prop · GI0334 · 1995-01-01 00:00:00 — Att tillfälliga lager, tullager, frizoner och frilager samt exportbutiker skall vara underkastade tullmyndigheternas över- vakning och kontroll följer av ett stort antal gemenskapsregler (se t.ex. artikel 106 i tullkodexen), men någon uttrycklig regel föreligger uppenbarligen inte. En sådan regel bör därför i klarhetens intresse tas in i den nya tullagen. Det nuvarande ordet "tillsyn" i 52 § bör därvid bytas ut mot "övervakning och kontroll" som är de termer som används i tullkodexen. Det andra stycket har begränsats till att avse redovisningsskyldighet för varor som förvaras på inrättningar som avses i första stycket. Anmälningsskyldigheten för sådana varor regleras i tullkodexen och tillämpningskodexen. I den mån det behövs ytterligare nationella bestämmelser kan sådana meddelas med stöd av 18 § i detta lagförslag. Bestämmelsen om tystnadsplikt i 53 § TL bör föras över till den nya tullagen med vederbörlig anpassning. I fråga om sekretessen hos tullmyndigheterna finns en bestämmelse i artikel 15 i tullkodexen. Upplysningar som är av konfidentiell natur eller som lämnats på konfidentiell grund skall inte yppas av tullmyndigheterna utan uttryckligt tillstånd av den person eller den myndighet som lämnat dem. Det skall dock vara tillåtet att lämna ut upplysningar om tullmyndigheterna är tvungna eller bemyndigade att göra detta enligt gällande bestämmelser, "särskilt beträffande dataskydd eller i samband med rättsliga förfaranden". Hänvisningen till "gällande bestämmelser", som innefattar både gemenskapsrätt och nationella bestämmelser, får anses medföra att sekretesslagen (1980:100) kan tillämpas fullt ut. I den mån inte sekretesslagen ger samma resultat som artikel 15 i tullkodexen, så sätts artikeln ur spel genom sekretesslagen. Även den sista meningen i 53 § TL kan därmed överföras till den nya tullagen. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 3 § TL. Deklarationsskyldigheten för varor eller annan informationsskyldighet mot tullmyndigheterna i samband med import och export av varor är i allt väsentligt reglerad i tullkodexen och dess tillämpningsföreskrifter. I den mån det krävs ytterligare nationella föreskrifter därom, kan sådana utfärdas med stöd av det bemyndigande som föreslås i 18 §. Bestämmelsen i nuvarande 3 § bör behållas avseende transportmedel. Med hänsyn till dessa reglers nära anslutning till reglerna om kontrollverksamheten bör bestämmelsen flyttas till detta avsnitt av tullagen. Det finns skäl att i viss utsträckning föreskriva anmälningsskyldighet även för transportmedel i trafik mellan medlemsstater. Hur den exakta avgränsningen av denna anmälningsskyldighet bör göras är inte helt klart. Den behöver dock föreskrivas på lagnivå och reglerna bör därför (liksom ) delegeras till regeringen. Mot detta finns inget konstitutionellt hinder, jfr 8 kap. 7 § första stycket 3 och 5 samt 9 § RF. Med "annat land" i förslaget avses både annat medlemsland i EU och tredje land. I denna paragraf anges i vilka fall varor står under tullkontroll. Be- stämmelserna har överförts från nuvarande 61 § TL med i grova drag samma innehåll, men åtskilliga anpassningar har måst göras med hänsyn till EG-reglerna. Att icke-gemenskapsvaror står under tullkontroll betyder samma sak som när det i nuvarande lag står att oförtullade varor står under tullkontroll. När varor, som skall utföras ur gemenskapen, skall stå under tullkontroll kan inte uttryckas lika enkelt som i nuvarande lag. I första hand avses varor som deklarerats till tullförfarandet export. Utförsel från gemenskapen kan emellertid även ske i samband med tullförfarandet intern transitering. Återutförsel från gemenskapen anses som huvudregel inte som ett tullförfarande, utan går in under det vidare begreppet "godkänd tullbehandling" som definieras i artikel 4.15 i tullkodexen. Av artikel 37 i tullkodexen framgår att varor som införts till gemenskapens tullområde skall kvarstå under tullövervakning till dess att de - i förekommande