prop · GI0312 · 1995-01-01 00:00:00 — Man kan vidare misstänka att offentliga försvarare kommer att behöva uppskov för att undersöka möjligheterna till vidare utredning. I andra fall behöver försvararen ytterligare tid för att gå igenom målet tillsammans med den misstänkte. Risken är därför stor att man i många fall skulle uppnå en mycket snabb första inställelse inför rätten, men förhandlingen skulle sedan behöva skjutas upp. Att dela upp handläggningen på flera förhandlingar skulle också strida mot den s.k. koncentrationsprincipen och motverka själva syftet med att inrätta jourdomstolar. Till detta skall läggas svårigheterna att genast få fram en förundersökning och en personutredning. Risken är också stor att målsäganden regelmässigt inte kan få sin skadeståndstalan prövad i samband med brottmålet. Även om man anlägger ett bredare perspektiv och med begreppet jourdomstol avser en mycket snabb handläggning av ungdomsmålen - att domstolsförhandlingen t.ex. äger rum från brottet - finns det problem. Det största problemet med att få ett system med jourdomstolar att fungera också i denna vidare betydelse är att det måste vidtas en rad åtgärder innan en domstol kan hålla förhandling. De två största hindren ligger i att brottet måste utredas, vilket normalt sker vid en förundersökning enligt 23 kap. RB och i att man i många fall måste ha en utredning om den misstänktes personliga förhållanden. En jourdomstolshantering kan också möta svårigheter av hänsyn till att målsäganden kanske inte hinner göra sin rätt gällande i målet, eftersom hans anspråk tar tid att utreda och precisera. Brottsutredningen är själva nyckeln till ett system med jourdomstolar. Om straff skall kunna utdömas i mycket nära anslutning till brottet ställs det nämligen mycket långtgående krav på att brottsutredningen skall vara snabb. Brottsutredningen måste i så fall kunna avslutas praktiskt taget i samband med brottsanmälan. Den största förutsättningen för att lyckas med det är att slopa eller begränsa kravet på förundersökning i ungdomsmål. Det finns dock inte några förutsättningar för att i ökad utsträckning underlåta förundersökning bortsett från mål där påföljden kan antas stanna vid böter. Dessa brott är inte särskilt intressanta i det här sammanhanget. Ett viktigt skäl till att bibehålla kravet på förundersökningen i ungdomsmål är att denna i just ungdomsmålen fyller en viktig kriminalpolitisk funktion. Frågan blir närmast om man kan skapa förutsättningar för att avsluta brottsutredningen i samband med brottsanmälan. Det torde oftast bli fråga om erkända, inte så allvarliga brott. Om en brottsutredning skall kunna avslutas förutsätter det att alla förhör kan ske och att man inte behöver avvakta någon utredning som t.ex. läkarintyg, yttrande från , analysbevis och värderingsintyg. Rätten har också en mer eller mindre långtgående skyldighet att inhämta yttranden eller särskilda utredningar om den tilltalades person. har ofta en avsevärd betydelse för domstolens ställningstagande i påföljdsfrågan och det finns inga förutsättningar för att slopa kravet på personutredning. Ett införande av jourdomstolar måste således bedömas även utifrån förutsättningen att en personutredning i princip alltid måste äga rum innan målet kan avgöras. Ett jourdomstolsförfarande skulle sannolikt kräva att personutredningen kunde genomföras . En annan faktor som måste beaktas är utredningen om målsägandeanspråken. En målsägandes talan om skadestånd i anledning av brott får vid domstolen föras i samband med åtal för brottet (22 kap. 1 § RB). Åklagaren är på målsägandens begäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra dennes talan, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och hans anspråk inte är uppenbart obefogat. En målsägande kan ha ett starkt intresse av att målet blir prövat omgående så att han får ut sitt skadestånd inom rimlig tid. I många fall kan han emellertid ha svårt att snabbt ange sina krav. Att talan om