vid bedömningen av dessa frågor finns ett behov av ekonomisk expertis ger bestämmelsen i tredje meningen en möjlighet att låta en expert delta i beslutet. -------------------------------------------------------------------- | 49 § Regeringen förordnar dem som skall tjänstgöra som| | ekonomiska experter enligt 45 §. Inträffar medan en ekonomisk | | expert deltar i behandlingen av ett mål eller ärende en om- | | ständighet som medför att förordnandet skall upphöra att gälla, | | skall förordnandet oberoende därav anses ha fortsatt giltighet | | såvitt avser det pågående målet eller ärendet. | | Den som skall tjänstgöra som ekonomisk expert skall vara | | svensk medborgare och får inte vara underårig eller i konkurs- | | tillstånd eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § .| -------------------------------------------------------------------- Paragrafen är utformad efter förebild av 64 d § konkurrenslagen (jfr 4 kap. 10 a § ). -------------------------------------------------------------------- | 50 § Om något annat inte följer av denna lag, skall föreskrifterna| | i om tvistemål där förlikning om saken inte är | | tillåten tillämpas på mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15| | eller 17 § och mål om marknadsstörningsavgift enligt 22 §. | | I mål om skadestånd enligt 29 § gäller vad som är föreskrivet i| | om tvistemål där förlikning om saken är tillåten.| | Vid skall lagen (1946:807) om handlägg- | | ning av domstolsärenden tillämpas i ärenden som avses i 42 § andra| | stycket, om något annat inte följer av denna lag. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.5.2, omfattar handläggningen i såväl som . Av första stycket framgår att regler om indispositiva tvistemål skall tillämpas i mål om förbud, åläggande och marknadsstörningsavgift. Den uttryckliga hänvisningen till de indispositiva reglerna i innebär inte någon stor förändring i förhållande till vad som redan gäller. De särskilda regler om dom, kallelser och delgivning som finns i lagen om marknadsdomstol m.m. kommer i fortsättningen inte att gälla i dessa mål. Mål om utdömande av vite omfattas inte av bestäm- melsen. Dessa mål skall handläggas enligt vad som anges i lagen om viten, dvs. enligt reglerna om bötesbrottmål. Av andra stycket framgår att mål om skadestånd enligt denna lag handläggs enligt reglerna om dispositiva tvistemål. När mål om skadestånd handläggs tillsammans med mål som enligt första stycket följer indispositiva regler gäller dock de sistnämnda reglerna beträffande processens yttre förlopp. I själva skadeståndsfrågan är dock domstolen, på sätt som gäller för s.k. blandade mål i övrigt, bunden av parternas dispositioner. Tredje stycket utformad efter mönster av 63 § första stycket konkurrenslagen och innebär att den s.k. ärendelagen skall tillämpas vid handläggningen vid av ärenden där beslut om tillhandahållande av handlingar och varuprover m.m. och om ersättning för varuprover, har överklagats. -------------------------------------------------------------------- | 51 § Vad som sägs i 49, 50 och 52 kap. om | | hovrätten skall i mål och ärenden enligt denna lag i stället gälla| | . Bestämmelsen har sin förebild i 64 § andra stycket konkurrenslagen och innebär att överklagande av tingsrätts domar och beslut enligt denna lag görs hos som om den vore hovrätt. Mål om utdömande av vite handläggs inte enligt denna lag utan enligt lagen om viten. och beslut av i dessa mål överklagas enligt den allmänna instansordningen och omfattas inte av bestämmelsen. -------------------------------------------------------------------- | 52 § Om en talan enligt denna lag har väckts av någon annan än | | , skall tingsrätten underrätta ombudsmannen| | om rättegången. Bestämmelsen innebär en skyldighet för att underrätta när en talan enligt denna lag väcks av annan. Den omfattar inte de fall när en talan väcks om utdömande av vite. Sådana mål handläggs i allmän domstol enligt lagen om vite. -------------------------------------------------------------------- | 53 § Mål om skadestånd enligt 29 § får i tingsrätt endast förenas med| | annat mål enligt denna lag. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.1 och innebär att mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen inte får kumuleras t.ex. med andra skadeståndsmål. Bestämmelsen avser endast handläggningen i tingsrätt och skall ses mot bakgrund av möjligheten att väcka en talan om skadestånd enligt marknadsföringslagen med stöd av 41 § andra meningen. Av bestämmelsen torde följa att det inte är möjligt att som alternativ grund i ett allmänt skadeståndsmål åberopa rätt till skadestånd enligt marknadsföringslagen eller att i ett mål om skadestånd enligt den lagen åberopa andra grunder än sådana som härrör ur marknadsföringslagen. -------------------------------------------------------------------- | 54 § I mål om förbud eller åläggande enligt 14, 15 eller 17 § har| | den som har talerätt enligt 38 § andra stycket rätt att delta i | | rättegången som intervenient enligt 14 kap. . Paragrafen behandlas i avsnitt 9.5.3. Bestämmelsen ger en möjlighet för dem som är taleberättigade i mål om förbud eller åläggande att intervenera i ett sådant mål. Den som tillhör kretsen av taleberättigade kan intervenera utan att kravet i 14 kap. 9 § , att saken skall röra hans rätt, behöver vara uppfyllt. För den som vill intervenera gäller i övrigt bestämmelserna i 14 kap. om intervention. Den som vill delta i rättegången skall sålunda ansöka om detta hos rätten och rätten skall höra parterna i frågan och meddela beslut så snart det kan ske (se 14 kap. 10 § ). En förhandling med parterna och sökanden får hållas om det finns behov av det. Vid tillämpning av bestämmelserna i 14 kap. 11 § om ordinär respektive självständig intervention torde en intervenient på kärandesidan vara att betrakta som självständig intervenient och den som uppträder på svarandesidan, ordinär. Den särskilda bestämmelsen hindrar inte annan att med stöd av 14 kap. 9 § intervenera i ett mål om förbud eller åläggande om han visar sannolika skäl för att saken rör hans rätt. -------------------------------------------------------------------- | 55 § I mål enligt denna lag gäller i fråga om rättegångskostnader 18| | kap. . Bestämmelsen i 18 kap. 16 § | | skall dock inte tillämpas i mål om förbud eller åläggande enligt| | 14, 15 eller 17 §. I sådana mål får rätten bestämma att var och en| | av parterna skall svara för sina rättegångskostnader. Paragrafen behandlas i avsnitt 9.6. Av första meningen följer att bestämmelserna i 18 kap. om rättegångskostnader skall tillämpas i mål enligt marknadsföringslagen om inte något annat anges. I andra meningen anges ett undantag från 18 kap. 16 § i vilken det sägs att reglerna om rättegångskostnader i brottmål skall tillämpas i mål där det allmänna för talan utan att det är fråga om en talan där en enskilds rätt tas till vara. Denna regel skall alltså inte gälla i mål om förbud eller åläggande där för talan. Normalt skall alltså huvudregeln i 18 kap. 1 § tillämpas även i dessa mål. I tredje meningen ges en möjlighet för rätten att bestämma att rättegångskostnaderna skall kvittas (jfr 18 kap. 2 § ) i mål om förbud eller åläggande. Bestämmelsen skall användas restriktivt. Exempel på situationer där bestämmelsen kan tillämpas kan vara att svaranden förklarar sig villig att godta ett för- budsföreläggande, men vill ha rättsfrågan besvarad genom ett domstolsutlåtande. Situationer av detta slag torde dock bli sällsynta. -------------------------------------------------------------------- | 56 § För som part i mål och ärenden enligt| | denna lag gäller, i fråga om föreläggande för part och parts | | utevaro, vad som i är föreskrivet för åklagare.| -------------------------------------------------------------------- Paragrafen är utformad efter förebild av 65 § konkurrenslagen och innebär att bestämmelsen i 44 kap. 3 § som anger att kärandens talan förfaller om han uteblir från ett sammanträde, inte gäller för . Denne riskerar dock ett kostnadsansvar enligt 18 kap. om han uteblir. -------------------------------------------------------------------- | 57 § Regeringen kan med avseende på främmande stat bestämma att | | följande skall gälla. | | Beträffande en vara som är försedd med en oriktig eller | | vilseledande ursprungsbeteckning, genom vilken varan direkt | | eller indirekt anges vara frambragd eller tillverkad i den | | främmande staten eller i en region eller ort i den främmande | | staten, får åtgärd enligt 31 § beslutas även i andra fall än som| | avses där. Detta gäller dock inte om beteckningen enligt | | handelsbruk endast tjänar att märka ut varans art eller om den | | åtföljs av en uppgift som tydligt anger att varan inte har | | frambragts eller tillverkats i den angivna staten eller på den | | angivna orten. | | Talan