prop · GI0312 · 1995-01-01 00:00:00 — Dessa mål diarieförs i en egen serie och sköts av en särskild sekreterare, som därmed får en särskild kännedom om vilka polismän och socialsekreterare som handlägger ungdomsmålen i distriktet. Åklagaren går in som förundersökningsledare tidigare och i fler mål än i andra fall. I stället för regeln att förundersökningsled- ningen ligger hos polisen i mål av enklare beskaffenhet gäller i praktiken en "sexmånadersregel". Vid brott med upp i straffskalan och vid grovt rattfylleri leds förundersökningen av polismyndigheten och i annat fall av åklagaren. Detta innebär att vanliga ungdomsbrott såsom stöld, biltillgrepp och misshandel faller på åklagaren. Åklagaren försöker bedriva ett aktivt förundersökningsledarskap och ger vid behov direktiv och anvisningar. Strävan är att inte utreda i onödan och verka för att arbetet inriktas på väsentligheter. Under det första försöksåret hade åklagarna regelbundna veckoträffar med polismännen. Därefter kunde kontakterna skötas per telefon. Åtalsunderlåtelse meddelas ofta vid förmögenhetsbrott, medan åtal i regel väcks vid våldsbrott, skadegörelse, narkotikabrott, rattfylleribrott och olaga vapeninnehav. Återfall i brott medför också i regel åtal. Det möte där åklagaren underrättar den unge om ett beslut om åtalsunderlåtelse görs lite rättegångsliknande. Den unge åtföljs av sina föräldrar, och företrädare från medverkar . Den unge får en handling angående åtalsunderlåtelsen som han skriftligen kvitterar. Omkring efter mötet gör åklagaren en förfrågan hos hur stödåtgärderna fungerar. Inom finns en särskild ungdomsrotel som består av en chef och sex till åtta kriminalpoliser. Så snart en underårig misstänks för brott underrättas normalt såväl föräldrar som socialtjänst. ges tillfälle att genast starta sin utredning och polisen lämnar därvid de upplysningar som efterfrågas. Skadeståndsfrågan utreds noggrant av polisen. Målsägandens krav och dess grunder presenteras för den unge och hans föräldrar. Den unges vilja att ersätta eller på annat sätt göra rätt för sig efterfrågas och noteras. Inom finns särskilda ungdomshandläggare. Delegationsrätten utnyttjas, vilket innebär att enskilda handläggare avger yttrandena. Vid ungdomsmålen på två rådmän. Huvudförhandling hålls nomalt från det att åtal väckts. Den unges föräldrar och företrädare för är ofta närvarande. Domen avkunnas regelmässigt i parternas närvaro. 6.2 Specialisering inom polis- och åklagarmyndighet, socialtjänst och frivård Regeringens förslag: Förundersökning mot den som inte har fyllt skall normalt ledas av polis eller åklagare som är särskilt lämpad för uppgiften. Om den unge återkommer efter att ha begått nya brott, skall om möjligt samma polismän och åklagare tilldelas den nya förundersökningen. Det är önskvärt att en specialisering genomförs också inom . Någon författningsreglering föreslås inte. Kommitténs förslag i fråga om handläggningen av ungdomsmål hos polis och åklagare innebär att en förundersökning mot unga skall utföras av speciellt utsedda poliser och åklagare. I fråga om handläggningen inom förordar kommittén att särskilda handläggare avdelas för arbetet med unga lagöverträdare och att dessa om möjligt ingår i en central ungdomsgrupp. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser är positiva till kommitténs förslag. Från något håll ifrågasätts nyttan av en specialisering vid små myndigheter. föreslår att lagtexten justeras så att det klart framgår att ärenden om brott som begåtts av personer inte får handläggas av administrativ personal hos polisen. Flertalet remissinstanser är positiva till en specialisering också inom . Några påtalar att förslaget är mycket resurskrävande och att det inte kan genomföras i små kommuner. i påpekar att det inte går att styra som är en angelägenhet. och flera frivårdsmyndigheter framhåller att frivården bör inkluderas i det föreslagna samarbetet. Från kommunhåll anförs att det på många håll inte är möjligt att arbeta i centrala ungdomsgrupper. Skälen