prop · GI031 · 1995-01-01 00:00:00 — Vaikka suomalaisseutujen koululaitoksen katsottiin edelleenkin olevan resurssien puolesta suositussa asemassa valtion 225 000 kruunun erityismäärärahan ansiosta, joka myönnettiin "kansanopetuksen edistämiseksi valtakunnan pohjoisimmilla seuduilla asuvien suomalaisten keskuudessa", tarvittiin aloitteentekijän mielestä lisätoimenpiteitä kiinteiden koulujen ja riittävän työtupamäärän perustamiseksi. Aloitteentekijän mukaan työtupajärjestelmällä oli suuri merkitys annettaessa suomenkielisille lapsille hyvä ruotsin kielen taito. Valtiopäivien Kuninkaalliselle Majesteetille osoittamassa kirjeessä korostettiin, että komitean oli ennen kaikkea selvitettävä, miltä paikkakunnilta vielä puuttui järjestetty koululaitos ja missä määrin oli mahdollista korvata monin paikoin esiintyvät pienet kansakoulut täydellisillä kansakouluilla. Opettajien koulutusta ja varsinkin heidän kykyään opettaa valtakunnan kielellä ja valtakunnan kieltä piti myös parantaa. Myös uusien opetusvälineiden ja uusien pedagogisten menetelmien tarvetta tuli tutkia. Valtiopäivien kirjelmässä korostettiin kuitenkin, että tarmokkaammin harjoitetun ruotsin kielen opetuksen tarkoituksena ei pitäisi olla tukahduttaa tai hävittää suomen kieltä, vaan että sen sijaan tämän rajaseudun väestölle annettaisiin tilaisuus oppia puhumaan kahta kieltä. Asetettua komiteaa johti piispa . Muiksi jäseniksi tulivat ruustinna , kansakouluntarkastaja N.J.F. , agronomi W.L. (lähtöisin Pajalasta) ja kansakoulunopettaja E. Komitea laati melko laajan taustakuvauksen yleisistä oloista, kuten väestön levinneisyydestä ja syntyperästä, elinkeinoelämästä, kulttuurioloista ja uskonnosta, mutta tehtävänsä mukaisesti se omisti olennaisimman osan kouluolojen selvittämiselle sekä koululaitoksen aineellisille edellytyksille piiri piiriltä. Lähes puolet yli 400 sivusta omistettiin itse ehdotukselle. Mietinnössä käsitellyt kouluaineet olivat äidinkieli (= ruotsin kielen opetus), kotiseu- tuoppi ja kristinuskon opetus. Jotta saataisiin selville paikkakuntalaisten käsitys täysin ruotsinkielisestä opetuksesta järjestettiin asiantuntijakokouksia eri kirkonkylissä. Haaparannan seminaarin silloisen rehtorin mukaan kokouksien osanottajat olivat valtaosin pappeja, opettajia ja muita ruotsinkielentaitoisia ja vain harvoin tuli muiden asukkaiden, ts. rahvaan, käsitys esille. Näiden kokouksien mielialat olivat mitä suurimmassa määrin ruotsin kielen puolella. Suomen kielen opetukseen suhtauduttiin joko suorastaan vihamielisesti tai sitä pidettiin tarpeettomana, koska kansa osasi jo suomea. Joissakin näistä kokouksista, nimittäin Junosuannossa, Karesuannosssa, Korpilompolossa, Mataringissä () ja Tärännössä, esitettiin toivomus, "että ruotsin kielen opetuksen ohella annettaisiin jossain määrin myös suomen kielen opetusta". Kouluneuvostojen puheenjohtajat, jotka melkein poikkeuksetta olivat pappeja, vastasivat kyselyihin suhtautumisesta suomen kieleen. Vain kolme näistä oli suomen kielen opettamisen tai suomen apukielenä käyttämisen kannalla. Kirkkoherra P. O. Pettersån Korpilompolosta korosti, että "Itse kukin haluaa mieluummin tutustua kristinuskoon omalla äidinkielellään. ...ruotsalaistamistyön annetaan mennä niin pitkälle, että kansa ei saa tutustua kristinuskoon äidinkielellään, tämä on erittäin arka asia, samoin kuin aikaisemmin norjalaisten kansallistamispyrkimykset lappalaisten keskuudessa