fall - förs in i en frizon eller ett frilager. Enligt artikel 168.4 får tullmyndigheterna kontrollera varor som förs in i, förs ut ur eller befinner sig i en frizon eller ett frilager. Med anledning därav bör icke-gemenskapsvaror som befinner sig i det svenska tullområdet stå under tullkontroll även om de befinner sig i sådan del av tullområdet som kan komma att utgöra frizon eller frilager. I detta sammanhang noteras att det förhållandet att en vara "står under tullkontroll" inte i sig säger något om vilka befogenheter tullmyndigheterna har. Befogenheterna regleras i de bestämmelser där uttrycket används. Från huvudregeln att oförtullade varor står under tullkontroll görs i nuvarande tullag undantag för varor som tagits om hand med tillämpning av något av de förenklade förfarandena hemtagning för egen räkning, hemtagning för annans räkning eller förfarandet för godkänd mottagare (jfr 8 § första stycket 2 TL och 4 § TF). Vidare görs undantag för varor som vid normalförfarandet (direktförtullning) har lämnats ut till fritt förfogande till den som har kredit för tull och annan skatt (jfr 8 § första stycket 1 och 26 § TL). Dessa undantag kan i stort sett behållas i sak. Undantagen sammanfattas i förslaget med orden "oförtullade varor som lämnats ut till fritt förfogande enligt en deklaration till övergång till fri omsättning". När det gäller normalförfarandet framgår av artiklarna 73 och 74 i tullkodexen att, under vissa angivna villkor, varorna skall frigöras av tullmyndigheten så snart den har kontrollerat uppgifterna i deklarationen eller godtagit dem utan kontroll samt eventuellt tullbelopp har betalats eller säkerställts. Om betalningsanstånd för tull har medgetts, vilket obligatoriskt kräver att säkerhet har ställts, måste anses att tullskulden har "säkerställts". Uttrycket "oförtullade varor" väljs här (i stället för "icke-gemenskapsvaror") för att markera att det är fråga om varor som är föremål för det tullförfarande som medför att varornas tullstatus skall ändras från icke-gemenskapsvara till gemenskapsvara, men att de åtgärder som detta innefattar inte har fullbordats. Jfr förslaget till definition av ordet "förtullning" i 2 §. I fråga om varor som lämnats ut till en hemtagare/godkänd mottagare görs i nuvarande 61 § tre "undantag från undantaget". De gäller varor som på olika grunder är underkastade förfogandeförbud samt varor som skall byta tullklareringsform. Sådana varor står f.n. under tullkontroll. När det gäller förfogandeförbud synes några bestämmelser, motsvarande 61 § första stycket 1 och 3 TL, inte komma i fråga. Såvitt kunnat utrönas medger inte tullkodexen att varor som deklarerats för övergång till fri omsättning, frigörs (lämnas ut) av tullmyndigheterna om inte alla eventuella införselvillkor är uppfyllda. Det gäller även vid användning av förenklat förfarande. Å andra sidan synes inte finnas möjlighet för tullmyndighet att i enstaka fall besluta att en frigjord vara skall förvaras i oförändrat skick, om alla införselvillkor är uppfyllda (jfr nuvarande 7 § TF). Möjligheterna att "byta tullklareringsform" efter det att en vara frigjorts enligt ett förenklat förfarande för övergång till fri omsättning är mycket restriktiva. Dessa möjligheter framgår av regler om "ogiltigförklaring" (ungefär samma som återkallelse) av tulldeklarationer i artikel 66 i tullkodexen och artikel 251 i tillämpningskodexen. I fråga om varor som deklarerats till övergång till fri omsättning får deklarationen ogiltigförklaras endast om den lämnats av misstag och, om varan redan frigjorts, under villkor bl.a. att varan deklareras till det ursprungligen avsedda tullförfarandet. Mot denna bakgrund finns det ingen anledning att i tullagen uppta en bestämmelse motsva- rande 61 § första stycket 2 TL. I stället bör för här beskrivet fall föreskrivas att varan återförs under tullkontroll om deklarationen ogiltigförklaras. I denna paragraf anges i vilka fall transportmedel står under tullkontroll. Bestämmelserna har med vissa anpassningar