prop · GI0317 · 1995-01-01 00:00:00 — Ett par av remissinstanserna anför att promemorians förslag leder till ekonomiska risker för de finansiella instituten. Regeringen anser inte att det finns fog för kritiken. De materiella ändringar som föreslås är av begränsad betydelse och det kan knappast antas att de kommer att leda till någon nämnvärd ökning av antalet civilrättsliga tvister över huvud taget; att det skulle ske i sådan omfattning beträffande avtal som slutits före ikraftträdandet att det leder till ekonomiskt besvärande följder för instituten kan inte antas. De marknadsrättsliga bestämmelserna torde inte heller ge upphov till några särskilda övergångsproblem. Det är därvid att märka att enligt den nya lagen endast kan förbjuda avtalsvillkor som används efter lagens ikraftträdande. Några retroaktivitetsproblem kan därför inte uppkomma. Det marknadsrättsliga oskälighetsrekvisitet är dessutom oförändrat. Det bör emellertid i övergångsbestämmelserna föreskrivas att äldre bestämmelser skall gälla i de fall då mål pågår när den nya lagen träder i kraft. Att låta de nya bestämmelserna tillämpas även i sådana fall är olämpligt. Bl.a. kan det ändra de förutsättningar som låg till grund för talans väckande (se prop. 1975/76:81 s. 170 och 174 rörande övergångsbestämmelserna vid tillkomsten av generalklausulen i 36 § avtalslagen). De nya civilrättsliga bestämmelserna innebär inte några stora avsteg från vad som redan gäller enligt svensk rätt. Härav följer också att det inte kan förväntas ske några förändringar av betydelse för de myndigheter - främst de allmänna domstolarna och - som har att tillämpa bestämmelserna. Det finns således inte skäl att anta att förändringarna kommer att medföra någon ökning av måltillströmningen som leder till ökade kostnader för det allmänna. När det gäller de marknadsrättsliga bestämmelserna blir bedömningen inte lika självklar. Genom den nya lagen kommer inte längre en stor del av de s.k. finans- iella tjänsterna att vara undantagna från den marknadsrättsliga kontrollen hos och . Det innebär att kan antas få fler ärenden. Omfattningen härav är dock svår att bedöma. Med hänsyn till vad som anförts i avsnitt 12.4 om fortsatta tillsynsansvar torde ärendeökning rymmas inom befintliga resursramar. De föreslagna ändringarna kan innebära att fler ärenden om oskäliga avtalsvillkor förs vidare till än vad som sker. Det kan emellertid inte antas att måltillströmningen till kommer att öka i en omfattning som medför ett ökat resursbehov där. Övriga marknadsrättsliga förändringar torde sakna betydelse från kostnadssynpunkt. I propositionen föreslås en ny lag om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, som ersätter lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Förslaget innebär att de svenska bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor anpassas till EG-direktivet om oskäliga villkor i konsumentavtal (93/13/EEG). Den föreslagna lagen innehåller till skillnad mot den äldre lagen både civilrättsliga och marknadsrättsliga bestämmelser. I bilaga 8 finns en jämförelsetabell med en sammanställning av de föreslagna nya bestämmelserna och motsvarande bestämmelser i . För de nya bestämmelserna gäller allmänna principer om tolkning och tillämpning av svensk lag. Eftersom bestämmelserna bygger på ett EG-direktiv och i stora delar förutsätts ha väsentligen samma innebörd som i direktivet, kan dock vägledande uttalanden i de svenska förarbetena inte förekomma på samma sätt som vid rent nationell lagstiftning. Tolkningen av bestämmelserna blir i vissa fall ytterst en fråga för eller den särskilda som har tillskapats enligt (se artikel 107 och artikel 111.3 i , det särskilda avtalet om inrättande av och samt en översiktlig beskrivning i Handelsavdelnings s.k. , , s. 135 f.). I den mån bestämmelserna har samma materiella innehåll som EGdirektivet innehåller författningskommentaren huvudsakligen en beskrivning av bestämmelsernas innehåll och inbördes förhållande samt, när det gäller tolkning och tillämpning, vissa allmänna utgångspunkter och antaganden. Antaganden om innebörden görs normalt bara om de bedöms som säkra, men de måste ändå läsas mot bakgrund av reservationen i föregående stycke. 