prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — Enligt första stycket i paragrafen ges tillsynsmyndigheten möjlighet att besluta om rättelse på den felandes bekostnad om denne inte rättar sig efter ett föreläggande eller ett förbud som tillsynsmyndigheten meddelat. Det kan röra sig om fall där det är nödvändigt med en snabbare handläggning för att därmed snabbt kunna undanröja en hälso- eller miljörisk. Det kan även röra sig om mera bagatellartade fall där rättelse enkelt kan ske genom tillsynsmyndighetens försorg. Ingripanden av tillsynsmyndigheten torde som sagts som regel ske genom förelägganden och förbud enligt 4 §. Enligt andra stycket kan emellertid tillsynsmyndigheten, under vissa i paragrafen närmare angivna omständigheter, besluta om rättelse på den felandes bekostnad även utan ett föregående föreläggande eller förbud. Det är således i dessa fall tillfyllest att någon underlåter att vidta en åtgärd som åligger honom enligt balken eller enligt föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av balken. Ett förordnande om rättelse på den felandes bekostnad enligt andra stycket torde aktualiseras först om det finns skäl att anta att ett föreläggande eller förbud, med eller utan vite, inte skulle åtlydas eller att det inte tillräckligt snabbt eller effektivt skulle leda till åsyftat resultat. skall emellertid alltid fatta ett formellt beslut om rättelse. Det gäller även i brådskande fall. Ett sådant beslut kan överklagas. Det är ofta naturligt att tillsynsmyndigheten meddelar verkställighetsför- ordnande enligt 21 §. Åtminstone när det gäller beslut enligt andra stycket. Upplysningar, undersökningar och tillträde 14 § En tillsynsmyndighet får förelägga den som bedriver en verksamhet som det finns bestämmelser om i denna balk eller i föreskrifter som meddelats med stöd av balken att lämna de upplysningar som behövs för tillsynen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den har en viss motsvarighet i 43 § första stycket miljöskyddslagen. Enligt paragrafen får en tillsynsmyndighet förelägga den som utövar en verksamhet som regleras i balken att lämna de upplysningar som behövs för tillsynen. får genom bestämmelsen möjlighet att i vissa fall införskaffa för tillsynen behövliga upplysningar utan att myndigheten skall behöva göra egna undersökningar. Bestämmelser om skyldighet att genomföra undersökningar finns i fråga om miljöfarlig verksamhet i 13 kap., i fråga om kemiska produkter i 14 kap. och i fråga om hälsoskydd i 15 kap. 15 § Den som utövar verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig eller medföra olägenheter för människors hälsa eller den som annars är skyldig att avhjälpa olägenhet från sådan verksamhet är skyldig att utföra sådana undersökningar av verksamheten och dess verkningar som behövs för tillsynen. Detsamma gäller den som upplåter en byggnad för bostäder eller för allmänna ändamål. Om det är lämpligare kan tillsynsmyndigheten i stället föreskriva att en sådan undersökning skall utföras av någon annan än den som är skyldig att utföra undersökningen enligt första och andra meningen och utse någon att göra undersökningen. Den som är skyldig att utföra undersökningen enligt vad som sägs i första stycket första och andra meningen är skyldig att ersätta kostnaderna för en undersökning som avses i första stycket tredje meningen med det belopp som tillsynsmyndigheten fastställer. Paragrafen, som motsvarar 43 § andra och tredje stycket miljöskyddslagen, har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Bestämmelsen innebär att undersökningsplikten även kommer att omfatta exempelvis bostäder och byggnader upplåtna för allmänna ändamål såsom vård, undervisning, hygienisk verksamhet och hotell m.m. Enligt andra stycket är den som utövar verksamheten skyldig att ersätta kostnaderna för sådana undersökningar som avses i första stycket. Av 19 kap. 3 § framgår att den som är ersättningsskyldig för kostnaderna även är skyldig att lämna de uppgifter som behövs för att bestämma ersättningens storlek. Paragrafens första styckes första mening har till skillnad från vad som gäller inte kriminaliserats. befogenhet att med stöd av 4 § i förening med 9 § meddela föreläggande vid vite eller att med stöd av andra stycket i förevarande paragraf låta annan utföra undersökningarna bör vara tillräcklig för att åstadkomma rättelse. 