prop · GI0358 · 1995-01-01 00:00:00 — Som har berörts i avsnitt 5.5 föreskriver artiklarna 1 och 2 att utövande konstnärer, fonogramframställare och producenter av filmupptagningar i princip skall ha rätt att bestämma över uthyrning och utlåning av exemplar av sina prestationer till allmänheten även sedan spridningsrätten har konsumerats. Vissa undantag från ensamrätten till utlåning finns dock i artikel 5. Föreskrifterna har behandlats närmare i avsnitt 5.1 och 5.2. Av redogörelsen i dessa avsnitt har framgått att upphovsmännens ensamrätt till uthyrning och utlåning i svensk rätt är utformad som undantag från konsumtionen av spridningsrätten (19 § upphovsrättslagen). I linje med vad som gäller för upphovsmännen måste således sådana undantag från konsumtionen av närstående rättighetshavares spridningsrätt ges. Regeringen föreslår därför att utövande konstnärer, fonogramframställare och producenter av filmupptagningar skall ha ensamrätt att bestämma över uthyrning till allmänheten av upptagningar av sina prestationer. Regeringen föreslår vidare att det skall krävas tillstånd av utövande konstnärer vid utlåning till allmänheten av filmupptagningar av deras framföranden. Regeringen föreslår slutligen att producenter av filmupptagningar skall ha ensamrätt att bestämma över utlåning till allmänheten av sina prestationer. Regeringens förslag: Konsumtionspunkten för sprid- ningsrätten till exemplar av upphovsrättsligt skyddade verk och exemplar av närstående rättig- hetshavares prestationer skall vara första över- låtelsen av exemplaret. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 43). Remissinstanserna: Många remissinstanser har tillstyrkt regeringens förslag eller lämnat förslaget utan någon invändning. Det övervägande antalet remissinstanser har dock avstyrkt förslaget om konsumtionspunkten för spridningsrätten till exemplar av upphovsrättsligt skyddade verk. Skälen för regeringens förslag: Som har redovisats i avsnitt 5.5 innehåller direktivet om uthyrning och utlåning föreskrifter om att närstående rättighetshavare skall ha spridningsrätt till exemplar av upptagningar av sina prestationer. Direktivet innehåller även föreskrifter om när spridningsrätten skall upphöra, dvs. om spridningsrättens konsumtionspunkt (artikel 9.2). Artikel 9.2 föreskriver att den första försäljningen av ett exemplar av närstående rättighetshavares prestationer skall medföra att rättighetshavarens spridningsrätt konsumeras såvitt gäller det sålda exemplaret. Det innebär exempelvis att när en CD-skiva väl har sålts så kan en närstående rättighetshavare inte hindra fortsatta överlåtelser av skivan med stöd av spridningsrätten. I svensk rätt har närstående rättighetshavare inte någon spridningsrätt vad gäller sina prestationer. Regeringens förslag i avsnitt 5.5 om införande av en sådan rätt innebär att det också måste ges en regel om när rätten konsumeras. Direktivets föreskrift betyder att spridningsrätten skall konsumeras i varje fall vid sådana överlåtelser av äganderätten som sker genom köp. Bestämmelsen har naturligtvis sin grund i att köp är den allra vanligaste formen av över- låtelse, och därför har det inom EG ansetts angeläget att man harmoniserar vad som gäller vid försäljningar. Men man skulle - även om det inte är lika vanligt - naturligtvis också kunna tänka sig en del fall där överlåtelsen av äganderätten sker genom gåva eller genom byte. Det finns ingen anledning att särbehandla dessa två typer av avhändelser av äganderätten, utan det är tvärtom önskvärt med en enhetlig reglering av alla former av slutliga överlåtelser, vare sig dessa sker genom köp, byte eller gåva. I samtliga fall har ju den ursprunglige innehavaren slutgiltigt avhänt sig äganderätten till exemplaret och kan i princip inte återta eller disponera över det efter överlåtelsen. Ett system med samma regel för alla tre överlåtelseformer är dessutom klart och tydligt och inbjuder inte till några skentransaktioner. Att samma