överförts från nuvarande 62 § TL. Punkt 1 innebär en utvidgning jämfört med nu gällande bestämmelse. Syftet därmed är att inte bara transportmedel som kommer till från tredje land med varor skall stå under tullkontroll, utan även transportmedel som påbörjar sin resa inom landet eller i annat EU-land och transporterar icke-gemenskapsva- ror (dvs. utför en extern gemenskapstransitering) bör stå under tullkontroll. De befogenheter tullen har i fråga om transportmedlet bör bestämmas enbart av att på detta medförs varor som står under tullkontroll och inte dessutom av var transporten börjat. Denna ordning gäller även i t.ex. . Däremot innebär punkt 1 ingen ändring i det avseendet att tullkontrollen på ett ankommande transportmedel upphör, om alla varor som finns ombord frigörs på grund av deklarationer för övergång till fri omsättning. Även om varorna finns kvar t.ex. på en lastbil för fortsatt transport till varornas egentliga bestämmelseort, står varorna inte längre under tullkontroll till följd av 55 § och därmed står inte heller lastbilen under tullkontroll, utom i fall som avses i paragrafens andra stycke, se nedan. Punkten två motsvarar samma punkt i nuvarande 62 § TL. Bestämmelsen gäller även transportmedel som kommer till det svenska tullområdet från annat EU-land om anmälningsskyldighet enligt 54 § skall fullgöras. Genom den ändrade omfattningen av punkt 1 kan punkt 3 begränsas till transportmedel som avgår utan last direkt till tredje land. Om transportmedlet medför varor till tredje land eller icke-gemenskapsvaror till annat står det under tullkontroll enligt punkt 1. Om transportmedlet medför endast gemenskapsvaror till annat medlemsland skall det inte stå under tullkontroll. Bestämmelsen i andra stycket går tillbaka på 51 § andra stycket och 61 § första stycket tullstadga (1973:671). Dessa bestämmelser avsåg i huvudsak att transportmedel (främst lastbilar) med importvaror skulle stå under tullkontroll, även om lasten frigjorts från tullsynpunkt, utan att lossas, genom förtullning eller hemtagning på gränsorten - varvid varorna inte längre stod under tullkontroll - om utlämningstullanstalten bestämt att det skulle ske en kontroll av fordonet efter lossningen av lasten på dess egentliga bestämmelseort. Därigenom kunde vissa befogenheter utövas mot fordonet under transporten och på bestämmelseorten. I den nuvarande tullagen anges inte uttryckligen att kontroll i sådant fall kan ske på bestämmelseorten trots att lasten frigjorts. Någon ändring i sak var emellertid inte avsedd i lagen, se prop. 1986/87:166 s. 92. Bestämmelserna motsvarar nuvarande 63 § TL. Befogenheterna enligt paragrafen skall endast avse varuförsel till eller från gemenskapen eller i övrigt trafiken med icke-gemenskapsvaror. Detta framgår genom hänvisningen till "tullagstiftningen", så som detta begrepp definierats i artikel 1 i tullkodexen och i punkt 3 där "tullområdet" byts ut mot "gemenskapens tullområde". I punkt 1 föreslås att den nuvarande bestämningen "vid införsel till eller utförsel från tullområdet" slopas. Någon ändring i sak avses inte därmed, bortsett från det självklara att bestämmelsen skall ta sikte på import till eller export från gemenskapens tullområde. Den väsentliga begränsningen ligger i uttrycket "deklarations- och uppgiftsskyldighet enligt tullagstiftningen". I detta sammanhang kan antecknas att befogenheten enligt denna punkt inte kräver att transportmedel står under tullkontroll i den mening som angetts i 55 och 56 §§. Det måste dock finnas rimlig anledning anta att ett transportmedel använts eller används, eller skall användas, för transport av icke-gemenskapsvaror eller andra varor som står under tullkontroll för att tullmyndigheten skall få undersöka det. Denna begränsning framgår också av inledningen av paragrafen som förutsätter att det finns anledning anta att det förelegat någon deklarations- eller uppgiftsskyldighet att kontrollera. När det gäller hänvisningen i sista stycket till 19 