16.2 Förslaget till lag om avtalsvillkor i konsumentförhållanden En ny lag om avtalsvillkor i konsumentförhållanden införs. Den ersätter lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Jämfört med den lagen är den nya mer omfattande, främst därigenom att den innehåller även vissa civilrättsliga regler. Den gamla lagen var helt marknadsrättslig till sin karaktär, dvs. den innehöll regler avsedda att skydda konsumenterna som ett kollektiv. Lagen har tre underrubriker. Under Allmänna bestämmelser finns regler som preciserar tillämpningsområdet. Under Marknadsrättsliga bestämmelser återfinns bestämmelser om det förfarande som går ut på att förbjuda oskäliga avtalsvillkor för framtiden. Under rubriken bestämmelser finns dels en ny bestämmelse om tolkning av avtalsvillkor, dels bestämmelser om jämkning av avtalsvillkor som kompletterar den avtalsrättsliga generalklausulen i 36 § avtalslagen, dels också en bestämmelse som ger konsumenten skydd mot vissa lag- valsklausuler. Till bestämmelserna om tolkning och jämkning ansluter en regel om bevisbördan för att ett avtalsvillkor inte har varit föremål för individuell förhandling. 1 § Denna lag gäller avtalsvillkor som näringsidkare använder när de erbjuder varor, tjänster eller andra nyttigheter till konsumenter. Lagen gäller också avtalsvillkor som näringsidkare använder när de förmedlar sådana erbjudanden från en näringsidkare eller någon annan. Paragrafen innehåller bestämmelser om lagens tillämpningsområde. Som förebild har tjänat 1 § avtalsvillkorslag. I första stycket anges att lagen tillämpas på avtalsvillkor som näringsidkare använder i förhållande till konsumenter. Lagen tillämpas enligt sin lydelse på avtalsvillkor som erbjuds konsumenter. Något avtal behöver alltså inte ha slutits. Men även de avtalsvillkor som ingår i ett träffat avtal anses "erbjudna" i lagens mening och omfattas därför av reglerna. Lagens tillämpningsområde är vidsträckt genom att den tilllämpas på avtalsvillkor över hela konsumentområdet, vilket innebär att den omfattar även avtal rörande fast egendom (jfr prop. 1976/77:110 s. 43). Innebörden av begreppen näringsidkare och konsument behandlas i 2 §. Bestämmelserna i lagen tillämpas, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda, även på muntliga avtalsvillkor. Lagen tillämpas fullt ut även på finansiella tjänster, vilket är en följd av att det undantag som fanns i den äldre lagen rörande villkor i verksamhet som står under tillsyn inte längre gäller. Den frågan har behandlats i avsnitt 12.4. Ett par remissinstanser har berört frågan om i vilken utsträckning den föreslagna lagen är tillämplig på olika kollektivavtalsgrundade försäkringar. Avgörande för den frågan är om det kan anses röra sig om tjänster som näringsidkare "erbjuder ... till konsumenter". Det får prövas utifrån dels definitionen på konsument i 2 § - varvid vid rättstilllämpningen måste beaktas att konsumenter inte får ges ett sämre skydd enligt svensk rätt än de avses ha enligt direktivet - dels en bedömning av vem som är part i avtalet. Den senare frågan är inte ny och kan inte besvaras generellt i detta sammanhang. Andra stycket överensstämmer till sitt innehåll med bestämmelsen i 1 § tredje stycket i den gamla avtalsvillkorslagen; jämför också 1 § andra stycket konsumentköplagen. Det innebär att lagen kan tillämpas även om konsumentens motpart inte själv är näringsidkare men avtalet har förmedlats av en näringsid- kare. Att avtalet skall ha förmedlats innebär inte att näringsidkaren måste ha uppträtt som fullmäktig. Bestämmelsen innefattar också andra fall där en näringsidkare medverkat på motpartens sida. Om näringsidkaren endast har förmedlat kontakten mellan parterna utan att ha förmedlat något erbjudande, tillämpas inte lagen (se prop. 