för regeringens förslag: Praktiska erfarenheter har visat att vägen till en förbättrad och mer effektiv handläggning av ungdomsmål går via organisatoriska förändringar snarare än genom förändringar av det materiella regelverket. Det är nödvändigt att det finns ett väl utvecklat samarbete mellan de myndigheter som handlägger dessa mål, i första hand polis, åklagare och socialtjänst, men också frivården. Det är inte möjligt att enbart lagstiftnings- vägen få till stånd ett gott samarbete mellan myndigheterna, men vissa lagstiftningsåtgärder kan skapa en god grund för samarbetet. En åtgärd som enligt regeringens uppfattning skapar en sådan god grund för ett fruktbart samarbete är att man på varje myndighet begränsar antalet personer som handlägger ungdomsärenden. En självklar fördel med en specialisering är att handläggarna får en erfarenhet som innebär att de blir särskilt kunniga och skickliga på att hantera just ungdomsmålen. En specialisering kan ge positiva effekter också utåt, i förhållande till de unga och deras föräldrar. Genom att begränsa antalet handläggare på de olika myndigheterna kan en kontinuitet uppnås också i kontakten med dessa. Förutsättningarna för ett förtroendefullt samarbete ökar därmed och upplevelsen av anonyma myndigheter kan antas minska. En specialisering innebär också att kretsen av personer som arbetar med ungdomsärenden hos polis, åklagare och övriga myndigheter blir så begränsad att de kan lära känna varann på ett sätt som sannolikt inte annars är möjligt. En sådan personkännedom är positiv genom att den underlättar det praktiska samarbetet och kan bana väg för ett arbete som präglas av initiativrikedom och flexibilitet. Vidare kan ökad kunskap om de andra yrkesgruppernas arbete och den lagstiftning som styr de olika verksamheterna förbättra samarbetet genom att förståelsen och respekten för deras arbete blir större. Som redogjorts för ovan (avsnitt 6.1) finns en bestämmelse som bygger på liknande tankegångar försöksförordning (4 §). Den bestämmelse om specialisering som kommittén föreslår gäller vid förundersökning mot ungdomar . De fördelar som finns med en specialisering gäller visserligen i viss utsträckning också i mål med äldre ungdomar. De speciella regler som i flera avseenden gäller för lagöverträdare under ger dock den gruppen en särställning. Regeringens övervägande i det följande begränsas därför till den yngre kategorin. Enligt regeringens mening bör det vid alla polismyndigheter finnas poliser som särskilt avdelas för att arbeta med förundersökningar mot ungdomar. Dessa polismän bör normalt anlitas när förundersökning inleds mot den som inte har fyllt . Vid större myndigheter kan det vara lämpligt att särskilda ungdomsrotlar inrättas. I de mindre polisdistrikten, där det saknas förutsättningar för särskilda ungdomsrotlar, bör det vara tillräckligt att man organiserar verksamheten så att utredningen av ungdomsbrott, så långt det är möjligt, handhas av en eller flera särskilt utsedda polismän. Dessa bör vara erfarna polismän med särskilt intresse och fallenhet för uppgiften. Det är också viktigt att det, i de fall den unge återkommer efter att ha begått nya brott, om möjligt är samma polisman som har hand om den nya förundersökningen. Frågan är då hur man bäst åstadkommer en sådan ordning. Polisens organisation på lokal nivå och fördelningen av arbetsuppgifter inom polismyndigheterna lämpar sig mindre väl för en reglering i lag. Den förordade ordningen bör dock regleras i någon form. Regeringen föreslår att det i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare tas in en föreskrift om att den som leder förundersökningar mot unga - i de fall förundersökingsledningen ligger på polismyndigheten - skall ha särskild erfarenhet av arbetet med unga lagöverträdare. Det får sedan avgöras av de enskilda polismyndigheterna hur arbetet med utredning av ungdomsbrott i övrigt skall fördelas, givetvis med beaktande av intentionen att ungdomsbrott skall handläggas av poliser som är speciellt