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling erinras om förslaget till ändring i den lagen som innebär att lagen blir tillämplig endast på "oregelmässig" varuförsel till eller från tredje land. Bestämmelsen har överförts från nuvarande 64 § TL med i stort sett oförändrat innehåll. När det gäller skyldighet att använda anvisad väg eller led, finns vissa bestämmelser i tullkodexen, artikel 38.1 gällande inresa och artikel 183 angående utresa. Det bör likväl finnas bestämmelser därom i svensk lag som grund för mer detaljerade verkställighetsföreskrifter på förordningsnivå och myndighetsnivå. Sådana föreskrifter kan dels gälla generellt för vissa typer av fall, dels ge lokal tullmyndighet befogenhet att i ett särskilt fall förelägga en förare eller befälhavare att hålla sig till viss väg eller led. I andra stycket bör "tullområdet" bytas ut mot "det svenska tull-området" eftersom de svenska tullmyndigheterna inte kan meddela sådana förbud som avses i stycket med verkan utanför svenskt territorium. I det tredje stycket föreslås i förhållande till 64 § tredje stycket TL att hänvisning görs endast till "tullagstiftningen",jfr artikel 1 i tullkodexen. Det fjärde stycket bör behållas. Dock föreslås att ordet "övervakning" ersätts med "övervakning och kontroll", jfr kommentarerna till 1 §. Bestämmelserna motsvarar 66 § TL. Artikel 72 i tullkodexen säger att tullmyndigheterna skall "vidta de åtgärder som behövs för att identifiera varorna" om identifiering behövs för att säkerställa att de villkor följs som gäller för det aktuella tullförfarandet. En sådan bestämmelse måste kompletteras med en nationell bestämmelse som explicit anger vilka åtgärder tullmyndigheterna får vidta i det angivna syftet. Första meningen bör därför stå kvar i lagen. Den andra meningen i första stycket synes sakna motsvarighet i EG-bestämmelserna och bör också behållas. I första meningen läggs till "containrar". Någon motsvarighet till denna bestämmelse finns inte i . Bestämmelsen bör finnas kvar. I praktiken har bestämmelsen sin främsta betydelse vid passagerarfartygs ankomst. Det synes mindre lämpligt att tala om att "transportmedel lossas" med avseende på passagerare. Jämfört med nuvarande lydelse har därför lagts till "eller passagerare går ombord på eller lämnar transportmedel". Bestämmelsen motsvarar 68 § i nuvarande tullag. Bestämmelserna i andra och tredje styckena går tillbaka på 23 § tullstadga. Där framgår att bestämmelserna tar sikte på fartyg som går i inrikestrafik. Förutsättning för inbringande är att fartyget . om den rätta kursen under en inrikesresa går utanför tullområdet, så är detta i sig ingen grund för inbringande. Bestämmelsen i andra stycket kan f.n. tillämpas endast på svenska fartyg som befinner sig på internationellt vatten, eftersom det inte finns något avtal som medger att utländskt fartyg inbringas från internationellt eller utländskt territorialvatten eller att svenskt fartyg inbringas från utländskt territorialvatten. Denna uppfattning hade beredningsgruppen för tullagstiftningsfrågor i Ds UD 1985:4 s. 151. De avtal som närmast skulle komma i fråga är de med och ang. gemensam bevakning för bekämpande av olovlig införsel av alkoholvaror, SÖ 1934:1 respektive SÖ 1936:2. Där ges ena statens bevakningspersonal vissa befogenheter på respektive avtalsparts territorium, men så långt som till inbringande därifrån till det egna territoriet sträcker de sig inte, se vidare kungörelserna SFS 1934:65 och 1936:13. I den utsträckning bestämmelserna är tillämpliga är det numera huvudsakligen som i praktiken har resurser för att utöva befogenheterna enligt andra stycket (jfr 73 § i gällande TL). Det är inte självklart hur bestämmelsen bör utformas. Ett alternativ är att enbart avvikelser under inrikes resor skall kunna föranleda inbringande, varvid får övervägas om en förutsättning härför skall vara, att avvikelsen sker utanför svenskt tullområde eller att den sker utanför gemenskapens tullområde. Ett annat alternativ är att även en avvikelse som sker i resa