16 § Vill någon för att utreda verkningar av miljöfarlig verksamhet, som han utövar eller ämnar utöva, företa mätning eller annat undersökningsarbete på fast egendom som någon annan äger eller innehar, får besluta att tillträde till egendomen skall lämnas . Behöver en mätapparat eller ett liknande instrument sättas ut kan även föreskriva förbud vid vite att rubba eller skada instrumentet. Beslut som avses i första stycket kan meddelas även på ansökan av den som skall utföra en sådan undersökning som avses i 15 § första stycket tredje meningen. Undersökningsarbetet skall utföras så att minsta skada och intrång vållas. För skada och intrång skall ersättning lämnas av den som utövar eller ämnar utöva den miljöfarliga verksamheten. Talan om ersättning skall väckas vid fastighetsdomstol som anges i 23 kap. 6 §. Paragrafen motsvarar 51 § miljöskyddslagen. 17 § För att utöva tillsyn enligt denna balk har en tillsynsmyndighet rätt till tillträde till lokaler och andra utrymmen, byggnader, anläggningar och markområden och att där göra undersökningar och ta prover. Tillträdesrätten samt rätten att göra undersökningar och ta prover omfattar också bostäder, dock endast i den utsträckning det behövs för att förebygga ohälsa. Rätt till tillträde har även den som skall göra en undersökning enligt 15 § första stycket tredje meningen. Samma rätt har den som skall göra en undersökning enligt 9 kap. 6 § tredje stycket eller enligt 12 kap. 4 §. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva om skyldighet att ersätta en tillsynsmyndighets kostnader för provtagning och undersökning av prov. Bestämmelser motsvarande denna paragraf finns i 42 § miljöskyddslagen, 17 § första stycket lagen om kemiska produkter, 17 § första stycket hälsoskyddslagen och 22 § första stycket renhållningslagen. I naturvårdslagen finns ingen motsvarighet. Tredje stycket motsvarar 17 § tredje stycket lagen om kemiska produkter. Enligt paragrafen har tillsynsmyndigheten enligt rätt till tillträde till lokaler och andra utrymmen, byggnader, anläggningar och markområden och att där göra undersökningar och ta prover. I de lagar som sammanförs i finns olika bestämmelser med motsvarande innehåll som förevarande paragraf. Med begreppet byggnader avses i hälsoskyddslagen och i renhållningslagen även bostäder. Eftersom det finns skäl att vara restriktiv med tillsynsmyndighetens tillträde till bostäder innebär föreskrifterna i fråga om avfallshantering att möjligheten till tillträde begränsats till soprum eller soputrymme. Vad gäller frågor rörande hälsoskydd är samma områden tillgängliga som enligt hälsoskyddslagen. Av lagtexten framgår direkt den inskränkning som gäller ifråga om tillsynsmyndighetens rätt till tillträde till bostäder. Enligt paragrafens tredje stycke får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva om skyldighet att ersätta en tillsynsmyndighets kostnader för provtagning och undersökning av prov. Av 19 kap. 3 § framgår att den som enligt sådana föreskrifter är skyldig att ersätta kostnader även är skyldig att lämna de upplysningar som behövs för att fastställa avgiftens storlek. 