skickliga på just detta. Om det bedöms nödvändigt kan ge närmare riktlinjer för genomförandet av regeringens förslag. I lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare bör också föreskrivas att, om den som inte har fyllt återkommer efter att ha begått nya brott, bör om möjligt de polismän som skötte den tidigare förundersökningen ha hand om den nya. genomförs en förändring av polisdistriktsindelningen i syfte att få en effektivare polisverksamhet. På flera håll har länsstyrelserna, som ansvarar såsom högsta polisorgan i länet för att polisens verksamhet bedrivs enligt gällande föreskrifter och riktlinjer, beslutat att länet skall utgöra en polismyndighet. På andra håll har man valt att genomföra mindre långtgående distriktssammanslagningar för att därigenom minska antalet polisdistrikt i länet. Dessa förändringar torde inte hindra genomförandet av de förslag regeringen nu lägger. Förutsättningarna för att effekterna av specialiseringen skall bli goda torde snarare öka i de nya organisationerna. Kommittén förordar att det dygnet runt skall finnas poliser som svarar för utredning av ungdomsbrott och som skall finnas tillgängliga antingen i beredskap i hemmet eller i tjänst på polisstationen. Förslaget i den delen har kritiserats som alltför resurskrävande av bland andra . Regeringen anser för sin del att det får ankomma på varje polismyndighet att organisera verksamheten på ett sätt som är avpassat efter de lokala förhållandena. Kommittén har ju inte heller föreslagit någon reglering i berört avseende. Det viktiga är inte, vilket också kommittén framhåller, att skapa en organisationsmodell som alla myndigheter använder i varje enskilt fall, utan att myndigheterna utifrån sina egna erfarenheter skapar den organisation som bäst lämpar sig för deras verksamhet. På det sättet uppnår man enligt regeringens mening det resultat som eftersträvas, nämligen att utredningen av ungdomsbrott skall fungera tillfredsställande och vara effektiv. Även åklagarnas handläggning av ungdomsmål bör ske enligt de nu redovisade principerna. De argument som framförts ovan om fördelarna med en specialisering gäller också för dem. En särskild fördel som kan uppnås med speciella "ungdomsåklagare" är enhetlighet i handläggningen av frågor om åtal och åtalsunderlåtelser. Åklagaren kan göra klart för ungdomarna vad de har att rätta sig efter och se till att de verkligen följer besluten, vilket främjar förutsebarhet, tydlighet och konsekvens i systemet. Precis som för polisens del bör gälla att vid återfall skall, om det är möjligt, det nya målet tilldelas den åklagare som handlade det tidigare. En bestämmelse av denna innebörd bör tas in i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. En liknande bestämmelse finns i 4 § försöksförordningen. Sistnämnda bestämmelse innehåller emellertid en begränsning när det gäller åklagarens handläggning av ungdomsmål. Specialiseringen i fråga om åklagarens handläggning gäller bara om det kan ske utan väsentlig olägenhet. Det finns inte skäl att behålla denna begränsning. Det bör alltså vid varje åklagarmyndighet finnas en eller flera "ungdoms- åklagare" som särskilt skall handlägga ungdomsmål. Dessa bör ha både stor erfarenhet av åklagararbetet samt intresse och fallenhet för arbetet med ungdomar. Det bör inte komma i fråga, annat än undantagsvis, att en åklagare som inte uppfyller dessa krav handlägger mål där ungdomar är inblandade. Det normala bör vara att man använder sig av särskilda ungdomsåklagare i situationer där detta är möjligt och att åklagarmyndigheterna organiserar sin verksamhet utifrån den utgångspunkten. Det är dock inte nödvändigt - och inte heller möjligt vid mindre myndigheter - att ungdomsåklagaren uteslutande handlägger ungdomsmål. Det viktiga är i stället att målen inte sprids på alltför många åklagare inom samma myndighet. Vid mycket små åklagarmyndigheter kan det antas att den praktiska betydelsen av den föreslagna ordningen bli mindre än vid de myndigheter som är större. Det har