ansvar och om skadestånd handläggs är i de flesta fall viktigt med hänsyn inte bara till de processekonomiska fördelar som detta innebär för parterna och för samhället utan också av hänsyn till målsägandens särskilda intresse av att i möjligaste mån få sina anspråk prövade i brottmålet. För att i ökad utsträckning klara av skadeståndstalan inom ramen för brottmålsprocessen skärptes 1988 kraven för att få avskilja ett skadestånd från brottmålet. I bästa fall orsakar skadeståndsfrågor endast obetydliga merkostnader om de handläggs i brottmålet. Avskiljs skadeståndstalan till handläggning som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål kan processkostnaderna totalt sett bli fördubblade eftersom bevisningen och allting annat ofta behöver upprepas. Målsäganden måste också i ett sådant fall ofta komma till domstolen vid ytterligare ett tillfälle, vilket i vissa fall kan vara mycket betungande. Det är emellertid mycket vanligt att målet leder till tredskodom mot den tilltalade eller att målet avskrivs. Anledningen till att målet avskrivs är inte sällan att målsäganden inte vill driva målet vidare när det ankommer på honom själv att agera och kan innebära att han eller hon avstår från att göra ett rättmätigt skadeståndskrav gällande. För att målsägandens skadeståndstalan skall kunna handläggas som brottmålet krävs att anspråket är så pass preciserat att det kan ligga till grund för en domstolsprövning. Det kan i mål med häktade, som ändå i normalfallet dröjer de avgörs, vara svårt att få fram ett preciserat anspråk. Svårigheterna blir naturligtvis än större om det enskilda anspråket måste preciseras praktiskt taget . Målsäganden kan nämligen behöva åberopa intyg av olika slag för att styrka sitt anspråk. En ordning där man försämrade möjligheterna för målsäganden att få sin rätt, vilket otvivelaktigt skulle bli fallet i ett system med jourdomstolar, skulle rimma illa med regeringens strävanden mot en bättre ställning för brottsoffer. Regeringen anser, liksom , att man i och för sig kan uppnå vissa kriminalpolitiska fördelar med ett jourdomstolsförfarande i ungdoms- mål. Bl.a. kan sambandet mellan brott och straff markeras tydligare än vad som sker . Frågan är emellertid om de kriminalpolitiska vinster som kan göras väger tyngre än de nackdelar som otvivelaktigt finns med jourdomstolar. Av redovisningen i det föregående om brottsutredning, personutredning och målsägandeanspråk följer att målunderlaget för en jourdomstol som skall döma i omedelbar eller mycket nära anslutning till brottet inte kan bli särskilt stort. Beträffande bötesbrott kan man i och för sig tänka sig ett enkelt och snabbt förfarande - butikssnattaren som grips kan t.ex. inställas vid rätten och lagföras omgående. När det gäller sådana brott finns det emellertid ett snabbt förfarande, nämligen strafföreläggande. Vidare finns föreläggande av ordningsbot som ju innebär att brottet kan lagföras på platsen. De brott som skulle vara av intresse för ett jourdomstolssystem för ungdomar är sådana av högre svårhetsgrad. Regeringen anser mot den ovan redovisade bakgrunden att det finns så stora nackdelar, ur såväl rättssäkerhetssynpunkt som processekonomiska, ekonomiska och rent praktiska synpunkter, med jourdomstolar att sådana inte bör inrättas. Betydelsen av att domstolshandläggningen äger rum i samband med brottet bör heller inte överdrivas. Varje led i en lagföring - brottsutredning, personutredning och handläggning vid domstol samt även åklagarens handläggning av frågor om åtalsunderlåtelse - har sannolikt sin kriminalpolitiska betydelse, eftersom det, rätt utformat och utfört, gör klart för den unge att samhället reagerar mot hans eller hennes brottsliga verksamhet. Det kan rentav i en del fall finnas vissa fördelar med att lagföringen tar . Den unge får då tid på sig att fundera över vad som hänt och han får också möjlighet att vidta åtgärder för att avhjälpa eller begränsa den skada målsäganden kan ha lidit genom