18 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får utse naturvårdsvakter för tillsynen över efterlevnaden av föreskrifter för områden och naturföremål som omfattas av förordnanden enligt 9-11 kap. Naturvårds- vakterna skall ha de befogenheter som följer av andra och tredje stycket. En naturvårdsvakt får avvisa personer som uppehåller sig där de på grund av föreskrifter som avses i första stycket inte har rätt att vistas. Ertappas någon, som enligt vad i 21 kap. stadgas bryter mot förbud eller föreskrifter meddelade med stöd av 9 kap. 4, 9 eller 16 § eller 10 kap. 3-7 §§, på bar gärning, får naturvårdsvakten ta i beslag jakt- och fångstredskap, fortskaffningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse för utredning av brottet. Paragrafen överensstämmer, med undantag för redaktionella ändringar, med 36 a § första-tredje stycket naturvårdslagen. Vid förordnande av naturvårdsvakter kan det finnas behov att inhämta personuppgifter. Frågor om inhämtande av personuppgifter regleras i lagen (1965:94) om polisregister m.m. och polisregisterkungörelsen (1969:38). Enligt lagen kan uppgifter ur polisregistret, efter framställning av bl.a. , om och i den mån regeringen för visst slag av ärenden eller för särskilt fall ger tillstånd därtill, utlämnas till myndigheten. 19 § Har en naturvårdsvakt tagit ett föremål i beslag, skall vakten skyndsamt anmäla detta till polis- eller åklagarmyndigheten. Den tjänsteman som tar emot en anmälan skall förfara som om tjänstemannen själv hade gjort beslaget. Paragrafen överensstämmer med 36 a § fjärde stycket naturvårdslagen. 20 § Den som har fått undantag från en föreskrift för områden eller naturföremål som omfattas av förordnande enligt 9-11 kap. är skyldig att vid anfordran visa upp beslutet för en naturvårdsvakt eller en polis vid vistelse inom det område där undantaget gäller. Paragrafen överensstämmer med 36 b § naturvårdslagen. Den i paragrafen föreskrivna skyldigheten är straffbelagd enligt 21 kap. 3 §. 21 § En tillsynsmyndighet får bestämma att dess beslut skall gälla . Enligt paragrafen skall tillsynsmyndigheten bestämma i vilka fall verk- ställighetsbeslut bör meddelas. I första hand bör sådana förbehållas ärenden där skyndsamma åtgärder är erforderliga för att förhindra skador eller olägenheter. Sådana beslut bör också kunna meddelas i de fall villkor i tillståndsbeslut eller föreskrifter som meddelats med stöd av balken inte iakttagits. I övriga fall, t.ex. vid åsidosättande av de allmänna aktsamhetsreglerna i balken, bör beslutet normalt gälla först sedan det vunnit laga kraft. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 22 § skall lämna det biträde som behövs för tillsyn enligt detta kapitel. I de flesta av de lagar som sammanförs i finns en bestämmelse motsvarande den som återfinns i paragrafen. Dessa paragrafer har med endast redaktionella ändringar förts in i . 23 § De som har tagit befattning med ärenden enligt denna balk eller har utfört sådana undersökningar som anges i 17 § andra stycket första meningen får inte obehörigen röja eller utnyttja vad de därvid har fått veta om affärs- eller driftsförhållanden eller förhållanden av betydelse för landets försvar. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100). Paragrafen motsvarar 44 § miljöskyddslagen och 23 § lagen om kemiska produkter. I paragrafen föreskrivs tystnadsplikt för de som har tagit befattning med ärenden enligt balken. Av 15 § framgår emellertid att undersökning av verksamhet som kan befaras vara miljöfarlig kan utföras av utomstående enskilda. För dessa och andra enskilda som deltar i myndigheternas verksamhet enligt balken gäller tystnadsplikt enligt förevarande paragrafs första stycke. Befattningshavarna hos en myndighet är underkastade sekretesslagens regler. Avgift för myndigheters verksamhet 1 § Regeringen får meddela föreskrifter om avgifter för en myndighets verksamhet enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken. Regeringen får överlåta åt kommunen att meddela föreskrifter om sådana avgifter såvitt gäller kommunens verksamhet. Bestämmelser om avgifter för bortforsling och slutligt omhändertagande av avfall genom kommunens försorg finns i 4-6 §§. Paragrafens första stycke motsvarar 69 § miljöskyddslagen, 18 § första stycket lagen om kemiska produkter och 22 § hälsoskyddslagen. Som framgår av den allmänna motiveringen har den ändringen gjorts i förhållande till tidigare lagstiftning att det på den statliga sidan endast är regeringen som får meddela föreskrifter om