emellertid sitt värde även vid en liten myndighet att en av åklagarna har ett särskilt ansvar för ungdomsmålen och därmed en särskild kunskap om handläggningen av sådana mål. Det är inte nödvändigt att en och samma åklagare är avdelad på ungdomsrotel. Tvärtom är det önskvärt att en rotation sker. Det bör dock inte ske med alltför korta mellanrum. Riksåklagaren bör verka för att åklagardistrikten organiseras på ett sätt som tillgodoser kraven på specialisering. Erfarenheterna talar för att en specialisering bör genomföras också inom . Enligt bör vissa socialtjänstemän särskilt avdelas för att arbeta med ungdomar och verka i en central ungdomsgrupp. I kommuner där det inte finns underlag för detta bör man i stället ha en eller flera handläggare som tar hand om de ungdomsärenden som finns. Ett system med beredskap måste enligt kommittén förutsättas och ungdomshandläggarna bör i många kommuner kunna vara stationerade i polisens lokaler. De enkätunder- sökningar som kommittén gjort visar att samarbetet mellan och polisen fungerar bäst om handläggare kan vara stationerade i polisens lokaler. På det sättet uppnås största effektivitet. Det bör enligt kommittén alltid finnas någon företrädare för tillgänglig som kan underrättas om brottsmisstanken och när det behövs närvara vid polisförhören. Det finns då också någon som kan ta sig an den unge och hans föräldrar. Regeringen delar kommitténs syn på hur arbetet med ungdomsärenden bör organiseras för att bästa möjliga resultat skall uppnås. Man måste emellertid också hålla i minnet att både de personella och ekonomiska resurserna på många håll kan vara begränsade. Det finns också en risk med det vidgade myndighetssamarbete som kommittén skisserar. Vissa handläggare kan nämligen uppleva att de förlorar sin speciella yrkesroll och att det kan innebära svårigheter för dem att klargöra sin roll, framför allt för de unga, när de arbetar så nära tillsammans med polisen. Det finns dock anledning att tro att , liksom , väl kommer att kunna klargöra sin roll för de unga. Det är regeringens uppfattning att samtliga inblandade kommer att tjäna på ett utvecklat samarbete mellan de myndigheter som handlägger mål och ärenden om ungdomsbrott. Kommittén har inte lämnat några författningsförslag i denna del. Någon författningsreglering inom området för i det här avseendet är inte heller lämplig. Redan nu torde dessutom på många håll organisationen av arbete när det gäller ungdomsmål ha den ovan beskrivna inriktningen. Som flera remissinstanser påtalat är det önskvärt att också frivårdsmyndigheterna ingår i det förbättrade samarbetet i fråga om ungdomar som misstänks för brott. framhåller i sitt remissvar betydelsen av frivårdens samverkan med när det gäller personutredningar samt påtalar att frivården är en självklar samarbetspartner med socialtjänst, polis och åklagare. Regeringen delar den uppfattningen. Man kan enligt regeringens uppfattning också räkna med att frivårdens roll när det gäller ungdomsbrott kommer att öka när förändringarna rörande påföljdssystemet såvitt gäller ungdomar träder i kraft. Någon författningsreglering i nu aktuellt avseende är inte heller när det gäller frivårdsmyndigheterna lämplig. 6.3 Särskilda samarbetsorgan för det brottsbeivrande arbetet? Regeringens bedömning: Det är en fråga för myndigheterna inom kommunerna att avgöra om särskilda samarbetsorgan bör inrättas och att när så sker ge dem en struktur och ett innehåll som är anpassat till det lokala behovet. Kommitténs bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: framhåller att det är viktigt att samarbetsorgan inrättas. Från kommunhåll anförs att man inte bör behandla enskilda ärenden i särskilda samarbetsorgan. I stället bör åtgärder för övergripande brottsbekämpning diskuteras i samarbetsorganen. Skälen för regeringens bedömning: har övervägt att skapa en fast organisation för samarbete genom att i författning föreskriva att det i varje kommun skall inrättas ett samarbetsorgan där företrädare för