regler bör gälla för alla sorters överlåtelse är också den slutsats som kom till när motsvarande föreskrift i det tidigare nämnda datorprogramdirektivet skulle uppfyllas i svensk rätt (se 19 § upphovsrättslagen; prop. 1992/93:48, bet. 1992/93:LU17, rskr. 1992/93:125). Det finns inget som motiverar att man nu väljer en annan lösning när det gäller uppfyllandet av direktivet om uthyrning och utlåning. Regeringen föreslår därför, precis som har gjorts i promemorian, att konsumtionspunkten för spridningsrätten till exemplar av samtliga närstående rättighetshavares prestationer skall vara första överlåtelsen av exemplaret. I svensk rätt regleras konsumtionspunkten för upphovsmännen i 19 § upphovs- rättslagen. Konsumtionsprincipen bygger - precis som i de andra nordiska ländernas lagstiftning - som huvudregel på ett utgivningskriterium. Exemplar av verk får fritt spridas vidare till allmänheten, om verket är utgivet och exemplaren omfattas av utgivningen. Att ett verk har utgetts innebär enligt 8 § andra stycket att exemplar av verket med upphovsmannens samtycke har förts ut i handeln eller på något annat sätt har blivit spridda till allmänheten. Detta innebär att ett visst antal exemplar måste ha framställts av verket, t.ex. i tryckt form, som inspelningar på grammofonskiva, band eller kassett eller som kopior i olika former. Exemplaren måste vidare ha förts ut i handeln eller annars blivit spridda bland allmänheten. Med detta menas att exemplaren har börjat överlåtas, t.ex. säljas eller delas ut gratis. Det finns några undantag från huvudregeln att utgivningen är konsumtionspunkt för spridningsrätten. I fråga om exemplar av datorprogram gäller, som har berörts, att konsumtion inträder vid överlåtelse. Även i fråga om konstverk gäller - vid sidan om utgivningskriteriet - ett överlåtelsekriterium. Vid de nordiska departementsöverläggningar som ägde rum i anledning av direktivet diskuterades ingående frågan om man i de nordiska upphovsrättslagarna borde låta regeln om konsumtion vid överlåtelse i stället för vid utgivning få en generell räckvidd inom upphovsrätten. Den analys som då gjordes gav inte vid handen att en sådan ordning skulle få några negativa konsekvenser. Däremot ansågs den leda till enhetlighet i systemet, och enighet uppnåddes om att överlåtelsekriteriet borde gälla generellt. I promemorian har därför föreslagits att man i 19 § upphovsrättslagen generellt går över till att låta överlåtelse vara konsumtionspunkt. Vid remissbehandlingen har det här förslaget mött en hel del kritik även om i och för sig många remissinstanser har välkomnat förslaget. Men remissinstansernas kritik har överlag varit mycket allmänt hållen; invändningarna har främst gått ut på att saken inte har utretts tillräckligt noga, att det är svårt att bedöma konsekvenserna av förslaget och att ett överlåtelsekriterium är "artfrämmande" när det gäller litterära verk. Däremot har inte någon av remissinstanserna pekat på något exempel som tyder på att det skulle kunna innebära rättsliga eller praktiska svårigheter att låta spridningsrätten generellt konsumeras vid överlåtelse. Trots det sagda har man från svensk sida funnit skäl att återigen ta upp frågan vid nya nordiska departementsöverläggningar och där redogöra för remissinstansernas kritik av promemorians förslag. Även vid dessa överläggningar har diskussionerna mynnat ut i att den lämpligaste lösningen är att överlåtelse innebär konsumtion av spridningsrätten. Sådan lagstiftning har också redan före- slagits i , och . Som har redovisats kräver direktivet att konsumtionspunkten för spridningsrätten till exemplar av närstående rättighetshavares prestationer knyts till överlåtelse av exemplaret. I många fall gör sig både närstående rättigheter och upphovsrätt gällande till ett objekt, t.ex. ett fonogram. Det ter sig mindre lämpligt i sådana fall att de närstående rättigheterna konsumeras enligt ett överlåtelsekriterium medan upphovsrätten konsumeras enligt ett