avgifter. När föreskrifter om avgifter beslutas måste gränsdragningen mellan skatter och avgifter alltid beaktas. Denna fråga har tidigare behandlats i flera lagstiftningsärenden, senast av Lagrådet i yttrande över en lagrådsremiss av med förslag till lag om genetiskt modifierade organismer (prop. 1993/94:198). Avgiftskriterierna är uppfyllda i den mån avgifterna utgör vederlag för en myndighetsutövning som är riktad direkt mot den avgiftsskyldige. Detta gäller t.ex. avgifter som tas ut för kostnader för handläggningen av en ansökan eller en anmälan eller för provtagning eller inspektion. Delegationsbestämmelsen i paragrafen får inte användas för att besluta om avgifter som skall utgå även om företaget inte varit föremål för någon direkt åtgärd från myndigheternas sida eftersom en sådan avgift får anses ha karaktären av skatt. Med stöd av bemyndigandet i paragrafen kan föreskrivas om de avgifter som kan tas ut för en myndighets verksamhet med prövning och tillsyn enligt balken. Även anmälningsärenden kan avgiftsbeläggas enligt denna bestämmelse. För tillståndspliktiga verksamheter, inkl. godkännande, bör tillämpas ett system som bygger på saktaxor med fasta årliga avgifter. Vad däremot gäller anmälningsärenden och tillsyn över sådan verksamhet som inte är tillståndspliktig kan en timbaserad avgift tillämpas. I sådana fall då det ankommer på kommunerna att fastställa avgifter bör dessa hållas på en likartad nivå. Detta kan ske t.ex. därigenom att , eventuellt med bistånd av , lämnar rekommendationer om avgiftsnivån. Meningen är att avgifterna skall täcka en myndighets kostnader. Något överskott skall däremot inte uppkomma för myndigheten. I andra stycket erinras om att det finns särskilda bestämmelser om avgifter som avser den kommunala avfallshanteringen. Bemyndigandet i första stycket gäller alltså inte sådana avgifter. 2 § Om det med stöd av denna balk har meddelats föreskrifter som medger undantag från en bestämmelse i balken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av balken och ett sådant undantag kan antas innebära ekonomisk fördel för den som medges undantag, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreskriva att en särskild avgift skall tas ut för att utjämna en sådan fördel. Paragrafen motsvarar 19 § lagen om kemiska produkter och 2 § lagen om svavelhaltigt bränsle. Bemyndigandet har emellertid gjorts generellt tillämpligt eftersom föreskrifter om undantag som här avses kan komma att meddelas även inom andra områden än de som regleras i lagen om kemiska produkter och lagen om svavelhaltigt bränsle. En avgift enligt förevarande paragraf har ett annat syfte än avgifter enligt 1 och 5 §§. Den är också av en principiellt annan karaktär. Sålunda gäller för denna typ av avgift inte den s.k. självkostnadsprincipen. Syftet med avgiften är dubbelt. Dels skall den förhindra att konkurrensen snedvrids till följd av undantag från bestämmelser i balken, dels skall den begränsa antalet ansökningar om sådana undantag. Avgiften skall vara så hög att ett undantag aldrig kan bli lönsamt. Föreskrifter enligt denna paragraf behöver inte utformas så att avgiften motsvarar den som undantag kan antas medföra i varje enskilt fall. I stället kan avgiften bestämmas enligt taxa som grundas på en genomsnittlig ekonomisk fördel. I det enskilda fallet kan detta få till följd att avgift utgår trots att det inte uppkommer någon ekonomisk fördel. Skyldighet att lämna uppgifter 3 § Den som är avgiftsskyldig enligt en föreskrift som meddelats med stöd av 1 § första stycket eller 2 § eller som är skyldig att ersätta kostnad enligt 18 kap. 15 § andra stycket eller enligt en föreskrift som meddelats med stöd av 18 kap. 17 § tredje stycket skall lämna de uppgifter som behövs för att bestämma avgiftens eller ersättningens storlek. Uppgifterna skall lämnas till den myndighet som regeringen bestämmer och i den omfattning regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, myndigheten föreskriver Om avgiften eller ersättningen skall bestämmas av en myndighet får kommunen meddela föreskrifter om uppgiftsskyldighet. Paragrafens lydelse motsvarar delvis 18 § andra stycket lagen om kemiska produkter. Även detta bemyndigande har gjorts generellt tillämpligt på avgifter och ersättning för vissa kostnader enligt balken. Det kan tillämpas t.ex. då en avgift skall beräknas med hänsyn till omsättningens storlek för att få en rättvis fördelning mellan berörda företag. Inte heller avgifter eller ersättningar som grundas på ett sådant underlag får överstiga myndighetens självkostnader. 