mellan medlemsstater skall kunna föranleda inbringande. I så fall bör naturligen ett ingripande komma i fråga endast mot avvikelse som sker utanför gemenskapens tullområde. Oavsett vilka rekvisit som i dessa avseenden sätts upp i bestämmelsen, måste begräns- ningarna som finns i det nuvarande tredje stycket behållas. I perspektivet av den "gränslösa inre marknaden" borde ingripanden kunna ske, under omständigheter som motsvarar de nuvarande, mot fartyg i "intra-EG-trafik", om de utanför gemenskapens tullområde avviker från den rätta kursen, t.ex. om man kan befara illegal trafik till tredje land. I den mån tullmyndigheterna - och - skall ha befogenheter att ingripa mot avvikelser som sker helt inom gränserna för gemenskapens tullområdet, dvs. om tredje land inte alls berörs, så bör detta systematiskt inte regleras i förevarande lagstiftning. Ingripande av svenska myndigheter enligt andra stycket kan av naturliga skäl bara komma i fråga mot avvikelser som sker inom områden som ligger i närheten av den svenska delen av gemenskapens tullområde (det svenska tullområdet), där den svenska naturligen opererar. Denna begränsning behöver inte komma till uttryck i paragraftexten eller närmare anges. Bestämmelserna i nuvarande 69 § TL motsvaras delvis av artikel 69 i tullkodexen. En skillnad är att nämnda artikel bara gäller varor som har deklarerats till ett tullförfarande medan den svenska bestämmelsen gäller kontroll av all anmälnings- och uppgiftsskyldighet för både varor och transportmedel. I de fall ett transportmedel i sig självt såsom en vara är föremål för ett tullförfarande, t.ex. temporär import, blir dock artikel 69 tillämplig. I artikel 68 i tullkodexen ges tullmyndigheterna rätt att bl.a. undersöka varorna för att kontrollera riktigheten i mottagna tulldeklarationer. Själva skyldigheten för trafikanten att bereda tulltjänsteman tillfälle att undersöka vara och transportmedel synes dock inte vara direkt föreskriven i tullkodexen, ej heller skyldigheten att lämna tillträde till de lokaler där verksamheten bedrivs, utom när det gäller efterkontroll enligt artikel 78. Första stycket i nuvarande 69 § TL synes, med hänsyn till det ovan anförda, böra behållas. Dock behöver inte föreskrivas skyldighet att kostnadsfritt tillhandahålla varuprov. Av artikel 69 i tullkodexen följer att tullen har rätt att kostnadsfritt ta ut varuprov och att tullen kan anmoda deklaranten att själv eller genom ombud vara närvarande för att ge biträde vid provtagningen. I artikel 69 föreskrivs att transport av varorna till den plats där de skall undersökas och prover skall tas, och all hantering som behövs för undersökningen eller provtagningen, skall utföras av deklaranten eller på hans ansvar. Angående kostnaderna för transporten och hanteringen sägs endast att de kostnader som uppstår "skall bäras av deklaranten". Denna bestämmelse bör kompletteras med en uttrycklig föreskrift om att deklaranten, om han åsidosätter sina skyldigheter, skall ersätta staten för kostnader som därigenom åsamkas staten. Sista delen av det andra stycket i nuvarande 69 § TL, inklusive möjligheten till indrivning enligt 35 § samt befogenhet för GTS att helt eller delvis befria från ersättningsskyldigheten, bör därför behållas. Angående provtagning förutses i art. 242.1 i tullkodexen att det kan finnas nationella bestämmelser om metoder för provtagning. Några sådana bestämmelser finns f.n. inte. För den händelse behov skulle uppstå bör sådana bestämmelser kunna meddelas som verkställighetsföreskrifter till förevarande paragraf. Någon direkt motsvarighet till denna bestämmelse finns inte i . Bestämmelsen bör därför behållas. Angående dess tilllämpningsområde, se prop. 1986/87:166 s. 98. Någon direkt motsvarighet till denna bestämmelse finns inte i . I artikel 241.2 i tillämpningskodexen talas om möjligheten att, "i enlighet med gällande bestämmelser", tillkalla en expert eller annan person i det fall att en deklarant har vägrat både att själv närvara och att utse någon som