ut- givningskriterium. En naturlig följd av direktivets krav vad gäller närstående rättigheter är alltså att även upphovsrättslagens bestämmelser om konsumtions- punkten för upphovsrätten bör ändras på så sätt att konsumtionen inträder vid överlåtelse. En sådan ordning svarar inte bara mot vad som är avsett att gälla i övriga nordiska länder utan också mot vad som redan gäller i flertalet europeis- ka rättsordningar. Regeringen föreslår därför, precis som har gjorts i promemorian, att konsumtionspunkten för spridningsrätten till exemplar av upphovsrättsligt skyddade verk skall vara första överlåtelsen av exemplaret. Det betyder att möjligheten till vidarespridning inte förutsätter att verket är utgivet, dvs. med upphovsmannens samtycke har satts på marknaden, utan att äganderätten till exemplaret har överlåtits antingen genom köp, byte eller gåva. Det betyder också att möjligheten till vidarespridning inte inträder när verksexemplaret lånas ut eller hyrs ut; uthyrning och utlåning innefattas inte i termen "överlåtelse". Det betyder däremot inte någon ändring av andra rättsverkningar som är knutna till att ett verk är offentliggjort eller utgivet; exempelvis kräver möjligheten till framställning av exemplar för enskilt bruk fortfarande att verket är offentliggjort (12 § upphovsrättslagen) och möjligheten till visning av exemplar fortfarande att verket är utgivet (20 §). 5.8 Presumtionsregler vid filmmedverkan Regeringens förslag: Presumtionsregeln i 39 § första meningen upphovsrättslagen skall gälla också med avseende på utövande konstnärers prestationer. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 44). Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat förslaget utan någon invändning. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om uthyrning och utlåning innehåller föreskrifter om avtalspresumtion i filmsammanhang vad gäller utövande konstnärer (artikel 2.5). Artikel 2.5 föreskriver att en utövande konstnärs uthyrningsrätt skall presumeras ha övergått till filmproducenten när utövaren har träffat avtal med denne om medverkan i en filmproduktion. Det innebär att den utövande konstnär som avtalat med en filmproducent om medverkan i en filmproduktion och inte avtalat ytterligare om villkoren skall anses ha samtyckt till att exemplar av hans framförande hyrs ut. Av direktivets ingress framgår att presumtionsregeln i artikel 2.5 får utsträckas till att omfatta alla de rättigheter som enligt kapitel 2 kan ges till utövande konstnärer, t.ex. mångfaldiganderätt och spridningsrätt. Det är således ett minimikrav att utövarens uthyrningsrätt skall presumeras ha övergått till filmproducenten. I svensk rätt finns i 39 § upphovsrättslagen en regel om avtalspresumtion när en upphovsman överlåter rätt till filminspelning av ett litterärt eller konstnärligt verk till en filmproducent, se vad som har anförts om bestämmelsen i avsnitt 5.1. Däremot finns det inte någon motsvarande regel vad gäller utövande konstnärer. Upphovsrättslagen måste alltså ändras i enlighet med direktivets krav. I det föregående (avsnitt 5.6) har det föreslagits att utövande konstnärer skall ha rätt att bestämma när och på vilka villkor upptagningar av deras framförande skall göras tillgängliga för allmänheten. Det är inte sakligt motiverat att närstående rättighetshavare får en bättre ställning än upphovsmännen. Direktivets krav bör således uppfyllas så att presumtionsregeln i 39 § upphovsrättslagen gäller även för utövande konstnärer. Detta är också den bedömning som har gjorts i promemorian och som delats av det övervägande antalet remissinstanser. Bestämmelsen i 39 § gäller inte musikaliska verk. Eftersom artikel 2.5 även omfattar uthyrningsrätten i fråga om musikaliska verk, bör presumtionsregeln gälla också i fråga om utnyttjande av upptagningar av utövande konstnärers framföranden av musikaliska verk. Regeringen föreslår därför, precis som har gjorts i promemorian, att presumtionsregeln i 39 § upphovsrättslagen skall gälla även för utövande konstnärers prestationer och att regeln i fråga om dem skall gälla även för musikaliska verk. 5.9 Några andra frågor Regeringens bedömning: Övriga föreskrifter i direk- tivet kräver inte någon lagändring. Promemorians bedömning: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 45). Remissinstanserna: Praktiskt taget samtliga remissinstanser har delat promemorians bedömning Skälen för regeringens bedömning: I artikel 2.2 i direktivet finns en bestämmelse om att huvudregissören till ett filmverk eller annat audiovisuellt verk skall anses som verkets upphovsman eller som en av dess upphovsmän. Enligt bestämmelsen finns möjlighet att föreskriva att även andra än en huvudregissör kan anses som upphovsman. Artikeln har sin udd riktad mot engelsk rätt, enligt vilken filmproducenten normalt anses som ensam upphovsman. I svensk rätt finns inte någon entydig regel om vem eller vilka som har upphovsrätt till en film. Detta får man avgöra i varje enskilt fall. Enligt allmänna regler på upphovsrättens område gäller att upphovsrätt till den slutliga filmen eller delar därav principiellt tillkommer var och en som under inspelningsarbetet eller förberedelserna medverkat genom insatser av litterärt eller skapande slag (jfr SOU 1956:25 s. 146). Eftersom verkets huvudregissör i praktiken undantagslöst anses som en av dess upphovsmän, kräver direktivet ingen ändring i svensk rätt på denna punkt. Enligt artikel 2.4 får närstående rättighetshavares uthyrnings- och utlåningsrättigheter överlåtas eller upplåtas, i likhet med vad som föreskrivs avseende upphovsmännen. Överlåtelse av en utövande konstnärs rättigheter följer enligt gällande svensk rätt samma regler som överlåtelse av upphovsrätt (jfr prop. 1960:17 s. 242). I fråga om överlåtelse av övriga kategorier närstående rättighetshavares rätt skall sedvanliga avtalsrättsliga regler tillämpas (jfr SOU 1956:25 s. 390). Svensk rätt uppfyller alltså direktivets krav och någon lagändring behövs således inte. Vad gäller den särskilda frågan om uppfyllandet i svensk rätt av den oeftergivliga ersättningsrätten i artikel 4 kan hänvisas till vad som tidigare anförts i samband med överlåtelse av upphovsmannens uthyrningsrätt (avsnitt 5.1); något förslag om lagändring på denna punkt läggs således inte heller fram i fråga om utövande konstnärers rätt. Artikel 6.1 föreskriver att det skall krävas tillstånd av utövande konstnärer vid upptagning av deras framföranden. Enligt 45 § första stycket upphovsrättslagen har utövarna redan denna rättighet. Svensk rätt uppfyller alltså direktivets krav och någon lagändring behövs således inte. Enligt upphovsrättslagen gäller i tillämpliga delar samma allmänna inskränk- ningar i närstående rättighetshavares befogenheter som enligt 2 kap. gäller för upphovsmännen. En sådan ordning har man också förutsatt i direktivet. Artikel 10.1 föreskriver sålunda att vissa inskränkningar får ges i de rättigheter som enligt direktivets andra kapitel tillkommer närstående rättighetshavare. Inskränkningar får göras avseende användning för enskilt bruk, nyttjande av korta avsnitt vid redogörelse för dagshändelse, användning av ett radioföretags efemära upptagning med egen utrustning och för bruk vid dess egna utsändningar samt nyttjande uteslutande i undervisnings- eller vetenskapligt forskningssyfte. Enligt artikel 10.2 får - oavsett bestämmelserna i artikel 10.1 - i närstående rätt föreskrivas samma inskränkningar som gäller avseende skyddet för upphovs- männen. Tvångslicenser får emellertid införas endast i den mån de är förenliga med Romkonventionens bestämmelser. Direktivets reglering i fråga om in- skränkningar överensstämmer med artikel 15 i Romkonventionen och med gällande bestämmelser i 45 - 48 §§ upphovsrättslagen. Artikel 11 och 12 handlar om upphovsrättens och närstående rättighets varaktighet. Artiklarna hänvisar till regler i och Romkonventionen; föreskrifterna stämmer överens med motsvarande bestämmelser i svensk rätt. har antagit ett direktiv om en harmonisering av den upphovsrättsliga skyddstiden (93/98/EEG). Frågan om hur skyddstidsdirektivets regler skall införlivas i svensk rätt kommer att tas upp i ett särskilt lagstiftningsärende. 