4 § Kommunen får meddela föreskrifter om att avgift skall betalas för sådan bortforsling och sådant slutligt omhändertagande av avfall som sker genom kommunens försorg enligt denna balk. Avgiften skall enligt kommunens bestämmande betalas till kommunen eller till den som utför renhållningen. I fråga om avgift för hantering av avfall från fartyg finns särskilda bestämmelser i lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg. Paragrafen överensstämmer med 15 § renhållningslagen. I denna paragraf och de två följande finns bestämmelser om avgifter för den kommunala hanteringen av avfall. 5 § Avgift som avses i 4 § skall vara årlig eller på annat sätt periodisk. Om avgiften avser bortforsling och slutligt omhändertagande vid enstaka tillfällen, får kommunen besluta att avgiften skall betalas särskilt för varje tillfälle i fråga. Avgiften skall bestämmas till högst det belopp som behövs för att täcka nödvändiga planerings-, kapital- och driftskostnader för renhållningen. Från dessa kostnader skall avräknas kostnaderna för vad som kan belöpa på användning av anläggningar eller utrustning för annat ändamål än renhållning. Avgiften får tas ut på ett sådant sätt att återanvändning, återvinning eller annan miljövänlig avfallshantering främjas. Om kommunen avtalar med någon annan att utföra renhållningen, får avtalet läggas till grund för beräkning av avgiften, om inte kostnaden därigenom blir väsentligt högre än om kommunen själv utför renhållningen. Paragrafen överensstämmer med 16 § renhållningslagen. Enligt första stycket ingår bland de kostnader som ligger till grund för avgiften även nödvändiga planeringskostnader. Att kommunen har skyldighet att planera avfallshanteringen framgår av 16 kap. 4 och 9 §§. 6 § Avgift enligt 4 § skall betalas enligt taxa, som antas av kommunfullmäktige. I taxan skall anges hur avgiften skall bestämmas när taxan saknar tillämplig bestämmelse om avgift. Därvid skall de grunder som anges i 5 § beaktas. Taxan skall innehålla föreskrifter om vem som är avgiftsskyldig och till vem avgiften skall betalas. Paragrafen överensstämmer med 17 § renhållningslagen. Enligt andra stycket måste det anges i taxan hur avgiften skall bestämmas i alla de fall då taxan saknar tillämplig bestämmelse och inte endast då bortforslingen och det slutliga omhändertagandet av avfallet måste ske i särskild ordning på grund av avfallets mängd eller sammansättning. 7 § Om en kommun forslar bort eller slutligt omhändertar avfall som avses i 16 kap. 6 §, skall producenten betala en avgift för detta, under förutsättning att föreskrift härom har meddelats av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommunen eller en statlig myndighet. Avgiften skall betalas till kommunen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafen, som motsvarar 17 a § renhållningslagen, har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt denna paragraf får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer besluta att ta ut en avgift av producenten i det fall kommunen har kvar ansvaret för bortforsling och slutligt omhändertagande. Kommunens avgift skall emellertid i sådant fall reduceras i motsvarande mån, eftersom avgiftsuttaget enligt 5 § inte får överstiga kostnaderna. Avgift kan tas ut för att täcka kostnaderna antingen för både bortforsling och slutligt omhändertagande eller bara för det ena av momenten, om ansvaret för det andra ligger hos producenten (jfr 16 kap. 6 § första stycket). Avgiften skall betalas till den statliga eller kommunala myndighet som regeringen bestämmer. I vanliga fall torde avgiften baseras på den typiska hanteringskostnaden för ett visst slags avfall. Avgiften bör i sådana fall bestämmas centralt, varvid det ankommer på regeringen att meddela verkställighetsföreskrifter om fördelningen mellan kommunerna av inbetalda avgifter. Av 16 kap. 2 § framgår vad som avses med producent. 