brottet. Regeringen anser sammanfattningsvis att det är viktigt att lagföringen av de unga går snabbt, men att det inte är nödvändigt att den unge tas direkt från brottsplatsen till domstolen. Det bakomliggande kriminalpolitiska syftet med ett system med ungdoms- eller jourdomstolar för handläggning av ungdomsmål bör tillgodoses på annat sätt än genom att sådana domstolar inrättas. Åtgärder bör i stället vidtas för att se till att handläggningen i den vanliga brottmålsordningen går så fort som möjligt i ungdomsmål. Ändringar med en sådan inriktning bör därför göras i den nuvarande lagstiftningen om unga lagöverträdare. Det förtjänar dock att påpekas att vid bedömningen av vilka åtgärder som därvidlag är lämpliga hänsyn måste tas till ambitionen att ytterligare engagera föräldrar och andra som står den unge nära i samband med lagföringen. Denna ambition kan ju försvåras i praktiken om åtgärder skall vidtas inom mycket korta tidsrymder. Samma svårigheter kan i det avseendet befaras i fråga om socialnämndens och medverkan vid lagföring av unga. Lagföringen bör inte heller gå så snabbt att den påtagligt försvårar för målsäganden att få sina skadeståndsanspråk prövade i brottmålsrättegången. Reglerna om förundersökning finns i 23 kap. (RB) och i förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK). Vissa regler som berör förundersökningen finns också i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Bestämmelserna i förordningen (1988:217) om försöksverksamhet med snabbare utredningar rörande unga lagöverträdare förtjänar särskild uppmärksamhet. En förundersökning har två huvudsyften. Det ena är att utröna om brott föreligger och i så fall att klarlägga vem som kan skäligen misstänkas för brottet och om det finns tillräckliga skäl för åtal. Det andra huvudsyftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid den kommande huvudförhandlingen (23 kap. 2 § RB). Under förundersökningen skall också eventuella enskilda anspråk utredas. Vidare får den misstänkte genom förundersökningen möjlighet att förbereda sitt försvar. Förundersökning skall inledas så snart det finns anledning anta att ett brott som ligger under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § RB). Från denna i princip absoluta förundersökningsplikt finns det dock några undantag. I 23 kap. 4 a § RB finns bestämmelser om s.k. förundersökningsbegränsning. Åklagare kan besluta att inte inleda eller att lägga ned en förundersökning dels om fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimlig proportion till sakens betydelse och en eventuell påföljd kan antas stanna vid böter, dels om man kan presumera att åtal inte kommer att väckas till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse eller om särskild åtalsprövning. I sistnämnda hänseende förutsätts dock att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom att förundersökning inte inleds eller läggs ned. För de unga lagöverträdarna anses förundersökningen ha ett visst kriminalpolitiskt egenvärde och är därför obligatorisk även om åtalsunderlåtelse kommer att ske med stöd av 1 § LUL. Enligt 5 a § LUL får dock åklagare, om åtalsunderlåtelse beslutats och den unge misstänks ha begått annat brott , besluta att inte inleda förundersökning eller att lägga ned en påbörjad förundersökning beträffande detta brott. Detta gäller emellertid inte om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse åsidosätts genom att förundersökning inte äger rum. Förundersökning får också underlåtas beträffande brott för vilket inte är föreskrivet svårare påföljd än böter, under förutsättning att det ändå föreligger tillräckliga skäl för åtal (23 kap. 22 § RB). Även reglerna om rapporteftergift enligt 9 § andra stycket polislagen (1984:387) och 5 kap. 5 § polisförordningen (1984:730) kan på sätt och vis betraktas som undantag från förundersökningsplikten. Beslut om att inleda förundersökning fattas av polismyndighet eller åklagare. Det är normalt sett polismyndigheten