1976/77:110 s. 43 f.). Bestämmelsen i andra stycket innebär ingen ändring i sak i förhållande till tidigare gällande rätt. 2 § I lagen avses med konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet, näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med hans näringsverksamhet, oavsett om den är offentlig eller privat. Lagens tillämpningsområde anges i 1 §. För att ett avtalsvillkor skall omfattas av lagen skall det användas av en näringsidkare vid erbjudande av varor, tjänster och andra nyttigheter till konsumenter. I 2 § definieras dessa båda begrepp. De har diskuterats i avsnitten 6.2 resp. 6.3. Definitionen på konsument överensstämmer i sak med direktivets definition. Den skiljer sig något från den definition som i övrigt används i svensk rätt. I andra svenska lagar på konsumenträttens område har motsvarande avgränsning gjorts utan att ordet konsument definierats men med ett tillägg om att lagen gäller bara om konsumenten handlar "huvudsakligen för enskilt ändamål" eller "huvudsakligen för enskilt bruk" (se t.ex. 1 § första stycket konsumentköplagen och 1 § första stycket konsumentkreditlagen). Den nya utformningen av definitionen har tillkommit dels för att det inte skall råda någon tvekan om att den överensstämmer med EG-definitionen, dels för att , och nu anpassar konsumentdefinitionen till EG:s. I sak torde den nya definitionen motsvara uttrycket "huvudsakligen för enskilt ändamål", som används i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen. Det framgår av officiella uttalanden från rådet och kommissionen i EG att ett huvudsaklighetsrekvisit avses gälla trots att det inte finns med i definitionen i direktivet. Så är definitionen utformad även i svensk rätt. Personen i fråga skall anses vara konsument endast om den vara, tjänst eller nyttighet som förvärvas är avsedd huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. står det klart att lagen gäller även om varan, tjänsten eller nyttigheten är avsedd att till en viss del, dock jämförelsevis mindre väsentlig, användas för annat än enskilt ändamål. Konsumenter är fysiska personer. Lagen är alltså inte tillämplig på avtal som ingås av exempelvis bolag, ideella föreningar eller dödsbon (se ang. dödsbon prop. 1984/85:110 s. 345 och 371 samt prop. 1989/90:89 s. 59). Endast en fysisk person som handlar för ändamål som faller huvudsakligen utanför en näringsverksamhet anses alltså vara konsument. En person är därför inte konsument om den vara, tjänst eller nyttighet som han förvärvar är avsedd att användas i näringsverksamhet. Att en vara skall användas i personens anställning torde emellertid inte hindra att förvärvet kan omfattas av lagens tilllämpningsområde. Den omständigheten att varan, tjänsten eller nyttigheten förvärvas för att överlåtas till någon annan hindrar inte i och för sig att förvärvaren är konsument. Om vidareöverlåtelsen avses ske i förvärvarens näring eller yrke, är lagen dock inte tillämplig. I regel torde ändamålet med avtalet framgå tydligt. I händelse av tvist torde utgångspunkten vara att avsikten hos den som ingår avtalet - den vars egenskap av konsument sätts i fråga - är avgörande. Avser han att agera för ändamål som ligger utanför näringsverksamhet, är han således normalt att anse som konsument. Egenskapen av konsument torde i princip inte behöva vara synbar för näringsid- karen. Har denne vilseletts av motpartens handlande, torde detta dock ibland vara skäl nog för att lagen inte skall vara tillämplig. Om en vara beställs under ett företags firma, torde sålunda beställaren normalt inte vara att anse som konsument. Betydelsen av om det är synbart för näringsidkaren att hans motpart är konsument har behandlats något ytterligare i avsnitt 6.2. Ytterligare ledning för tolkning av konsumentbegreppet kan hämtas i förarbetena till bl.a. konsumenttjänstlagen (prop. 1984/85:110 s. 139 f.) och konsumentköplagen (prop. 1989/90:89 s. 59 f. med hänvisningar). Vad som sägs där torde - förutom när det gäller synbarheten - i