om åtgärd enligt andra stycket väcks vid | | tingsrätt av eller, om denne har beslutat | | att inte väcka talan, av någon som driver rörelse med varor av | | samma slag som den vara som talan avser. Behovet av denna paragraf har behandlats i anslutning till frågan om vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar (avsnitt 6.3.2). Paragrafen motsvarar i sak 20 § i den nu gällande marknadsföringslagen och har ändrats enbart i de avseenden som är nödvändiga på grund av de processuella förändringar som görs i den nya lagen. Första och andra styckena motsvarar första och andra styckena i den nu gällande paragrafen. Bestämmelsen i andra stycket innebär att ett utplånande enligt 31 § får beslutas utan att ett vitesförbud eller en katalogregel har överträtts. Om det finns sannolika skäl för bifall till yrkande om utplånande får rätten, under förutsättning att kraven i 32 § första stycket är uppfyllda, besluta om säkerhetsåtgärd också i dessa fall. Tredje stycket ersätter vad som enligt 33 § gäller i fråga om hur och var ett yrkande om utplånande kan tas upp. Här anges att talan om utplånande enligt första stycket väcks av eller, om denne har beslutat att inte väcka talan, av någon som driver rörelse med varor av samma slag som den vara ansökan avser. ersätter allmän åklagare som primärt taleberättigad. I övrigt överensstämmer talerätten med vad som gäller . En fråga om utplånande enligt 57 § tas upp på talan av i första hand Konsumen- tombudsmannen och skall alltså, till skillnad från det som normalt gäller om utplånande, inte ses som ett biyrkande utan behandlas som en särskild talan och handläggas i ett särskilt mål. I bestämmelsen anges en sådan talan väcks vid . Av 43 § följer att domar i dessa mål överklagas till . Åtskilliga lagar hänvisar till den nuvarande marknadsföringslagen. En ny marknadsföringslag för med sig följdändringar i denna lagstiftning. Förslagen i lagrådsremissen föranleder även vissa andra lagändringar, som skall kommenteras i det följande. Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:417) om m.m. Lagförslaget innehåller ändringar i 1, 13, 14, 15 och 20 §§. I sak innebär ändringarna att hänvisningar till marknadsföringslagen tas bort när det gäller olika slags handläggningsregler eftersom marknadsföringsmålen i fortsättningen kommer att handläggas enligt bestämmelser. I två andra propositioner (prop. 1994/95:17 Oskäliga avtalsvillkor och prop. 1994/95:44 ställning i överklagande ärenden enligt konkurrenslagen (1993:20), m.m.) föreslås ytterligare ändringar i frågavarande paragrafer men dessa har ännu inte beslutats av . Den lydelse som anges som "nuvarande lydelse" i lagförslaget är den nu gällande lydelsen. I det nu framlagda förslaget har hänsyn tagits till förslagen i de nämnda propositionerna. Förslaget till lag om ändring i lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknadsföring av alkoholdrycker Lagförslaget innehåller dels en ny paragraf, 5 §, dels en ändring i 3 §. Som har anförts i det föregående i anslutning till vilseledande geografiska ursprungsbeteckningar (avsnitt 6.3.2) skall geografiska ursprungsbeteckningar på vin- och spritdrycker, enligt internationella åtaganden som har gjort och kan förväntas göra, alltid vara förbehållna originalvarorna och kan inte tillägnas annan vara. Därför är också degenererande beskrivningar av sådana med hjälp av uttryck som "art", "sort", "typ" m.m. otillåtna. Förordnande enligt 5 § första stycket skall ges för en stat som är ansluten till Madridöverenskommelsen angående undertryckande av oriktiga eller vilseledande ursprungsbeteckningar på handelsvaror, eftersom redan är bunden av den konventionen. För framtiden kommer det sannolikt att bli aktuellt att också ge förordnande för stat som är ansluten till Överenskommelsen om världshandelsorganisationen (WTO) och därmed till avtalet om handelsrelaterade immaterialrättigheter (TRIPs). sammanfattning av sitt slutbetänkande Ny marknadsföringslag (SOU 1993:59) Utredningen lägger i detta betänkande fram ett förslag till ny marknadsfö- ringslag med i stort sett samma avgränsning som den nu gällande lagen. En strävan har varit att i en ny marknadsföringslag ge uttryck för de regler som generellt skall ställas på marknadsföringsåtgärder oavsett medium och pro- duktslag. Reglerna har givits en tydligare utformning och har sanktionerats på ett mera effektivt sätt. Utredningen har valt att föreslå en