som inleder en förundersökning och behåller undersökningsledningen så länge man befinner sig på spaningsstadiet.När förundersökningen har fortskridit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet, skall åklagaren normalt överta ledningen, s.k. åklagarinträde. Om saken är av enkel beskaffenhet, kan dock undersökningsledningen ligga kvar hos polismyndigheten (23 kap. 3 § första stycket RB). Riksåklagaren och har i samråd utfärdat föreskrifter och allmänna råd om ledningen av förundersökning m.m., det s.k. fördelnings- cirkuläret (Föreskrifter och allmänna råd för polisväsendet FAP 403-5 och RÅFS 1979:1, RÅC I:C 95). I en bilaga räknas upp ett antal brott vilka som regel anses vara av enkel beskaffenhet. Förundersökning beträffande brott som räknas upp i bilagan kan normalt ledas av polismyndighet både under spanings- och utredningsskedet. Det kan naturligtvis av olika anledningar finnas skäl för åklagaren att träda in som undersökningsledare, oavsett brottets beskaffenhet. Åklagaren kan dessutom alltid, med stöd av 23 kap. 3 § första stycket RB, ta över undersöknings- ledningen därför att det finns särskilda skäl till det. I fördelningscirkuläret anges vidare ett antal fall i vilka polismyndighet som är undersökningsledare skall underrätta åklagaren. När en förundersökning avser brott av särskilt allvarlig beskaffenhet skall polismyndigheten genast lämna meddelande om brottet till åklagaren och fortlöpande hålla denne underrättad om förundersökningens gång. Härigenom har åklagaren möjlighet att när som helst träda in som undersökningsledare. Det är undersökningsledaren som svarar för hur undersökningen bedrivs. Undersökningsledaren bör ha fortlöpande kontakter med utredningspersonalen så att han kan överväga om ytterligare åtgärder behöver vidtas. Undersökningsledaren är skyldig att se till att tillräckligt täta kontakter kommer till stånd. I vissa fall är kontaktskyldigheten författningsreglerad. Bestämmelsen i 2 § FUK föreskriver att undersökningsledaren, om denne är annan än åklagare, skall hålla åklagaren underrättad om förundersökningens gång vid förundersökning mot någon som inte fyllt , om det inte är obehövligt. Vid förundersökning mot annan behöver sådan underrättelse ske endast om det krävs med hänsyn till brottets beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt. På detta sätt skapas en möjlighet för åklagaren att rent faktiskt utöva sin rätt enligt 23 kap. 3 § första stycket RB att ta över förundersökningsledningen, om det finns särskilda skäl för det. I 2 § FUK stadgas vidare att åklagarna och polisen regelbundet skall samråda för att motverka dröjsmål i förundersökningar mot dem som inte fyllt . När en förundersökning leds av polismyndigheten har åklagaren enligt 23 kap. 3 § andra stycket RB rätt att meddela anvisningar för hur förundersökningen skall bedrivas. Om åklagaren meddelar en anvisning innebär det inte att han tar över ledningen av förundersökningen, utan polismyndigheten är alltjämt självständig ledare av denna. Inom anvisningsinstitutets ram kan utrednings- personalen, eller polismyndighetens undersökningsledare, få åklagarens bedömning av ett sak- eller rättsförhållande, utan att förundersökningsledningen behöver gå över på åklagaren. Lagen anger ingen tidsfrist för förundersökningen. Enligt 23 kap. 4 § andra stycket RB skall emellertid förundersökningen bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. I vissa fall måste förundersökningen bedrivas med särskilt stor skyndsamhet, t.ex. om den misstänkte är häktad. Enligt 24 kap. 18 § RB skall rätten i sådant fall sätta ut den tid inom vilken åtal skall väckas. Tiden får därvid inte bestämmas längre än vad som är oundgängligen nödvändigt. Den som inte är anhållen eller häktad och som kan misstänkas för brottet, är skyldig att stanna kvar för förhör under som mest (23 kap. 9 § första stycket RB). Vad särskilt gäller förhör med unga sägs i 16 § FUK bl.a. att socialnämnden skall underrättas