kan företräda honom vid en varuundersökning. Bestämmelserna i nuvarande 71 § TL bör behållas, med viss redaktionell ändring i första stycket. Någon nationell föreskrift för det ovannämnda fallet enligt artikel 241.2 kan inte anses behövas. Den nuvarande bestämmelsen i 72 § TL innebär att uppgift om organisations- eller personnummer skall få krävas endast i samband med två av de förekommande tullklareringsformerna. Bilaga 37 till tillämpningskodexen anger att medlemsstaterna i fråga om samtliga tullförfaranden som förekommer vid import och export kan kräva att uppgift om mottagare respektive avsändare/exportör anges med, förutom namn och adress, ett "identifieringsnummer som tilldelats berörd person eller berört företag av de behöriga myndigheterna för skatteändamål eller statistiska eller andra ändamål". Den nationella valfrihet som sålunda ges bör tillvaratas. Det är särskilt angeläget med hänsyn till tulldatasystemets (TDS) funktion att trafikanter kan identifieras med ett lämpligt nummer. För svensk del bör detta nummer vara juridiska personers organisationsnummer och enskilda näringsidkares och andra fysiska personers personnummer (o/p-nummer). Uppgift om o/p-nummer bör få krävas även i anmälan till annan godkänd tullbehandling än sådan som utgör "tullförfarande" i tullkodexens mening. Krav på uppgift om o/p-nummer i tull- handlingar förutsätts f.ö. i 5 § tullregisterlagen (1990:137). Nämnas bör att av det totala antalet personer som är registrerade i TDS är en mycket liten andel fysiska personer. Frågan om skyldighet för andra myndigheter eller andra organ än tullen att medverka i tullkontrollen hör till den nationella kompetensen. Som jämförelse kan nämnas 67 § danska toldloven som förutser medverkan från polisen och 19 § 1 tyska Zollverwaltungsgesetz som förutser att myndighetsuppgifter skall kunna överlåtas på de tyska järnvägsbolagen. När det gäller Polisens och medverkan i kontrollverksamheten ger vad som angetts i Yttre gränskontrollutredningens betänkande "Varu- och personkontroll vid EU:s yttre gräns" (SOU 1994:124) inte skäl att införa en annan ordning än den som gäller. Betänkandet är f.n. föremål för beredning i ..Gemenskapsrätten innebär inte något hinder mot att en postförvaltning medverkar i kontrollarbetet på det sätt som f.n. sker i . synes visserligen utgå från att postförvaltningen är jämförbar med vilken transportör som helst, men posten kan nationellt utses att även vara deklarant och tullskyldig (artikel 237.2 i tillämpningskodexen). Något hinder mot att ett privaträttsligt organ får utföra vissa kontrolluppgifter synes inte föreligga. När det t.ex. gäller transport av varor på järnväg innebär att varje medlemsstats "järnvägsbolag" (railway company) utför uppgifter som eljest ankommer på tullmyndigheter, se t.ex. artiklarna 412 - 442 i tillämpningskodexen, som innehåller förenkling av transiteringsformaliteterna för varor som befordras på järnväg. Dessa bestämmelser synes vara tillämpliga oavsett vilken företagsform respektive lands järnvägar drivs under. Det bör också beaktas vad det i verkligheten är fråga om vid postens "medverkan i tullkontrollen". I första hand kommer den s.k. "pangningen" i åtanke, dvs. att posten utsorterar en stor mängd inkomna försändelser, så att de aldrig förs fram till tullen för tullbehandling. Det rör sig om brev, vykort, försändelser som uppenbart inte innehåller några varor, eller varor som det inte skall tas ut någon tull eller annan skatt eller avgift på och som inte är underkastade importrestriktioner och inte är av intresse för handelsstatistiken samt försändelser som enbart skall passera genom landet. Bestämmelser av den innebörden finns i t.ex. och och är uppenbart tillåtna enligt tullkodexen, se artikel 38.4. Liknande bestämmelser bör finnas i . De kommer att vara av sådan detaljeringsgrad att de lämpligen bör utfärdas av GTS med stöd av bemyndigande. Den nuvarande föreskriften i 73 § TL bör behållas även såvitt gäller postföretags medverkan i tullkontrollen.