ja nyt viimeksi saksalaisten puolalaisten keskuudessa suorittamat toimet selvästi osoittavat. Tässä suhteessa on vältettävä kaikkea, joka vaikuttaa sorrolta; sillä muuten voi käydä niin, että Euroopan yleinen mielipide haluaa puuttua siihen niin kuin vuonna 1901, jolloin koko Euroopassa syntyi meteli siitä, että puolalaiset lapset "avaient été violemment par leurs instituteurs allemands pour avoir refusé de réciter leur catéchisme en allemand". [3] Useimmat jakavat varmaan ajatuksen, jonka silloin lausui eräs äiti: "Je veux bien que les petits apprennent l''''allemand pour être savants, mais je veux qu''''ils sachent le catéchisme en polonais, pour pouvoir prier avec nous". [4] Sopivasti muuttamalla näitä sanoja voitaisiin soveltaa suomalaisseutujen oloihin. Maaviskaali J. , Karesuannon koulunjohtokunnan puheenjohtaja, perusteli tiettyä suomen opetusta seuraavasti: "Suomen rajalla asuvan Ruotsin alamaisen on käytännön elämässä usein pakko käyttää suomen kirjakieltä. ... Vanhemmat haluavat yleensä, että he oppivat sen (= ruotsin). He haluavat kuitenkin myös, että lapset osaavat myös lukea ja kirjoittaa suomea." Pettersån halusi siis, että kristinuskon opetus tapahtuisi suomeksi, maav- iskaali halusi suomen kirjakielen opetusta tunnin viikossa kansakoulun ylimmällä luokalla ja sen lisäksi Vittangin rovasti sanoi, että suomea voitaisiin käyttää "jossain määrin" apukielenä alakoulussa. Kahdeksan muuta kouluneuvostojen puheenjohtajaa vastasi jyrkästi "ei" kysymykseen, joka oli muotoiltu seuraavasti: "Onko mielestänne sopivaa, että opetusta annetaan myös suomen kielellä?" Vastaavanlaisia kiertokyselyjä tehtiin opettajien keskuudessa. Nämä eivät käsittäneet ainoastaan asenteita, vaan myös suomen kielen todellista käyttöä opetuksen apukielenä. Kolmannes opettajista vastasi "kyllä" edellä mainittuun kysymykseen. Yksi ainoa näistä oli sitä mieltä, että suomi pitäisi ottaa käyttöön opetusaineena. kunnassa, Hietaniemessä, , Korpilompolossa ja Junosuannossa ei ollut yhtään opettajaa, joka puolsi minkäänlaista suomen kielen käyttöä. Tyypillisiä huomautuksia ei-vastauksiin olivat suomalaisseutukomitean mukaan seuraavat: * Kukaan lasten vanhemmista ei halua, että lapset oppivat suomea. * Miksi opettaa lapsille suomea, kun he jo osaavat tätä kieltä? * Kysymys olisi uudesta kielestä, suomensuomesta, sillä Tornionlaakson suomi on vain murre. * Me viime aikojen opettajattaret emme ole päteviä opettamaan suomea. * Lapset eivät yrittäisi koulussa, he eivät ajattelisi ja siksi he eivät oppisi ruotsia. Opettajien keskuudessa suoritetun kyselyn mukaan noin 38 prosenttia opettajista käytti suomea apukielenä. Komitea päätyi mm. siihen johtopäätökseen, että valtiolla oli syytä "jatkuviin uhrauksiin", ts. tarvittiin edelleenkin suuria määrärahoja suomalaisseutujen kansakoululaitoksen rakentamiseen. Pääsyynä oli suomalaiskansallinen kiihotus, jota komitean mukaan oli esiintynyt rajaseudulla Suomen puolelta: ...ulkoapäin tätä pohjoisimman Ruotsin osaa kohtaan suunnattu huomio. Tämä vieras mielenkiinto on myös, niin kuin aikaisemmin on lyhyesti huomautettu, ilmennyt agitaationa, jonka ilmeinen tarkoitus on ollut vastustaa kaikin tavoin ruotsin opetusta Norrbottenin suomea puhuvissa osissa. Komitea viittasi myös siihen, että kansa itse halusi oppia ruotsin kieltä. Äidinkielenopetusta (= ruotsin opetus) sellaisenaan pidettiin kuitenkin tyydyttävänä eikä sen