om tid och plats för förhör med den som är , om det finns skäl till antagande att vad som förekommit bör föranleda ingripande från socialnämnden. Skall förhör hållas med den som är intagen i sådant hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), i anledning av brott eller lagstridig gärning, skall även den som förestår hemmet underrättas. Förhör under förundersökningen är inte offentliga. I 23 kap. 10 § RB finns regler om vilka som får närvara vid sådana förhör. Av rättssäkerhetsskäl och av hänsyn till angelägenheten att kunna styrka vad som förekommit vid förhöret bör enligt 23 kap. 10 § RB om möjligt ett av undersökningsledaren anmodat trovärdigt vittne närvara. Undersökningsledaren får bestämma om någon annan än ett vittne får övervara ett förhör. Vid förhör som hålls på den misstänktes begäran har han och hans försvarare rätt att närvara. Även vid annat förhör får försvarare närvara, om det kan ske utan men för utredningen. Om den som skall höras begär att någon skall få vara närvarande vid förhöret, får detta enligt 7 § tredje stycket FUK beviljas, om det kan ske utan men för utredningen. Vid förhör med den som är bör enligt 23 kap. 10 § RB den som har vårdnaden om honom vara närvarande. En förutsättning är även här att det kan ske utan men för utredningen. Som redovisats i det föregående kan också företrädare för social- nämnden vara närvarande vid förhör med den som inte har fyllt . Då förundersökningen kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet, skall han, då han hörs, underrättas om misstanken. Den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som förekommit vid undersökningen. De har därvid rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Underrättelse om detta skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försvarare, varvid skäligt rådrum skall beredas dem. Åtal får inte beslutas innan detta har skett. Enligt 23 kap. 18 § RB har en misstänkt och hans försvarare en i princip ovillkorlig rätt att ta del av utredningsmaterialet innan åtal beslutas. I 12 a § FUK föreskrivs hur underrättelse enligt 23 kap. 18 § RB skall ske. En förundersökning kan enligt upphöra på två olika sätt - genom nedläggande eller avslutande.I 23 kap. 4 § RB stadgas att förundersökning skall läggas ned när det inte längre finns anledning att fullfölja den. Så skall t.ex. ske om förfarandet inte är straffbart, om den misstänkte är eller har lämnat landet och inte kan antas återvända eller, vilket torde vara det vanligaste, om brottet inte har klarats upp. Nedläggningsbeslutet kan fattas när som helst under undersökningens gång. Enligt 23 kap. 20 § RB skall, då förundersökningen avslutats, beslut meddelas om åtal skall väckas. Enligt 23 kap. 21 § RB skall vid förundersökningen föras protokoll över vad som förekommit av betydelse för utredningen. Protokollet bildar underlag för åtalsfrågans bedömande och anordnandet av huvudförhandling vid rätten. I syfte att åstadkomma snabbare handläggning av mål mot unga startades en försöksverksamhet i åtta åklagardistrikt. Samtliga åklagarmyndigheter, polismyndigheter och socialnämnder i de åtta distrikten berörs. Avsikten med försöksverksamheten är att ta till vara de idéer och uppslag som kan komma fram och som främjar ett gott samarbete mellan myndigheterna och i övrigt medverkar till en snabbare handläggning. Verksamheten regleras av förordningen om försöksverksamhet med snabbare utredningar rörande unga lagöverträdare. Enligt 2 § gäller i fråga om den som har fyllt femton men inte och är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, att polismyndigheten genast skall underrätta socialnämnden. I sådana fall skall vidare förundersökningen bedrivas med särskild skyndsamhet och vara avslutad om inte utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter gör detta omöjligt (3 §). Vid förundersökningen bör i första hand anlitas polispersonal som särskilt avdelats för eller annars har erfarenhet av frågor om unga