6 Direktivet om satellit- och kabelsändning Regeringens förslag: I upphovsrättslagen införs en regel som slår fast var den upphovsrättsligt rele- vanta handlingen vid satellitsändningar äger rum. Det införs också en regel om att en avtalslicens för radio- och televisionsföretag gäller vid utsändning genom satellit endast om sändarföretag verkställer utsändning genom en marksändare. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 47). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat förslaget utan någon invändning. Skälen för förslaget: Direktivet om satellit- och kabelsändning innehåller ett par definitioner för satellitsändningar. Främst rör det sig om en definition av var den upphovsrättsligt relevanta handlingen vid satellitsändningar skall anses äga rum (artikel 1.2). Direktivet innehåller även en del grundläggande materiella regler. Främst rör det sig om föreskrifter om upphovsmannens ensamrätt till överföring till allmänheten genom satellit (artikel 2), om skydd för utövande konstnärers, fonogramproducenters och sändarföretags prestationer vid sådan överföring (artikel 4) och om förvärv av sändningsrättigheter (artikel 3). Med satellit avses enligt artikel 1.1 en sådan satellit som opererar på de frekvensband som enligt internationella telekommunikationsregler är reserverade för sändning av signaler för mottagning av allmänheten eller, under vissa förutsättningar, för slutna system med s.k. point-to-point-satelliter. Den sena- re typen utgörs av sådana satelliter vars signaler vanligen är tämligen svaga och som normalt är avsedda för sändning från en punkt på marken till en annan varifrån signalerna sedan sprids vidare. Förutsättningen för att de senare satelliterna skall omfattas av direktivet är att omständigheterna i samband med den individuella mottagningen är jämförbara med dem som gäller vid direktsändande satelliter. När det gäller satellitsändningar använder direktivet uttrycket "överföring till allmänheten". Med detta uttryck avses en sådan handling som innebär att ett radio- eller TV-företag under sin kontroll och på sitt ansvar för in de programbärande signaler som är avsedda för mottagning av allmänheten i en oavbruten kommunikationskedja till satelliten och sedan ned till jorden. Att överföringen skall vara oavbruten betyder bl.a. att varje avbrott i sändningen innebär att en ny sändning skall anses ha börjat. Uttrycket täcker både en ursprunglig sändning och en vidaresändning. Exempelvis faller vidaresändning via satellit av ett program i ett EES-land till ett annat EES-land under direktivets bestämmelser. Artikel 2 föreskriver att upphovsmannen skall ha ensamrätt att ge tillstånd till överföring till allmänheten genom satellit av sina verk i enlighet med vad som sägs i 2 kap. Artikel 4 föreskriver att utövande konstnärers, fono- gramproducenters och sändarföretags rättigheter skall skyddas vid överföring till allmänheten genom satellit i enlighet med vad som sägs i direktivet om uthyrning och utlåning. I svensk rätt finns aktuella bestämmelser i 2 § första stycket upphovsrättslagen. Enligt vad som där föreskrivs omfattar upphovsmannens rättigheter en uteslutande rätt att förfoga över verket genom att göra det tillgängligt för allmänheten. I paragrafens tredje stycke sägs att ett verk görs tillgängligt för allmänheten bl.a. genom att framföras offentligt; en form för sådant offentligt framförande är sändning av verket i radio och TV. När det gäller närstående rättigheter har i det föregående föreslagits att närstående rättighetshavare skall ha en ensamrätt att göra framförandet eller upptagningen tillgänglig för allmänheten. I fråga om fotografisk bild som inte utgör ett verk omfattar fotografens