1 § Om inte något annat framgår av 2 eller 3 § får i ett enskilt fall ett beslut enligt 6 eller 8-19 kap. eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av något av dessa kapitel överklagas 1. hos , om beslutet har meddelats av en kommun eller en nämnd, 2. hos , om beslutet har meddelats av någon annan statlig myndighet än som anges i 3 och avser en fråga om miljöfarlig verksamhet, 3. hos regeringen, om beslutet har meddelats av eller Försvarsmakten eller generalläkaren. Beslut av för miljöskydd i ett till nämnden överklagat ärende får inte överklagas. för miljöskydd i ett överklagat ärende finner att det finns hinder mot den sökta verksamheten enligt 13 kap. 5 § men att det finns sådana omständigheter som avses i andra stycket nämnda paragraf eller ärendet på något annat sätt rör en fråga av särskild vikt, skall nämnden med eget yttrande överlämna ärendet till regeringen för prövning av tillstånd till verksamheten. Paragrafens första och andra stycke motsvarar 48 § första och andra styckena miljöskyddslagen och såvitt avser punkt 1 i paragrafen 40 § första stycket naturvårdslagen, 25 § första stycket hälsoskyddslagen och 26 § första stycket renhållningslagen. Avgöranden enligt sjätte och sjunde avdelningarna i balken omfattas inte av detta kapitel om överklagande. Det innebär bl.a. att en länsrätts avgörande i fråga om miljöskyddsavgift fullföljs i den ordning som stadgas i förvaltningsprocesslagen och att de frågor som skall prövas av allmän domstol, exempelvis fråga om ansvar för brott, skall överklagas enligt den ordning som föreskrivs i . De bestämmelser om överklagande som finns i gällande lagstiftning har, såvitt gäller beslut i frågor avseende miljöfarlig verksamhet, överförts och sammanförts till förevarande paragraf. Av paragrafen framgår vidare att alla beslut i enskilda fall enligt balken eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av balken som meddelats av en kommun, med undantag av vissa beslut som avser ersättning för kostnader, förbud vid vite och avgifter, skall överklagas hos . Med beslut i enskilda fall avses andra beslut än normbeslut om föreskrifter. Normbeslut överklagas enligt 4 §. Kommunala beslut i enskilda fall enligt skall alltså inte i något fall överklagas direkt till kammarrätten som kommunalbesvär enligt kommunallagen (1991:900). Beslut kan vidare komma att meddelas av Försvarsmakten eller Försvarsmakten genom generalläkaren. Ett sådant beslut skall alltid överklagas till regeringen. Detta framgår av 1 § första stycket tredje punkten. är sista instans i ärenden som fullföljts dit. Detta framgår av första stycket 3. Det gäller också beträffande frågor som i ett fullföljt ärende uppkommit först hos nämnden. Det går exempelvis inte att klaga om avvisar någons talan i ett fullföljt ärende. Detta är ingen förändring i förhållande till gällande reglering. Andra stycket motsvarar 48 b § sista stycket miljöskyddslagen. Stadgandet innehåller en bestämmelse om att skall överlämna ärendet till regeringens prövning om omständigheterna är sådana som avses i 13 kap. 5 § andra stycket. Myndigheten får också underställa ett överklagat ärende regeringens prövning om ärendet på något annat sätt rör en fråga av särskild vikt. Lagrådet har i sitt yttrande föreslagit att det i första stycket skall hänvisas till 5-18 kap. I 3 § i förevarande kapitel regleras överklagande av bl.a. beslut i fråga om avgifter enligt 19 kap., dock inte beslut enligt nämnda kapitel som meddelats av Försvarsmakten eller generalläkaren. Överklagande av dessa beslut regleras i 1 §.