katsottu tarvitsevan lisätunteja sen jälkeen, kun koko valtakuntaa varten tehty vuoden opetussuunnitelma oli tullut voimaan. Sen sijaan olisi laadittava uutta opetusaineistoa erityisesti suomalaisseutujen kouluja varten. Sen lisäksi ruotsinkieliselle kristinuskon opetukselle olisi annettava suurempi tuntimäärä. Sitä olisi lisättävä kahdesta kolmeen tuntiin viikossa. Tätä perusteltiin mm. väestön voimakkaalla kiinnostuksella uskontoon. Mietinnön mukaan opettajien kotiseututietouden koulutusta olisi myös parannettava. Yhteenvetona komitea totesi, että neljä vuosikymmentä aikaisemmin aloitetun ruotsinkielisen opetuksen tulisi jatkua entiseen tapaan ja ettei suomen kielen opetus ollut tarpeen. Komitean jäsen esitti komitean enemmistöstä eriävän mielipiteensä pitkässä kirjelmässä. Hän oli sitä mieltä, että koulutyön pitäisi johtaa todelliseen kaksikielisyyteen. Hän kiisti myös mietinnössä suomen kielen käyttöä vastaan esitetyt perustelut, jotka hänen mielestään olivat täynnä vastakohtia: Nimittäin että toisaalta väestö jo osasi tarpeeksi hyvin suomea, toisaalta että Tornionlaakson suomi oli vain murre ja toisaalta Suomessa käytettävä suomi olisi uusi kieli tornionlaaksolaisille. Vastaavanlaisin perustein voitaisiin Wanhaisen mukaan lakkauttaa äidinkielen opetus kaikissa valtakunnan kouluissa. Vuoden helmikuussa kahdeksan Tornionlaakson opettajaa jätti kouluylihalli- tukselle kirjelmän, jossa he ehdottivat että suomi pitäisi ottaa käyttöön sekä opetuskielenä että oppiaineena. Heidän perustelunsa olivat toisaalta oman äidinkielen taidosta koituva yleinen hyöty, toisaalta se, että suomen kielen taito vastasi "poliittisen elämän vaatimuksia". He vaativat myös suomen kielen osaamista suomalaisseuduilla vaikuttavilta opettajilta, yliopettajilta ja kouluntarkastajilta. Kielianomus - kielipetitio - joksi opettajien kirjelmää kutsuttiin, herätti voimakkaita tunnepitoisia reaktioita varsinkin monien koulumaailmassa toimivien keskuudessa. Mahdollisesti opettajapetition vaikutuksesta silloinen opetusministeri ehdotti vuonna 1932, että suomi otettaisiin vapaaehtoiseksi aineeksi lakisääteisen opetuksen puitteissa. kaatui varsinkin ensimmäisen kamarin valtiovaliokunnan puheenjohtajan, Luulajan piispan vastustukseen. Hän oli ollut myös suomalaisseutukomitean puheenjohtaja. Hän edusti samaa näkemystä, jota kuningas oli ilmaissut vuosisadanvaihteessa, kun Tornionlaakson kansankorkeakoulu perustettiin: kielikysymys oli pohjimmiltaan puolustus- ja turvallisuuspoliittinen kysymys. Kolme vuotta myöhemmin ehdotus vapaaehtoisesta suomen kielen opetuksesta tuli kuitenkin hallituksen esityksenä valtiopäiville, tällä kertaa opetusministeri . Hänen mielestään oli "oikea periaate, että kaksikielisen väestön keskuudessa kouluopetus järjestettäisiin niin, että jokainen saa mahdollisuuden oppia lukemaan ja kirjoittamaan äidinkieltään". Tämä voitaisiin järjestää jatkokoulun puitteissa. Valtiopäivät olivat Engbergin esityksen kannalla, mutta käytännössä sillä ei ollut menestystä. Epäonnistumiseen vaikutti osaltaan se, että jatkokoulu suhteellisen pian hävisi kun kouluvelvollisuutta pidennettiin kuudesta seitsemään vuoteen. Haaparannan apologistikoulu kehittyi yleiseksi oppikouluksi, jossa vuonna 1909 voitiin ensi kertaa suorittaa reaalitutkinto. Koulusta tuli 1935 ns. korkeampi yleinen oppilaitos, joka Luulajan jälkeen oli toinen Norrbottenin läänissä. Oppilaspohjaksi