polis, åklagare, socialtjänst, frivårdsmyndighet m.fl. myndigheter skulle ingå. Samarbetsorganet skulle sammanträda regelbundet och ha till uppgift att genom olika åtgärder verka för att samarbetet mellan myndigheterna utvecklades. På det brottsförebyggande området förekommer en hel del lokalt samarbete, bl.a. i form av lokala samarbetsorgan i kommunerna. Det är naturligtvis viktigt att man också försöker finna fasta former för myndighetssamarbetet på det brottsbeivrande planet, vilket lämpligen kan ske i form av samarbetsorgan. På det sättet kan det bli lättare att ordna gemensamma överläggningar mellan handläggare, gemensam fortbildning, lokala samarbetskonferenser, praktiktjänstgöring m.m. eftersom det då finns ett forum för dessa frågor. De diskussioner som förs bör, mot bakgrund av att de sekretessbestämmelser som finns, inte avse enskilda ärenden utan mer ta sikte på riktlinjer för verksamheten och arbetet i stort med unga lagöverträdare. (SOU 1992:61, s. 377) har uttalat sig i frågan om samarbete och anfört att åklagare och polis på regional nivå regelbundet bör träffas för att diskutera förundersökningsfrågor och liknande. Vid sådana möten bör kunna diskuteras exempelvis frågor om förundersökningsbegränsning, bevisfrågor, tillämpning av ny lagstiftning, utformning av förundersökningsprotokoll och tvångsmedelsfrågor. anser att verksamheten inte bör låsas fast i vissa former och avstår från att föreslå någon författningsreglering av det samarbete som förutsätts. Regeringen delar det synsättet. Verksamheten kan och bör nämligen läggas upp på mycket skiftande sätt beroende på kommunens storlek och behov. Vi vill dock framhålla vikten av att myndigheterna verkar för att det kommer till stånd någon form av fast organisation för att tillgodose det behov av samverkan som otvivelaktigt finns. Regeringens förslag: En bestämmelse införs i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som innebär att åklagaren skall vara förundersökningsledare i mål där den som inte har fyllt är skäligen misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse . Kommitténs förslag: Åklagaren bör alltid vara förundersökningsledare i mål där den som inte har fyllt är skäligen misstänkt för ett brott på fängelse vilket kan följa. Kommittén föreslår inga lagändringar utan förordar i stället att Riksåklagaren och ändrar i det s.k. fördelningscirkuläret så att det står i överensstämmelse med förslaget. Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna är positiva till förslaget. Från polis- och åklagarhåll framförs dock en del kritik. Bland annat framhålls att redan nuvarande regler innebär att det åsyftade resultatet kan nås. Vidare påpekas att åklagarens arbetsbörda kommer att öka, vilket försvårar möjligheterna till snabba utredningar. framhåller att om förundersökningsledningen flyttas till åklagaren innebär det att polismyndigheten inte kan fatta beslut om vissa tvångsmedelsåtgärder. Skälen för regeringens förslag: Som redan nämnts inleds en förundersökning normalt av polismyndigheten som behåller förundersökningsledningen tills denna kommit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet. Då skall åklagaren överta ledningen, om saken inte är av enkel beskaffenhet.Den som är undersökningsledare skall svara för att förundersökningen bedrivs snabbt och effektivt och att kravet på objektivitet iakttas. Han ansvarar också för att förundersökningen är komplett och för att arbete inte i onödan läggs ned på sådant som inte är relevant. Undersökningsledaren bör ha fortlöpande kontakter med utredningspersonalen så att han kan överväga ytterligare utredningsåtgärder, behovet av tvångsåtgärder m.m. När förundersökningen leds av annan än åklagaren skall undersökningsledaren hålla åklagaren underrättad om förundersökningens gång, i den mån det behövs med hänsyn till brottets beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt. Underrättelse skall alltid ske vid förundersökning mot den som inte fyllt , om det inte är obehövligt. För att undvika