generell lag utan att inarbeta olika speciallagar i marknadsföringslagen. Exempelvis produktspecifik lagstiftning skall därmed även fortsättningsvis finnas vid sidan av en ny marknadsföringslag. De mest centrala förändringarna som utredningen föreslår i materiellt hänseende i förhållande till nuvarande marknadsföringslag (MFL) är att * generalklausulen om otillbörlig marknadsföring kompletteras med ett antal preciserade bestämmelser om otillåtna marknadsföringsåtgärder, varvid generalklausulen om otillbörlig marknadsföring får en delvis ändrad funk- tion vid lagens tillämpning, * generalklausulen om information får ett mera konkretiserat innehåll, * de nya reglerna om olika former av otillåtna marknadsföringsåtgärder inne- bär i sak en kodifiering av huvuddelen av praxis på marknadsföringsområdet, * särskilda bestämmelser föreslås bland annat angående vilseledande använd- ning av uttrycken "garanti", "utförsäljning" och "realisation" * i stället för nu gällande regler om kombinationserbjudanden och rabattmär- ken föreslås bestämmelser som tar sikte på vilseledande presentationer av tilläggserbjudanden och andra förmånserbjudanden * uttryckliga regler föreslås som har till syfte att motverka aggressiva säljmetoder * frågor om vilseledande genom förväxling, renommésnyltning, misskreditering samt marknadsföringskorruption får en något mera markerad position, samt * skyldigheten för näringsidkare att identifiera sig och sina kommersiella framställningar i marknadsföringssammanhang regleras uttryckligen. De viktigaste ändringarna i processuellt hänseende är att * en direktverkande sanktion, marknadsstörningsavgift, införs som är knuten till lagens preciserade stadganden om otillåtna marknadsföringsåtgärder och identifieringsskyldighet, * de interimistiska förbuden och åläggandena tilläggs en ökad vikt, * skadeståndssanktionen får ökad betydelse, genom att både konsumenter och näringsidkare ges rätt till skadestånd om lagens preciserade stadganden överträtts, * näringsidkare och organisationer får en med () jämställd talerätt i frågor om förbud eller åläggande, * ett tvåinstanssystem införs med som första instans och som andra och sista instans. De grundläggande skälen för förslaget Huvuddelen av MFL har varit i kraft . De lagbestämmelser som haft störst betydelse på området är generalklausulerna om otillbörlig marknadsföring respektive informationsskyldighet. Lagen innehåller också en generalklausul om otjänliga varor och tjänster. Med stöd av generalklausulerna kan man rikta vitesförelägganden mot näringsidkare. Vid sidan av generalklausulerna finns tre materiella regler som är straffsanktionerade. Under de decennier MFL varit i kraft har utvecklingen på rättsområdet främst skett genom en omfattande praxis- bildning i . Det har även tillkommit annexlagstiftning till MFL. Bakgrunden till förslaget är att utredningen finner att en allmän översyn av den nuvarande MFL ger anledning att föreslå mera preciserade regler på området. Genom den nu föreslagna lagens utformning får generalklausuler en minskad be- tydelse och merparten av normerna som utvecklats i praxis kodifieras i preciserade stadganden. Införandet av konkretiserade bestämmelser ökar lagens tydlighet och genomslagskraft samt gör det möjligt att införa direktverkande sanktioner. Marknadsföringslagstiftningen bygger på uppfattningen att det är företagen primärt som har ansvar för sitt agerande på marknaden. Detta ansvar ökar betydelsen av att näringslivet även fortsättningsvis inom olika branscher utformar egenåtgärdsprogram för information och utveckling av god sed avseende marknadsföring. Om näringslivet skall bära ansvaret för sina mark- nadsföringsåtgärder är det lämpligast med en detaljerad lag som ger aktörerna på marknaden konkreta normer för sitt agerande. Med preciserade bestämmelser kan man förvänta sig en bättre regelefterlevnad än om normerna kommer till uttryck i generalklausuler kompletterade med rättspraxis. Valet av lagstiftningsteknik har därför också som syfte att uppnå en ökad preventiv effekt. Införandet av den nya sanktionsavgiften motiveras i viss mån av att de nuvarande straffsanktionerade bestämmelserna i praxis huvudsakligen tillämpats vid tolkningen av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring och således inte fungerat som straffstadganden. Huvudskälet för förslaget att införa den nya avgiften är att utredningen generellt sett finner att