tuli koko pohjoinen ja itäinen : Haaparannalta ja Kalixista etelässä Jällivaaraan, Kiirunaan ja Karesuantoon pohjoisessa. oli Haaparannan lukion opetussuunnitelmassa jo ensimmäisestä lukuvuodesta lähtien. Valinnaisaineista voi nimittäin yhden nykykielen vaihtaa suomeen. Silloinen rehtori teki aloitteen valintamahdollisuuksien lisäämisestä niin, että suomi vuodesta 1938 voitiin valita lisäaineeksi. kuitenkin vuoteen 1944 ennen kuin suomen kielen opetus pääsi käyntiin ja se lakkasi jo parin vuoden kuluttua. Opetus aloitettiin uudelleen 1950-luvun puolivälissä, jolloin oppilaat saivat mahdollisuuden lukea suomea ylimääräisenä, vapaaehtoisena valinnaisaineena. Tämä opetus oli sen jälkeen käynnissä suurin piirtein 1970-luvun koulu-uudistuksiin saakka, jolloin siirtolaisopetuksen toimenpiteitä alettiin soveltaa myös Tornionlaaksossa. Ajoittain noin sata oppilasta vuodessa luki vapaaehtoista suomea lukion kahdella ylimmällä vuosikurssilla, mikä 1950-luvun puolivälissä ja lopulla vastasi noin kolmatta osaa lukion suomea puhuvista oppilaista. Vuonna 1961 Haaparannan lukion silloinen rehtori ehdotti, että suomesta tulisi pakollinen valinnaisaine samaan tapaan kuin esimerkiksi venäjä ja espanja. Ehdotus kariutui kuitenkin opettajakollegion enemmistön vastustukseen, ja kouluylihallitus (SÖ) seurasi kollegion enemmistön käsitystä, nimittäin että myös Haaparannan oppilaiden piti suorittaa tavallinen ylioppilastutkinto: tämän mukaan tutkinto, jossa suomi olisi valinnaisaineena, ei olisi kilpailukelpoinen Ruotsin työmarkkinoilla. Suomen kielen puhuminen kiellettiin koulussa Monin paikoin maailmassa vähemmistökielten käyttö kouluopetuksessa ja myös koulun välitunneilla on ollut kielletty. Sellaisia kieltoja on raportoitu mm. Walesista ja Skottlannista, Uudesta Seelannista ja Tyynen meren Cook-saarilta ja Pohjolassa Suomesta (saamen kieltä vastaan) ja Norjasta (suomea vastaan). Tornionlaaksossa kieltoa on sovellettu eri paikkakunnilla 1900-luvun alusta lähtien. Ilmeisesti sitä on sovellettu ankarammin pienten kylien kouluissa kuin suuremmilla paikkakunnilla. Kaikkein johdonmukaisemmin kieltoa on sovellettu työtuvissa. Kaikesta päättäen alunperin kiellon suomen kielen käyttämisestä välitunnilla laativat paikalliset kouluviranomaiset, ei kouluylihallitus. Kaksikielisyystutkija huomautettua vuonna 1957 kouluylihallitukselle tämän kiellon olemassaolosta se lakkautettiin. Kou- luylihallitus muistutti uudelleen kiellon lakkauttamisesta vuonna 1965. vuonna kun suomen kielen käyttökielto lakkautettiin, vahvistettiin Tornionlaakson Övertorneån kirjastolle uudet säännöt. Muutos merkitsi, että kirjasto sai oikeuden hankkia suomenkielistä kirjallisuutta, mikä ei sitä ennen ollut mahdollista. Silloin tällöin on käyty keskustelua mahdollisuuksista perustaa Övertorneån Mataringissa sijaitsevan Tornionlaakson kansankorkeakoulun ja Pohjoiskalottikirjaston yhteyteen kulttuuri- ja tutkimuskeskus Tornionlaakson suomen ja tornionlaaksonsuomalaisen kulttuurin tutkimus- ja kehitystyötä varten. Vuoden opetussuunnitelmassa suomen kieli otettiin valinnaisaineeksi peruskoulun yläasteelle niillä paikkakunnilla, joilla suomea puhuttiin. Tämä ei kuitenkaan saanut suurtakaan merkitystä ja vain harvalla paikkakunnalla mahdollisuutta ylipäätään käytettiin hyväksi. Vuodesta 1970 lähtien mm. Norrbottenissa oli opetettu suomen kieltä kotikielenä kokeilutoimintana. Tämä mahdollisuus