dröjsmål skall vid sådana förundersökningar polis och åklagare regelbundet samråda. Det kan ifrågasättas om det inte är lämpligt att åklagare alltid är förundersökningsledare vid brott av unga lagöverträdare, i vart fall vid brott av allvarligare beskaffenhet. Enligt (SOU 1992:61, s. 336) finns det särskilt i ungdomsmål i så stor utsträckning svårbedömda frågor att det vore lämpligt att åklagare alltid var förundersökningsledare. Detta skulle också kunna medverka till att skyndsamhetskravet uppmärksammades på ett tydligare sätt än vad som i bland är fallet . Liknande tankar fördes fram i departementspromemorian Ändrade regler om åtalsunderlåtelse för unga lagöverträdare, (Ds Ju 1987:11). Promemorieförslaget, som innebar att förundersökningsledningen skulle övergå till åklagaren om brottsutredningen inte kunnat slutföras hos polisen , avvisades dock av den dåvarande departementschefen (prop. 1987/88:135, s. 35). anser att åklagare alltid bör vara förundersöknings- ledare i mål där den misstänkte är , om fängelse kan följa på brottet. De regler som styr fördelningen mellan åklagare och polis bör enligt kommittén behållas såvitt gäller mål om brott av unga för vilka det inte är föreskrivet svårare straff än böter. Kommittén menar att det bör ankomma på Riksåklagaren och att ändra i de föreskrifter och allmänna råd om ledningen av förundersökningen m.m. som de utfärdat, det s.k. fördelning- cirkuläret. Det finns enligt regeringens uppfattning en rad fördelar med att åklagaren är förundersökningsledare i ungdomsmål. Processrättsliga kunskaper och erfarenhet av bevisvärdering, liksom av brottmålsprocessen i övrigt, är av stor betydelse för utredningens inriktning och uppläggning. Genom att åklagaren kontinuerligt följer utredningen och får kännedom om vad som kommit fram kan han snabbt fatta beslut i åtalsfrågan. Dessa fördelar får främst betydelse när det gäller ungdomar och i fråga om brott som inte är helt bagatellartade. Med de tidsfrister vi föreslår i det följande (avsnitt 6.5) och de uppgifter som enligt vårt förslag skall ligga på åklagaren i fråga om personutredningen (avsnitt 7.2) står mycket att vinna på att åklagaren redan från början är insatt i förundersökningen. Åklagarens utbildning och erfarenhet gör också honom mera lämpad att avgöra i vilken utsträckning det krävs ytterligare utredning för att säkra bevisning för en fällande dom och att fatta beslut om att avgränsa förundersökningen. Mot dessa argument bör ställas de invändningar som kan anföras mot att åklagaren blir förundersökningsledare i fler mål. Riksåklagaren och i anser att de bestämmelser som redan finns är fullt tillräckliga för att åstadkomma en tillfredsställande handläggning av ungdomsmålen. Åklagaren har ju, enligt 23 kap. 3 § RB, möjlighet att överta förundersökningen och meddela anvisningar rörande förundersökningens bedrivande. Vidare skall åklagaren enligt 2 § FUK hållas underrättad om förundersökningens gång. Nämnda remissinstanser pekar också på risken att systemet blir onödigt byråkratiskt och tungrott om kommitténs förslag genomförs. i menar att strävandena bör inriktas på att ställa högre krav på förundersökningsledningen hos polisen och fortsätta att höja kompetensen där. befarar att kommitténs förslag leder till att förunder- sökningen fördröjs, eftersom åklagarna kommer att vara alltför upptagna för att kunna bedriva ett aktivt förundersökningsledarskap. Regeringen anser för sin del att de erfarenheter som kan dras av den bedrivna försöksverksamheten spelar en stor roll i detta sammanhang. Som redovisats ovan (avsnitt 6.1) har i Handens åklagardistrikt och fördelningscirkulär åtminstone delvis satts ur spel. I stället har en "sexmånadersregel" kommit att gälla. Vid brott med upp till sex månaders fängelse i straffskalan och vid grovt rattfylleri leds förundersökningen av polismyndigheten. Erfarenheterna från Handen visar också att efter det första försöksåret har kontakterna mellan polis och åklagare förenklats och sköts numera per telefon.