lagöverträdare (4 §). Har den unge tidigare varit föremål för förundersökning bör företrädesvis samma personer tilldelas den nya. Detta gäller också för åklagarens handläggning, om det kan ske utan väsentlig olägenhet. Åklagaren skall ta ställning till om yttrande enligt 3 § LUL skall inhämtas (5 §). Yttrandet från socialnämnden får avges muntligen (6 §). Ett beslut om åtalsunderlåtelse skall normalt meddelas den unge vid ett personligt sammanträffande inom efter det att förundersökningen har avslutats. Åklagaren bör sträva efter att den unges vårdnadshavare är närvarande vid sammanträffandet. Också företrädare för socialnämnden bör ges tillfälle att närvara (7 §). Vid sammanträffandet bör åklagaren särskilt höra efter i vilken utsträckning den unge har försökt gottgöra eller avhjälpa skada som uppkommit genom brottet. Åklagaren bör också för den unge förklara innebörden av beslutet och det skötsamhetskrav det är förenat med. Han skall också förklara vilka följderna kan bli av fortsatta lagöverträdelser. som försöksverksamheten startade trädde vissa lagändringar om åtgärder mot unga lagöverträdare i kraft (prop. 1987/88:135, bet. 1987/88:JuU36, rskr. 1987/88:403, SFS 1988:822). Bland annat innebar lagändringarna att ett uttryckligt skötsamhetskrav skrevs in i 5 § LUL. Till skötsamhetskravet är knutet en möjlighet att återkalla ett beslut om åtalsunderlåtelse (se bestämmelsens andra stycke). För att markera att återfall i brott har avgörande betydelse för frågan om en åtalsunderlåtelse skall återkallas gjordes ett tillägg i andra stycket av innebörd att det vid den bedömningen särskilt skall beaktas om den unge återfallit i brott från beslutet. Vidare infördes ett nytt stycke i 1 § som innebär att det ställs ökade krav på att unga lagöverträdare efter förmåga medverkar till att ställa till rätta efter brottet. Polisen fick genom den nya lagstiftningen också en uttrycklig rätt att anmoda unga lagöverträdare att ställa till rätta (se 6 b § LUL). Enligt en ny bestämmelse, 6 c §, skall vårdnadshavaren underrättas om någon som inte fyllt är skäligen misstänkt för brott. Undantag gäller om det finns särskilda skäl mot att underrättelse sker. För att ge möjligheter till en snabbare reaktion på brottet fick åklagaren vidgade möjligheter att utfärda strafföreläggande. Vidare infördes, för att öka snabbheten i mål mot unga, nya regler om att socialnämndens yttrande till åklagaren eller domstolen normalt skall avges inom en viss . Försöksverksamheten och ändringarna i lagstiftningen har utvärderats av (). Utvärderingen avser de åtta försöksdistrikten och motsvarande antal undersökningsdistrikt och visar att lagändringarna inte har lett till att tiderna för handläggning hos polis, åklagare, domstol och socialtjänst förkortats. Däremot tycks försöksverksamheten ha lett till att tiderna för handläggning av ungdomsmål förkortats hos polis och åklagare. Enligt BRÅ är det sannolikt inte regeländringarna som är förklaringen till den snabbare handläggningen. I stället är det troligt att den omständigheten att ungdomsmålen uppmärksammats i dessa distrikt och att organisatoriska förändringar genomförts har haft betydelse. Ett av försöksdistrikten är Handens åklagardistrikt. Handens åklagardistrikt har i betänkande tjänat som exempel på att lokala organisatoriska förändringar har lett till att verksamheten har genomgått en positiv utveckling. Det finns skäl att här närmare redogöra för hur man där handlägger ungdomsmålen. Arbetet i distriktet har inte förändrats på något radikalt sätt sedan försöks- förordningen trädde i kraft. Vad som skett är att man har stramat upp det tidigare arbetssättet och i någon utsträckning prövat nya vägar. Centralt är samarbete, snabbhet och tydlighet, vilket är avsett att gälla hela vägen från brottet till och med den slutliga reaktionen. På åklagarmyndigheten har man genomfört en del organisatoriska förändringar. Ungdomsmålen på tre av åklagarna i stället för som tidigare på sju.