tuli vuoden peruskoulun opetussuunnit- elman (Lgr 69) toteutuessa. Jo ensimmäisenä vuonna Tornionlaaksossa kotikielenopetukseen osallistui noin 400 oppilasta. Kolmen vuoden jälkeen osanottajien määrä oli 800 oppilasta. Sen jälkeen oppilasmäärän nousu pysähtyi ja vielä seitsemän vuoden jälkeen oppilaita oli noin 800, mikä ei vastannut odotettua kehitystä. Opetusvälineet noudettiin aluksi Suomesta ja opetuskielenä oli Suomessa käytetty yleiskieli. Kuten tunnettua, tornionlaaksolaiset oppilaat kokivat usein oman Torni- onlaakson suomen ja yleissuomen välisen eron aivan liian suurena ja monet oppilaat luopuivatkin opetuksesta. Joissain kouluissa "luopujien" määrä oli 90 prosenttia lukukauden alussa alkaneesta osanottajamäärästä. Tästä syystä läänin koululautakunta otti käyttöön "uusvanhan" pedagogiikan, periaatteena että lähdettäisiin "tunnetusta", tornionlaaksonsuomesta ja siirryttäisiin vähitellen "tuntemattomaan" yleissuomeen, ts. suomen kielen opetuksessa tornionlaaksonsuomi olisi lähtökohtana ja tämä saisi suuren tilan opetuksessa ennen kuin siirryttäisiin opettamaan yleissuomea. Käyttöönotettu uusi pedagogiikka lienee vaikuttanut siihen, että osanottajien määrä alkoi jälleen nousta vuoden paikkeilla. Kun kokeilutoiminta oli ollut käynnissä muutamia vuosia mahdollisuus vakinaistettiin kotikielenopetuksen toteutuessa. Uudistuksesta päätettiin valtiopäivillä vuonna 1976 ja se tuli voimaan lukuvuonna 1977/78. Yliopistotasolla suomen kielen opetus alkoi sata vuotta sitten, 1894, jolloin (1868-1934) sai suomen ja lapin kielen opettajan viran Upsalan yliopistosta. Wiklundista tuli vuonna 1905 maan ensimmäinen suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen professori. Häntä seurasi 1933 hänen oppilaansa . Jo Wiklundin aikana professuuri muutettiin suomalais-ugrilaisten kielten, erityisesti lapin ja suomen kielen professorinviraksi. Professuurin vertaileva suunta painottui entisestään viime professorinvaihdossa 1982, jolloin professuuri sai yleisemmän nimityksen suomalais-ugrilaisten kielten professuuri ilman muuta täsmennystä. Tukholman yliopistossa (vuoteen 1960 Tukholman korkeakoulu) suomen kielen opetus alkoi vuonna 1930, jolloin lehtori otettiin yliopiston palvelukseen. omistautui kymmenen vuotta kestäneenä lehtorinkautenaan myös käytännön työlle Tukholman suomalaisessa yhdistystoiminnassa ja hän omisti aikaansa myös Tukholman Suomalaisen Seuran ja metsäsuomalaisten tutkimiseen. Vuonna 1965 perustettiin suomen kielen ja kulttuurin professorinvirka, jonka ensimmäinen haltija oli . Hormia oli hyvin aktiivinen Ruotsin suomalaisessa yhdistys- ja kulttuurielämässä ja hän osallistui useiden valtiollisten siirtolaiskomiteoiden työhön. 1980-luvun puoli- välissä Tukholman professorinviran nimitys muutettiin ainoastaan suomen kielen professuuriksi. Tukholman lisäksi myös Uumajan yliopistossa on ollut vuodesta 1973 suomen kielen professuuri. yliopistossa virolainen tutkija aloitti vuonna 1947 suomalais-ugrilaisten kielten opetuksen. Hän oli toiminut aikaisemmin itämerensuomalaisten kielten professorina Tartossa. Seuraavana vuonna yliopisto sai suomen kielen ulkomaanlehtorin viran. Vuodesta 1977 lähtien, jolloin laitos itsenäistyi, sitä on nimitetty Suomalais-ugrilaiseksi laitokseksi. Tukholmassa ja Upsalassa on 1970-luvun puolivälistä lähtien kaksi koulutuslinjaa, suomi vieraana kielenä ja suomi äidinkielenä. Tukholman yliopiston suomen kielen laitos on ollut mukana suunnittelemassa maahan suomenkielistä korkeampaa tulkkikoulutusta, joka alkoi 1973 ja laitos on siitä lähtien järjestänyt tulkkikursseja ja ajoittain myös kääntäjäkoulutusta. 