allt väsentligt äga tillämpning även med den delvis nya konsumentdefinitionen. Även definitionen på näringsidkare överensstämmer med direktivets definition. Liksom beträffande begreppet konsument har det skett en viss anpassning till direktivet. I svenska konsumenträttsliga lagar brukar annars begreppet näringsidkare inte definieras. I stället brukar det göras ett tillägg om att lagen gäller bara om näringsidkaren handlar "i sin yrkesmässiga verksamhet" (se t.ex. 1 § första stycket konsumenttjänstlagen, 1 § första stycket konsumentköplagen och 1 § första stycket konsumentkreditlagen). I sak torde det inte vara fråga om någon ändring jämfört med gällande rätt. Uttrycket "näringsverksamhet" torde, liksom annars i svensk rätt, kunna översättas ungefär med verksamhet av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den är att anse som yrkesmässig. Det saknar betydelse om verksamheten är offentlig eller privat. I lagtexten framgår detta uttryckligen genom tillägget "oavsett om den är offentlig eller privat". Är det fråga om offentlig för- valtning under sådana förhållanden att det framstår som verklighetsfrämmande att tala om ett avtalsförhållande i egentlig mening mellan två parter, torde det dock inte kunna anses vara fråga om näringsverksamhet i lagens mening. Den som annars är näringsidkare men som i ett enskilt fall tillhandahåller en vara, tjänst eller annan nyttighet under sådana förhållanden att han måste anses handla i sin egenskap av privatperson är i detta fall inte näringsidkare i lagens mening. Han handlar då inte för ändamål som har samband med hans näringsverksamhet. Den omständigheten att ett avtal av visst slag normalt inte ingår i näringsidkarens rörelse hindrar dock inte i och för sig att lagen är tillämplig. Ett exempel kan vara att ett företag i livsmedelsbranschen eller den finansiella sektorn säljer ut sin kontorsutrustning för att anskaffa ny. Ytterligare ledning för tolkning av näringsidkarbegreppet kan hämtas i förarbetena till bl.a. konsumenttjänstlagen (prop. 1984/85:110 s. 141 f.) och konsumentköplagen (prop. 1989/90:89 s. 60 med hänvisningar). Vad som sägs där torde i allt väsentligt äga tillämpning även med den delvis nya näringsidkardefinitionen. 3 § Är ett avtalsvillkor som avses i 1 § med hänsyn till pris och övriga omständigheter oskäligt mot konsumenten, får förbjuda näringsidkaren att i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor, om förbudet är påkallat från allmän synpunkt eller annars ligger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse. Ett förbud kan meddelas även anställda hos näringsidkaren och andra som handlar på dennes vägnar. En sammanslutning av näringsidkare som använder eller rekommenderar användning av ett oskäligt avtalsvillkor får förbjudas att använda eller rekommendera villkoret. Ett förbud skall förenas med vite, om inte detta av särskilda skäl är obehöv- ligt. Paragrafen innehåller den grundläggande marknadsrättsliga generalklausulen som möjliggör för att i vissa fall meddela förbud mot användandet av oskäliga avtalsvillkor. Den motsvarar i stort sett innehållet i 1 § avtalsvillkorslag. Den har emellertid i vissa delar justerats i enlighet med föreskrifterna i EG-direktivets artikel 7. I första stycket föreskrivs att kan förbjuda oskäliga avtalsvillkor. Innebörden av det marknadsrättsliga oskälighetsrekvisitet har behandlats i avsnitt 11.2. Bestämmelsen - som utformats enligt Lagrådets förslag - överensstämmer i sak med äldre lag. kan - om förutsätt- ningarna i övrigt är uppfyllda - förbjuda ett avtalsvillkor, om det är oskäligt mot konsumenten med hänsyn till pris och övriga omständigheter. Ett förbud enligt bestämmelserna i första stycket kan riktas mot en näringsidkare som använder ett oskäligt avtalsvillkor vid erbjudande av varor, tjänster eller andra nyttigheter till konsumenter (jfr 1 §). Vad som avses med näringsidkare och konsumenter vid tillämpning av denna lag anges i 2 §. Det sätt på vilket oskälighetsrekvisitet formulerats