en ekonomisk sanktion som kan riktas direkt mot juridiska personer är långt mera effektiv och lämpad för den marknadsrättsliga lagstiftningen än straffrättsliga påföljder som ju bara kan drabba fysiska personer. En sådan sanktionsavgift har för övrigt redan införts i den näraliggande konkurrenslagen. För att tillgodose kravet på snabba ingripanden föreslås en utvidgning av möjligheten till interimistiska beslut. Förslaget i denna del motiveras av att marknadsföringsåtgärder kan ha stor spridning och genomslagskraft, inte minst med tanke på de medier som kommit i bruk på området efter tillkomsten av MFL. Det viktigaste är att snabbt stoppa för marknaden skadliga åtgärder innan de medför sådana skador för konsumenter eller näringsidkare som är svåra eller omöjliga att reparera. Förslaget innebär att skadeståndssanktionen förstärks genom att det öppnas en möjlighet till skadestånd för konsumenter och att skadeståndsmöjligheterna för näringsidkare utökas. Skadestånd är en kompletterande sanktionsmöjlighet som både har en preventiv och en reparativ funktion. I talerättshänseende jämställer lagförslaget näringsidkare och organisationer med KO. Rättegångsordningen föreslås öppna möjligheten till skiljedom eller förlikning. Dessa möjligheter och avkriminaliseringen samt skadeståndsreglernas utvidgning kan ge incitament till en ökad tvistlösning utom rätta. innebär den starkare tonvikten på de ekonomiska följderna av att lagen överträds att överträdelser blir mer kännbara . Detta gäller följder i form av såväl sanktionsavgiften, skadestånd och fördelningen av rättegångskostnaderna. De två sistnämnda frågorna är också viktiga ur reparativ synvinkel för den som drabbats av otillbörlig marknadsföring. Aktörerna på marknaden och lagens skyddsintressen I lagens första bestämmelse anges marknadsföringslagens syften vara att främja konsumenternas och näringslivets intresse av en vederhäftig, tillbörlig och från konkurrenssynpunkt väl fungerande marknadsföring samt att säkerställa att konsu- menterna har tillgång till behövlig information. I den inledande bestämmelsen markeras även vikten av att beakta tryckfrihet och yttrandefrihet vid bedömningen av olika marknadsföringsåtgärder samt att lagen tillämpas med hänsyn till kraven på en effektiv konkurrens. Lagen gäller marknadsföring av varor och tjänster, fast egendom samt andra nyttigheter inbegripet arbetstillfällen. Den gäller vidare såväl inköpsfrämjande som avsättningsfrämjande åtgärder. blir det allt vanligare att exempelvis kommuner driver verksamhet som inte är myndighetsutövning och som i marknadsföringshänseende kommer att jäm- ställas med privaträttsliga organs verksamheter på marknaden. Kommuner och statliga verk kommer därför, i överensstämmelse med ställningstagandet i konkur- renslagen, att i sådana situationer omfattas av lagen. Vidare införs andra förbrukare som ett nytt begrepp som omfattar andra avnämare än konsumenter i traditionell mening, nämligen näringsidkare och icke-kommersiella personer i rollen av konsumenter. När det i lagens inledande paragraf anges att lagen bland annat har till ändamål att främja konsumenternas och näringslivets intresse av en väl fun- gerande marknadsföring skall begreppet näringslivet ses i detta perspektiv, dvs. det inkluderar näringsidkare som marknadsförare och näringsidkare i rollen som andra förbrukare. Utredningens lagförslag upptar två generalklausuler. Den ena är en bestämmelse som innebär ett förbud mot marknadsföringsåtgärder som är otillbörliga mot konsumenter, andra förbrukare eller andra näringsidkare genom att strida mot god marknadsföringssed (4 §). Den andra är en generalklausul om informationsskyldighet (17 §). Någon motsvarighet till MFL:s generalklausul om otjänlighet av varor och tjänster finns däremot inte i förslaget till ny marknadsföringslag. Frågan om produktotjänlighet är enligt utredningen systemfrämmande för en marknads- föringslag och generalklausulen i den nu gällande lagen föreslås ersatt av en speciallag om tillhandahållande av otjänliga varor och tjänster, som i materi- ellt hänseende är oförändrad. De utan tvekan viktigaste materiella bestämmelserna i förslaget är tolv preciserade stadganden om otillåtna marknadsföringsåtgärder. Vidare innehåller förslaget regler om identifieringsskyldighet i marknadsföringssammanhang som tar sikte på identifikation av näringsidkaren och de kommersiella framställningarna som sådana.