1970-luvun lopulta lähtien suomen kieltä opetetaan myös Göteborgin yliopistossa. Opettajakoulutuksen yhteydessä suomea opetetaan myös Luulajan korkeakoulussa, jolla on erityinen tornionlaaksonsuomalainen painotus. Myös korkeakoulussa on annettu suomen kielen opetusta muutamina vuosina 1970- ja 1980-luvulla. Suomen kielen yliopisto-opiskelijoiden määrä nousi huomattavasti 1970-luvun puolivälistä 1980-luvun alkuun ja vakiintui sen jälkeen suhteellisen korkealle tasolle. Osittain tämä johtui Suomesta tulleiden opiskelijoiden suuresta määrästä. Opiskelijamäärä väheni sen jälkeen, mutta viime vuosina se on noussut jonkin ainakin Upsalassa ja Tukholmassa. Opiskelijoiden joukossa on 1970-luvulta lähtien kasvanut niiden ruotsalaisten tai muiden opiskelijoiden osuus, jolla ei ole esitietoja suomen kielessä. Suomen kielen ja kirjallisuuden tutkijakoulutusta annetaan , Tukholman, Uumajan ja Upsalan yliopistoissa. Opetusta suomen kielellä annetaan osittain suomen kielen kurssien puitteissa, varsinkin suomi äidinkielenä -linjalla. 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa suomenkielistä opetusta annettiin muissakin aineissa, kuten esim. yritystaloudessa ja kansantaloudessa Uumajan ja Upsalan yliopistoissa. Ruotsin yliopistojen historian ensimmäisinä vuosisatoina yliopistoissa opetettiin latinan kielellä ja kaikki väitöskirjat kirjoitettiin latinaksi. Vuonna 1738 latinan valta murtui väitöskirjojen osalta Celsiuksen oppilaan ja tornionlaaksolaisen kirjoittaessa tutkielmansa Tornionjoen lohenkalastuksesta sekä ruotsiksi että latinaksi. Ruotsin yliopistojen historiassa ei sen sijaan ole hyväksytty suomea väitöskirjojen kieleksi. 3.5 Suomenkielisyyden levinneisyys Ruotsissa Useita satoja vuosia aina vuoden Haminan rauhaan saakka kestäneessä yhteis- essä Ruotsi-Suomen valtakunnassa suomen ja ruotsin kielen maantieteellistä levinneisyyttä voidaan hieman yksinkertaistaen luonnehtia seuraavasti: ruotsi keskustassa, suomi periferiassa. Tämä viittaa siihen, että ruotsi oli osittain hallintokieli, joka oli yhteinen koko valtakunnan keskustassa Turku-Tukholma-akselilla, jossa Tukholma ajoista lähtien oli saanut yhä vahvemman aseman, osittain yleisimmin esiintyvä kieli näiden keskuspaikkakuntien lähistöillä, kun taas suomea esiintyi valtakunnan laidoilla, Itä-Suomessa, valtakunnan pohjoisosissa ja jonkin myös länsiosissa. kaikkiaan ruotsi levisi enemmän valtakunnan ruotsinkielisen osan uudisraivaajien keskuudessa, suomi taas vastaavasti suomenkielisessä valtakunnanpuoliskossa. Suomenkielisten osuus valtakunnan koko väkiluvusta oli noin neljännes. Ajoittain suomenkielisyys on kuitenkin ollut suhteellisen laajalle levinnyttä myös Ruotsin keskiosissa. Vaikkakin suuri osa Tukholmaan suomalaisesta valtakunnanpuoliskosta muuttaneista oli ruotsinkielisiä, kotoisin Pohjanmaalta ja Ruotsia lähinnä olevilta rannikkoseuduilta, on aina keskiajalta lähtien merkittävä osa Tukholman väestöstä ollut suomenkielisiä. Suomalaisen seurakunnan ensimmäisissä jäsenluetteloissa mm. viininkantajat, timpurit ja kuskit näyttävät olleen merkittäviä ryhmiä. Vuoden tienoilla Tukholman noin 60 000 asukkaasta noin 3 000 henkilöä eli nelisen prosenttia oli suomalaisia. 