ensamrätt enligt 49 a § att göra bilden tillgänglig för allmänheten. När den upphovsrättsliga lagstiftningen trädde 1960 var satellittekniken okänd. Men i olika sammanhang , exempelvis i samband med utredningsarbetet rörande ett nordiskt satellitsamarbete, har man utgått från att sändningar via direktsändande satellit är att jämställa med rundradiosändningar (se exempelvis prop. 1985/86:146 s. 30). Samma utgångspunkt har man haft i olika internationella diskussioner , exempelvis inom det arbete som pågår inom för den intellektuella ägan- derätten () om ett protokoll till den i avsnitt 4 nämnda . Sändningar via s.k. point-to-point-satelliter eller kommunikationssatelliter (ofta kallade satelliter i fast trafik) var ursprungligen avsedda för signaltransporter mellan olika radioföretag eller från ett sändarföretag till ett eller flera kabelnät eller andra vidaresändare. har sådana sändningar skett från telekommunikationssynpunkt på band som är reserverade för slutna sändningar mellan olika markstationer och inte avsedda för allmänheten. I den nämnda propositionen uttalas att signaler från satelliter i fast trafik för svensk rätts del inte är att anse som rundradiosändningar (anf. s. 30). förekommer det emellertid att en sändning sker genom kommu- nikationssatellit på sådan frekvens att signalerna utan några mellankommande åtgärder från annan kan tas emot av allmänheten med hjälp av mottagare som finns på marknaden. Det finns knappast anledning att inte i detta avseende jämställa sådana sändningar med sändningar från direktsändande satelliter (jfr SOU 1990:30 s. 383). Om det är fråga om sändningar som inte kan tas emot av allmänheten med hjälp av mottagare som tillhandahålls av sändarföretaget eller med dess samtycke, torde det däremot inte vara fråga om ett offentligt framförande. Sammanfattningsvis leder det nu sagda fram till den slutsatsen att enligt svensk rätt en sändning av ett verk eller en fotografisk bild genom en satellit som kan tas emot av allmänheten innebär att verket eller bilden görs tillgänglig för allmänheten. Därmed uppfyller upphovsrättslagen direktivets krav. Någon lagändring behövs således inte. Detta är också den bedömning som har gjorts i promemorian och som remissinstanserna har delat. En särskild och i den upphovsrättsliga debatten ofta diskuterad fråga är vilket sändarföretag som skall anses ansvarigt för sändningen gentemot rättig- hetshavarna, dvs. var sändningarna skall klareras. Direktivet löser den här tvistefrågan för EES:s del. Artikel 1.2 (b) föreskriver att överföringen till allmänheten skall anses ske uteslutande i det EES-land där sändarföretaget under sin kontroll och på sitt ansvar för in de programbärande signalerna i en oav- bruten kommunikationskedja till satelliten och sedan ner till jorden. kan det hända att införandet sker i ett land utanför EES. Om detta land saknar det minimiskydd som direktivet föreskriver och uppsändningen till satelliten sker från en uppsändningsstation inom ett EES-land, föreskriver artikel 1.2 (d) att tillhandahållandet skall anses ske från denna stat och rättigheterna kunna göras gällande mot den som driver stationen. Om det inte finns någon sådan station men ett radio- eller TV-företag har uppdragit överföringen till allmänheten via satellit i något annat EES-land, skall denna överföring anses äga rum i det EES-land där det sistnämnda företaget har sitt säte och rättigheterna kunna göras gällande mot detta företag. I svensk rätt torde gälla att det upphovsrättsliga ansvaret hänger samman med var den upphovsrättsligt relevanta åtgärden sker. Om denna sker i är svensk rätt tillämplig. Sker den inte i är svensk rätt inte tillämplig. Direktivets system är således annorlunda än vad som gäller i svensk rätt. Upphovsrättslagen måste alltså ändras i enlighet med direktivets krav. Regeringen föreslår därför att det införs en regel som slår fast var den upphovsrättsligt relevanta handlingen vid satellitsändningar anses äga rum.