överensstämmer alltså i sak med bestämmelsen i 1 § första stycket avtalsvillkorslag. I motiven till den bestämmelsen uttalades (se prop. 1971:15 s. 71) att ett avtalsvillkor typiskt sett får anses otillbörligt mot konsumenten, om det med avvikelse från dispositiva rättsregler ger näringsidkaren en förmån eller berövar konsumenten en rättighet och därigenom åstadkommer en sådan snedbelastning i fråga om parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet, att en genomsnittligt sett rimlig balans mellan parterna är för handen. Denna precisering liknar direktivets. Den angivna oskälighetsnormen har tillämpats av vid ett flertal avgöranden (se t.ex. MD 1973:19, MD 1973:29 och MD 1974:2). Det kan påpekas att genom en lagändring i samband med införandet av konsumentköplag uttrycket "otillbörligt" ändrades till "oskäligt", vilket inte innebar någon förändring beträffande de materiella förutsättningarna för att meddela ett förbud. Den uttolkning som gjorts av det marknadsrättsliga oskälighetsrekvisitet i praxis äger i princip fortfarande giltighet, varvid dock måste beaktas vad som anförs nedan om hänsyn till villkorsslistan i EG-direktivets bilaga. Således kan sådana avtalsvillkor som medför att en genomsnittligt sett rimlig balans är för handen även fortsättningsvis förbjudas av , om förutsättningarna i övrigt för förbud är uppfyllda. Liksom tidigare kan däremot inte varje liten avvikelse från dispositiv rätt medföra ett förbud av . Avvikelsen måste vara av betydelse för konsumenten för att skall kunna ingripa med ett förbud. När det gäller avtalsvillkor som avviker från tvingande rättsregler kan förbjuda dels avtalsvillkor som är formulerade direkt i strid mot en tvingande bestämmelse i någon av de civilrättsliga lagarna på konsumentområdet, dels avtalsvillkor som innebär ett kringgående av tvingande rättsregler. Bestämmelsen gäller som tidigare även muntliga avtalsvillkor (se även författningskommentaren till 1 §). För att skall kunna meddela ett förbud räcker det inte att en näringsidkare använder ett oskäligt avtalsvillkor. Det krävs dessutom att ett förbud är påkallat från allmän synpunkt eller annars ligger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse. Innebörden av dessa uttryck har behandlats i avsnitt 11.3. Uttrycken "påkallat från allmän synpunkt" - som är kvar års avtalsvillkorslag - och "i konsumenternas intresse" torde i de flesta fall ta sikte på samma slags bedömning. I lagen har emellertid alltså även upptagits en bestämmelse om att ett förbud kan meddelas också för det fall ett sådant ligger "i konkurrenternas intresse". Det innebär väsentligen att ett förbud kan meddelas, om det ligger i andra näringsidkares intresse att någon som använder oskäliga avtalsvillkor upphör med detta för framtiden. Det bör emellertid kunna inträffa endast i undantagsfall att ett förbud då inte ligger i konsumenternas intresse. Ett förbud enligt förevarande paragraf innebär att näringsidkaren inte får använda villkoret eller ett liknande villkor för framtiden. Ett mark- nadsrättsligt förbud tar alltså inte sikte på att skydda en konsument som slutit ett avtal vari villkoret ingår. Förbudet är framåtsyftande och skall skydda konsumenterna som kollektiv mot att näringsidkaren använder det oskäliga avtalsvillkoret igen. När det gäller avtal som redan slutits kan ett oskäligt avtalsvillkor i stället angripas med den civilrättsliga generalklausulen i 36 § avtalslagen, kompletterad med de bestämmelser som införs i 11 § förevarande lag. Ett förbud som meddelas skall gå ut på att näringsidkaren förbjuds att använda samma eller väsentligen samma villkor. Denna föreskrift överensstämmer med 1 § första stycket i den tidigare avtalsvillkorslagen. Huruvida väsentlig överenstämmelse föreligger skall inte bedömas med utgångspunkt från en formell eller språklig jämförelse. Det väsentliga är om nya villkor i fråga om sina rättsliga och ekonomiska verkningar är att anse som likvärdiga med det förbjudna villkoret. Har