1500-luvulla Suomesta tuli väkeä Uplantiin ja Mälarin laaksoon varsinkin maataloustöihin. Sitäpaitsi ja hänen poikansa harjoittivat tietoista työvoiman värväystä valtakunnan suomalaisesta puoliskosta Falunin, ja muiden Bergslagenin kaivosten vuorenlouhintaan. Hyvin tavallinen oli lisänimi suomalaisen taustan omaaville henkilöille, samoin paikannimi, jossa alkuosana oli Finn-. kaivoksen tilikirjoissa esiintyi nimiä kuten Honkanen, , Kyröläinen, Liitinen, Lumiainen ja Kämppäinen. Suomalaisten suuri merkitys Ruotsin kaivoselinkeinolle 1600-luvulla ilmenee myös siitä, että kaivoksia koskeva asetuskokoelma, ns. vuorityöartikkelit, käännettiin suomeksi. Toinen Suomesta värvätty ammattiryhmä olivat puosut ja kirvesmiehet, sekä ruotsin- että suomenkieliset. He olivat tärkeä tekijä, kun Ruotsin sotalaivasto 1680-luvulla järjestettiin uudelleen ja siirrettiin Karlskronaan Blekingeen, joka oli valloitettu tanskalaisilta muutamia vuosikymmeniä aikaisemmin. Karjalan ja Pohjanmaan rannikkoseuduilta asti muuttaneet suomalaiset, joista monet eivät ylipäätään ymmärtäneet ruotsia, muodostivat tähän aikaan noin kymmenen prosenttia Blekingen väestöstä. Tornionlaaksolaisten ohella tunnetuin suomenkielinen väestöryhmä nykyisen Ruotsin käsittävällä alueella olivat metsäsuomalaiset eli kaskisuomalaiset, joiksi heitä joskus nimitettiin heidän käyttämiensä uusien kaskenpolttomenetelmiensä ansiosta. He olivat suureksi osaksi lähtöisin Savosta ja Keski-Suomen osista, varsinkin Rautalammin suurpitäjästä. Ruotsin kruunu ja varsinkin nuorin poika, herttua (), kannusti ajoittain tätä muuttoa. Muutto oli vilkkaimmillaan vuosina 1570-1680. Se näyttää alkaneen Södermanlandissa herttuan ruhtinaskunnassa ja Karlskogan seudulla, mutta jo aikaisin muuttoa tapahtui myös Länsi-Götanmaalle ja Närkeen, ja se levisi Itä-Götanmaalle, Västmanlandiin, Gästriklandiin, Hälsinglandiin, Taalainmaalle ja uusille alueille Vermlantiin, edelleen myös Norjaan. Varsinkin 1600-luvulla suomalaiset kansoittivat osia Keski-Norrlannista. uudisasutus on jättänyt jälkiä paikkakuntien nimistöön. Monin paikoin Norrlannissa ja Vermlannissa ja niiden lähistöjen suomalaismetsissä on tuhansia suomalaisperäisiä tai puhtaasti suomalaisia paikannimiä. Näitä on selostettu mm. tornionlaaksolaisen paikannimien tutkijan ja Virosta sodan aikana muuttaneen professori paikannimitutkimuksessa. Pellijeff toimi Upsalassa ja Mägiste Lundissa. Orsan finnmarkin Noppikoski on esimerkki vielä elävästä, täysin suomalaisesta paikannimestä. Toiset nimet ovat ruotsalaistuneet tai muuttuneet eri tavoin kuten Haukkamäki (Hökbacken) > Håkkamägg. Paikannimet viittaavat usein maastonmuodostuksiin ja varsinkin sellaisiin, joilla on tekemistä kaskenviljelyksen kanssa. Kirjallisuudessa esiintyy erilaisia tietoja metsäsuomalaisten kokonais- määrästä. Eräiden arvioiden mukaan suomalaisten määrä Vermlannissa oli 1600-luvun lopulla enintään 5 000-6 000. Vuodelta 1860 peräisin olevan väestötilaston mukaan suomenkielisiä oli koko Ruotsissa 15 271, joista 13 759 asui Norrbottenissa ja loput 1 512 Kopparbergin ja Vermlannin lääneissä. Vastaavat luvut vuoden väestönlaskennan mukaan olivat koko Ruotsin osalta 33 929, Norrbottenin osalta 32 736 ja muun Ruotsin 1 193. Upsalalaisen tutkijan mukaan, joka itse on metsäsuomalaisten jälkeläinen, 1940-luvun lopulla Vermlannissa oli muutamia kymmeniä suomalaisia, jotka käyttivät arkioloissa suomea.