förbudet avsett ett villkor som utformats vilseledande, får jämförelsen gå ut på att undersöka om det nya villkoret har samma eller väsentligen samma vilseledande effekt. I andra stycket föreskrivs att förbud kan riktas inte bara mot näringsidkaren själv utan också mot den som är anställd hos denne eller i övrigt handlar på hans uppdrag. Regeln överenstämmer helt med 1 § tredje stycket i den tidigare avtalsvillkorslagen (se prop. 1971:15 s. 89 f.). Möjligheten kan tillgripas i de fall där näringsidkaren själv inte kan nås av ett förbud. Sådana fall kan tänkas uppkomma t.ex. då utländska företag bedriver försäljning genom anställda i . Vidare kan det förekomma att ett förbud riktas mot ett företag och mot någon som är anställd i en ledande befattning i företaget. Det blir aktuellt när personen i fråga driver, eller kan förväntas driva andra företag av liknande slag (se MD 1976:7 och 1988:25). I tredje stycket finns bestämmelser om att kan förbjuda en sammanslutning av näringsidkare att använda eller rekommendera användning av ett oskäligt avtalsvillkor. Bestämmelsen saknar motsvarighet i den tidigare avtalsvillkorslagen. Den har behandlats i avsnitt 12.5. Bestämmelsen innebär att ett förbud kan riktas inte bara mot den näringsidkare som själv använder ett oskäligt avtalsvillkor utan även mot en organisation som - utan att själv vara näringsidkare i den mening som avses i 2 § - använder eller rekommenderar användning av ett sådant villkor. Vad som närmast kommer i fråga är branschorganisationer som för olika avtalsområden upprättat eller tillhandahåller standardvillkor för sina medlemmar. Det är inte möjligt att med stöd av tredje stycket rikta ett förbud mot anställda hos en sammanslutning eller mot andra som handlar på sammanslutningens vägnar att rekommendera ett visst avtalsvillkor. Förbudet kan endast riktas mot sammanslutningen som sådan. En näringsidkare som använder ett sålunda rekommenderat villkor kan naturligtvis meddelas förbud enligt första stycket. Ett förbud skall enligt fjärde stycket, förenas med vite, om inte detta av särskilda skäl är obehövligt. Bestämmelsen överenstämmer med 1 § första stycket i den tidigare lagen. 1971:15 s. 88 nämndes som exempel på fall där vite är obehövligt bl.a. att en välrenommerad näringsidkare och enas om att i syfte att få till stånd ett principavgörande underställa ett visst avtalsvillkor. Som sagts innehåller EG-direktivet en lista med typvillkor. Listan har diskuterats i avsnitt 7.5. Det konstaterades där att villkoren i listan typiskt sett är oskäliga vid en bedömning enligt 36 § avtalslagen. Det gäller möjligen i ännu högre grad vid en bedömning enligt förevarande paragraf eftersom bedömningen då är inriktad på villkorets typ och det inte tas hänsyn till omständigheterna i något särskilt avtalsförhållande. Det är alltså villkoret som sådant som beaktas vid oskälighetsbedömningen (jfr prop. 1971:15 s. 73). Villkorslistan utgör enligt direktivet "en vägledande, inte uttömmande lista på villkor som kan anses oskäliga" (artikel 3.3). Som sagts i avsnitt 7.5 får detta anses medföra en skyldighet för lagstiftaren att ge sådana anvisningar för tillämpningen som motsvarar innehållet i artikel 3.3 och listan eller går längre till konsumenternas förmån. Det bör framhållas att villkoren i direktivets lista avser, liksom direktivet i övrigt, endast villkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. Det skall dessutom vara fråga om ett konsumentavtal. De marknadsrättsliga bestämmelserna i den nya avtalsvillkorslagen innehåller i likhet med den tidigare lagen inte någon begränsning till villkor som inte varit föremål för individuell förhandling. Däremot har de civilrättsliga bestämmelserna i 10 och 11 §§ - men inte i 13 § - fått sitt tilllämpningsområde avgränsat på samma sätt som i direktivet. Angående den närmare innebörden av dessa avgränsningar hänvisas till författningskommentaren till 2 och 10 §§ samt avsnitten 6.2-6.4. Listan i direktivet har följande innehåll: