prop · GI0353 · 1995-01-01 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag: Vid allmän fastighetstaxering skall fastighetsägaren enligt 18 kap. 1 § FTL, med vissa undantag, utan föreläggande lämna deklaration för varje fastighet. Efter föreläggande föreligger alltid deklarationsplikt. En övergång till ett registerbaserat förfarande innebär bl.a. att den allmänna deklarationsplikten upphör. Kvar står dock fastighetsägarens primära ansvar för uppgifternas riktighet. Enligt utredningen kommer det nämligen även för framtiden att behövas regler som gör det möjligt att få in uppgifter av i stort sett samma slag som . Detsamma gäller vitesföreläggande och andra kontrollåtgärder. En registerbaserad fastighetstaxering vid AFT 1996 innebär att flertalet småhusägare kommer att få en blankett där basvärdet och delvärdena skall finnas liksom samtliga relevanta uppgifter som leder fram till slutvärdena. Det angivna basvärdet, liksom delvärdena, är att se som förslag. Om inget sker fastställs sedan dessa värden genom taxeringsbeslut, vilket under taxe- ringsåret skall skickas till både de som fått förslag till fastighetstaxering och de som i vanlig ordning avlämnat fastighetsdeklaration. Genom att basvärdet anges redan i det förslag som sänds ut får fastighetsägaren en fullständig bild av den taxering som skett. I tydlighetens intresse bör påpekas att även om en fastighetsägare inte reagerat mot det föreslagna basvärdet, detta givetvis inte hindrar SKM från att under taxeringsarbetet komma med invändningar mot detsamma. Deklarationsplikten blir med förslaget beroende av om vederbörande fått ett färdigt taxeringsförslag eller inte. Normalt skall ett sådant också kunna tillställas det stora flertalet småhusägare vid AFT 1996. Om emellertid SKM redan från början bedömer det registrerade underlaget som otillräckligt för att kunna läggas till grund för beräkningen av basvärdet skall fastighetsägaren deklarera på sedvanligt sätt. I 18 kap. 1 § första stycket FTL får ett tillägg göras av innebörd att allmän deklarationsplikt således inte föreligger om ett förslag till fastighetstaxering erhållits. Liksom skall dock varje fastighetsägare vara skyldig att deklarera efter ett föreläggande (18 kap. 1 § sista stycket FTL). Om den som tillställts en färdig blankett har synpunkter på innehållet blir situationen densamma som . Fastighetsägaren - eller rättare sagt den som enligt 18 kap. 2 § FTL är uppgiftsanvarig - får då vända sig till SKM med sina påpekanden senast deklaration skulle ha lämnats dvs. året före taxeringsåret. I det fortsatta taxeringsarbetet får sedan ställning tas till om uppgifterna kan godtas eller inte. Den som inte är nöjd med taxeringsbeslutet får i vanlig ordning därefter begära omprövning och överklaga beslutet till domstol. Den fastighetsägare som anser sig kunna godta det material som skattemyndigheten skickat ut behöver således inte vidta några ytterligare åtgärder. Detta medför enligt utredningen - i vart fall teoretiskt - en viss ansvarsförändring i förhållande till vad som gäller . I 18 kap. 41 § FTL anges nämligen att den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar en handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder fara för att taxeringen blir för låg kan dömas till böter eller fängelse . Utredningen anser att efter en övergång till en registerbaserad fas- tighetstaxering kan straffansvar inte komma i fråga i de fall någon underlåter att invända mot en för låg taxering som SKM föreslagit i det utskickade materialet. Så kan inte heller bli fallet om muntligen lämnade uppgifter till stöd för en sänkt taxering från en ägare godtas. Utredningen har inte funnit det motiverat att frångå gällande rätt i denna del med dess krav på skriftligt uppgiftslämnande som förutsättning för straffansvar. Till bilden hör också att ifrågavarande straffbestämmelse behandlas i den pågående översynen av skatte- brottslagen (Fi 1993:08). Några remissinstanser, däribland , anser att ett straffansvar bör föreligga. Fastighetsägare skall således vara ansvariga för att ha godtagit de uppgifter som förtryckts. Hovrätten, som föreslår att undertecknande och återsändning av förslaget till fastighetstaxering skall ske, menar att det är oacceptabelt att straffansvar inte kan komma i fråga vid det förenklade förfarandet och anser att det innebär en risk för att kvaliteten på fastighetsuppgifterna och taxeringsvärdet kommer att påverkas. Regeringen är emellertid av rättssäkerhetsskäl inte beredd att kombinera det nu föreslagna passiva godkännandet med straffansvar. Det kan dock finnas anledning att återkomma till frågan sedan erfarenhet vunnits av den nya ordningen. I anslutning till det ovan sagda finns anledning att också beröra utredningens förslag rörande förseningsavgiften (18 kap. 42 § FTL). Enligt förslaget skall den som fått ett förslag till fastighetstaxering komma in med eventuella påpekanden , dvs. som gäller för dek- larationspliktens fullgörande. Den som inte lämnar sin deklaration kan komma att påföras en förseningsavgift. I och för sig kan det ifrågasättas om inte detsamma av effektivitetsskäl borde gälla för den som kommer in med sina påpekanden . Utredningen har dock funnit att det - åtminstone i ett inledningsskede - inte föreligger tillräckliga skäl för en sådan ordning. De fall där deklarationen blir nödvändig rör sådana situationer där myndigheterna saknar ett tillräckligt underlag och där det således är angeläget att detta kompletteras. Till bilden hör även att den som lämnat in en inte helt fullständig deklaration i efterhand kan lämna ytterligare uppgifter utan att drabbas av någon sanktion. Dessutom får omprövningsinstitutet anses ha i viss mån minskat behovet av ett alltför detaljrikt och sanktionerat tidsmönster. Utredningen anser att erfarenheterna av AFT 1996 i vart fall bör utvärderas innan ett slutligt ställningstagande kan göras i fråga om en utvidgad förseningsavgift. Regeringen ansluter sig till denna uppfattning. Ett förenklat förfarande återverkar även på kontrollarbetets inriktning. Det nuvarande systemet bygger på tanken att en individuell kontroll sker av den ingivna deklarationens riktighet. I ett registerbaserat förfarande får helt naturligt kontrollen en mer generell inriktning. Utredningen ger som exempel på detta att det kan visa sig lämpligt att närmare studera de fall där den senast erlagda köpeskillingen står i mindre god överensstämmelse med det åsatta taxeringsvärdet. Här kan då sådana fall sorteras ut vid en efterföljande kontroll inom den för SKM gällande årliga omprövningstiden. Ett annat tänkbart fall är en motsvarande specialgranskning av olika former av gruppbebyggelse. Vid allmän fastighetstaxering kan själva taxeringsarbetet sägas inledas i september året före taxeringsåret med förtryckning av deklarationerna. Dessa är normalt fastighetsägarna till handa i slutet av samma månad. Den senaste deklarationstidpunkten är enligt 18 kap. 9 § FTL . För de fall fastighetsägarna inte godtar det utskickade materialet har de därför en månad på sig att inkomma med erinringar till SKM. Den som i enlighet med vad som anförts tidigare skall deklarera, skall lämna deklarationen . I frågan om detta tidsschema kan tillämpas också om förslaget till registerbaserat förfarande införs har utredningen gjort följande bedömning. Redan i det nu gällande systemet förtrycks åtskilliga uppgifter i dekla- rationsmaterialet. För framtiden blir då främst fråga om att förtrycka uppgifter om basvärden och förekommande delvärden. Enligt vad utredningen inhämtat blir det fråga om så pass begränsade nya uppgifter att gällande tidsplan kan användas även för det förenklade förfarandet. Utredningen har föreslagit att tidpunkten före vilken fastighetsägaren skall ha fått förslaget till taxering skall vara året före taxeringsåret. RSV anser emellertid att från administrativ synpunkt är en olämplig tidpunkt eftersom det inte kan garanteras att förslaget är fastighetsägaren till handa precis före detta datum. I stället föreslås att ändras till deklarationstidpunkten . Enligt regeringens mening är det emellertid inte lämpligt att samma datum gäller för när förslag skall ha erhållits och påpekanden ha inkommit. Tidpunkten bör dock kunna flyttas fram till . Lagrådet har ansett att tidpunkten bör anges på sådant sätt att fastighetsägaren skall ha fått förslaget senast visst datum. Regeringen föreslår därför att fastighetsägaren skall ha fått förslaget till taxering året före taxeringsåret. En samstämmighet uppnås då med den konstruktion som gäller det förenklade förfarandet vid inkomsttaxeringen. Regeringen delar i övrigt utredningens bedömning. En anpassning till det förenklade förfarandet föreslås i 18 kap. 1, 3, 4, 6, 9 och 9 a §§ FTL. 5.2 Småhus på lantbruksenhet Regeringens förslag: Samtliga småhus med tillhörande tomtmark som är belägna på lantbruksfastighet skall ingå i lantbruksenheten. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: RSV och LMV har synpunkter på tidpunkten för att genomföra förslaget. RSV anser att övergången bör ske först till AFT 1998 av administrativa skäl. Därvid åberopas att AFT 1996 innebär en stor arbetsbelastning för skatteförvaltningen som det även föreligger ett förslag till årlig omräkning av taxeringsvärdena . LMV ser inget hinder att genomföra förslaget i sin helhet . I övrigt har remissinstanserna inte haft några erinringar riktade mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Av grundläggande betydelse för fastighetstaxeringen är indelningen i taxeringsenheter. Med taxeringsenhet förstås sådan egendom som skall taxeras för sig (4 kap. 1 § FTL). Av samma lagrum framgår att fastighet i regel också utgör taxeringsenhet. Begreppen registerfastighet och taxeringsenhet sammanfaller dock inte. I 4 kap. 5 § andra stycket FTL anges att småhus och tomtmark för sådan byggnad skall ingå i lantbruksenhet under vissa förutsättningar. Enligt dessa skall husen ligga i anslutning till lantbruksenhet vars produktiva mark, dvs. , betesmark och skogsmark, omfattar . Husen skall dessutom vara behövliga som bostad i lantbruket, dvs. åt ägare, arrendator eller deras arbetskraft. Uppfylls inte förutsättningarna för att införliva småhuset i lantbruksenheten sker en uppdelning så att småhuset med tillhörande tomtmark indelas som småhusenhet och återstoden som lantbruksenhet. Två olika taxeringsenheter bildas därmed av en registerfastighet. Enligt utredningen är flertalet nu aktuella register uppbyggda efter indelningen i registerfastigheter. Av de ändringar som behandlas i det maskinella aviseringssystem som finns uppbyggt mellan CFD och RSV är de fall som blir föremål för hantering främst sådana enheter där registerfastighet och taxeringsenhet inte stämmer överens. Det har visat sig att lantbruksenheter oftare än andra kategorier blir föremål för åtgärder i fastighetstaxeringssystemet. En övergång till registerbaserad fastighetstaxering skulle således kunna underlättas om taxeringsenhet genomgående knöts an till begreppet registerfastighet. Även av rationaliseringsskäl anser utredningen det vara eftersträvansvärt med en ökad överensstämmelse mellan indelningen i taxeringsenheter och indelningen i registerfastigheter. Det ursprungliga syftet med att indela den taxerade egendomen i taxeringsenheter var att få enheter som lämpligen borde taxeras för sig. För de olika enheterna gällde olika beskattningsregler. Så beskattades tidigare fritidshus på en lantbruksfastighet enligt andra regler än de som gällde registerfastigheten i övrigt. Genom ändringarna skattereform har sambandet mellan inkomsttaxeringen och fastighetstaxeringen försvagats. Av- görande är den gränsdragning som görs vid inkomsttaxeringen mellan begreppen privatbostadsfastighet och näringsfastighet. Gällande regler återfinns i 5 § KL och innebär bl.a. att småhus som är inrättat till bostad åt en eller två familjer med tillhörande tomtmark på lantbruksenhet och som utgör privatbostad omfattas av begreppet privatbostadsfastighet. Som privatbostad räknas småhus som helt eller till övervägande del används för ägarens eller vissa denne närståendes permanent- eller fritidsboende. Andra fastigheter utgör näringsfastigheter. års taxering kan på ägarens begäran privatbostadsfastighet på lantbruksenhet räknas som näringsfastighet om småhusets storlek uppgår till minst 400 kvm och det har nybyggnadsår . Privatbostadsfastighet beskattas i inkomstslaget kapital och innehavet genom uttag av fastighetsskatt. Näringsfastighet beskattas i näringsverksamheten genom att faktiska intäkter och kostnader beaktas. Med hänsyn till de förändringar som infördes genom skattereform kvarstår således inte längre något behov av att ur inkomstskattesynpunkt bryta ut bostadshus från lantbruksenheterna för värdering som egna taxeringsenheter. Frågan är om en sådan uppdelning behövs av andra skäl. Enligt utredningen har man uppskattat att ca 10 000 mangårdsbyggnader och tomter samt ca 70 000 "icke-behövliga" småhus och utarrenderade tomter är utbrutna till egna taxeringsenheter (småhusenheter).Utredningen anför angående småjordbruken, dvs. lantbruksenhet med mark understigande fem hektar produktiv mark, att prisbildningen för dessa småjordbruk kan antas följa den som gäller för småhusenheter. En överföring till denna kategori skulle dock kräva att nya regler skapas eftersom en stor del av arealen i sådant fall inte skulle åsättas något värde liksom inte heller eventuella ekonomibyggnader. En annan lösning skulle vara att lägga in bostadsbyggnaden med tillhörande tomt i lantbruksen- heten. I stället för att en särskild taxeringsenhet måste bildas, skulle för framtiden byggnaden och tomten därtill få utgöra särskilda värderingsenheter inom lantbruksenheten. Utredningen förespråkar den sistnämnda modellen. För den andra aktuella gruppen av småhus, dvs. sådana bostadsbyggnader som inte behövs för jordbruket oavsett deras storlek föreslår utredningen samma lösning som för småjordbruken. Samtliga bostadsbyggnader med tillhörande tomtmark, som ägs av lantbrukaren, kommer med denna lösning att ingå i lantbruksenheten. Småhusen och marken bildar därvid särskilda värderingsenheter och värderas enligt samma regler som för småhus på lantbruksenheter. Omtaxering av bostadsbyggnaderna kan ske vid AFT 1998 för lantbruksenheter. Enligt regeringens bedömning är skälen för att införliva samtliga småhus på lantbruk i lantbruksenheten övertygande. Således uppnår man med nyordningen den förenklingen att det totala antalet taxeringsenheter minskas. Genom att taxera småhusen i lantbruksenheterna får skatteförvaltningen en jämnare arbetsför- delning. Värderingstekniskt eller hanteringsmässigt möter förslaget inga beaktansvärda svårigheter för de berörda myndigheterna. För ägaren av lantbruksenheten uppkommer den fördelen att hans samlade innehav på registerfastigheten blir taxerat och inte som . När annan än fastighetsägaren äger byggnaden taxeras byggnadens ägare för den del av taxeringsvärdet som avser byggnad. Tomtmarken kommer emellertid att redovisas i lantbruksenheten i enlighet med det sagda. En ändring föreslås i enlighet med det ovan anförda av regeln i andra stycket i 4 kap. 5 § FTL. Följändringar blir aktuella även i andra paragrafer vilka redogörs för i specialmotiveringen. Lagrådet har lämnat synpunkter på lydelsen av 2 kap. 2 § FTL, som reglerar indelningen i byggnadstyper, i förhållande till den föreslagna lydelsen av 4 kap. 5 § FTL. Regeringen föreslår en ändring av 2 kap. 2 § FTL i enlighet med Lagrådets förslag. Såsom Lagrådet påpekar är avsikten att vissa byggnader som tidigare klassificerats som hyreshus skall tillföras byggnadstypen småhus genom att de införs i lantbruksenheten. Vidare kommer vissa byggnader som har ingått i lantbruksenheten i fortsättningen att ingå i andra taxeringsenheter, nämligen vissa sådana småhus som är belägna i anslutning till en lantbruksfastighet men inte på själva fastigheten. Detta bör enligt regeringens bedömning inte leda till tillämpningsproblem och medför inte heller andra lagändringar än de i de remitterade lagförslagen. Vad gäller ikraftträdandet gör regeringen följande bedömning. Skulle man vilja tillämpa förslagen generellt vid AFT 1996 uppkommer problem såvitt angår de småhus som inte behövs som bostäder för lantbruksenhetens ägare m.fl. SFT 1996 går ju tillbaka till närmast föregående allmänna fastighetstaxering för nu berörd kategori, dvs. den allmänna lantbrukstaxeringen 1992. Vid denna taxering saknades värderingesregler för de småhus som föreslås ingå i lantbruksenhet. I denna del kan förslagen tillämpas första gången vid fastighetstaxeringen . Vad gäller de fall där småhuset i fråga är att anse som behövligt för driften kan enligt utredningen förslaget tillämpas . De nya reglerna medför i sådana fall att ägarna till dessa fastigheter till följd av regeln i 16 kap. 2 § 1 får avge särskild fastighetsdeklaration. RSV har emellertid ansett att skatteförvaltningen har för stor arbetsbelastning för att hinna ta fram underlag för särskild fastighetstaxering i dessa fall. Om samtliga småhus införs i lantbruksenheterna först kan det ske genom allmän fastighetstaxering. Dessutom kommer det förenklade förfarandet att kunna tillämpas på de för lantbruksenhetens ägare m.fl. behövliga småhusen vid AFT 1996 vilket medför ytterligare arbetsbesparingar. Övervägande skäl talar därför för sistnämnda lösning. Bestämmelser med innebörd att ändringen genomförs först vid fastighetstaxering föreslås därför i övergångsbestämmelserna. 5.3.1 Schematisk bestämning av prisnivån för tomtmark Regeringens förslag: Vid bestämmande av delvärde för tomtmark i sådana fall då försäljningar av obebyggd tomtmark inom värdeområdet inte ger den ledning som behövs skall delvärdet bestämmas med ledning av den marknadsvärdenivå för obebyggd tomtmark som normalt förekommer inom värdeområden där marknadsvärdenivån för bebyggda fastigheter är densamma som för värdeområdet i fråga. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Några särskilda erinringar framförs inte av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: Riket delas in i värdeområden för byggnader och ägoslag (mark). Värdering av dessa sker med ledning av riktvärden (7 kap. 2 § FTL). Indelningen bygger på att fastigheternas beskaffenhet inom ett värdeområde är så enhetlig som möjligt, dvs. indelningen sker för att lägets inverkan på värdet skall beaktas. Den grundläggande regeln i förslaget till 5 kap. 2 § FTL om att basvärdet skall bestämmas till det belopp som motsvarar av taxeringsenhetens marknadsvärde gäller enligt 8 § första stycket i samma kapitel även för delvärdena. I enlighet med det nu sagda skall således även delvärdet för marken bestämmas till den angivna nivån. Marknadsvärdet bestäms i första hand med ledning av fastighetsförsäljningar i orten. Om det finns ett godtagbart antal försäljningar av såväl bebyggda som obebyggda tomter fungerar systemet väl. Värdeområden och riktvärdeangivelser kan i sådana fall bestämmas så att resultatet stämmer överens med de nämnda reglerna. Det har emellertid visat sig vara svårt att alltid få fram ett användbart ortsprismaterial för obebyggd tomtmark. På sina håll förekommer knappast sådana försäljningar. Trots detta förhållande har man enligt utredningen lyckats väl med att bestämma riktiga riktvärdeangivelser för tomtmarken. Emellertid har detta moment i förberedelsearbetet krävt omfattande tidsinsatser. Utredningen påpekar att den knappa tillgången till ortsprismaterial avseende obebyggd tomtmark sannolikt kommer att accentueras till AFT 1996. Orsakerna står att finna i bl.a. de förändrade bostadsfinansieringsreglerna som infördes och de kvardröjande effekterna av lågkonjunkturen. Dessa faktorer, sedda var för sig och sammantagna, håller tillbaka en normal nyproduktion av permanent-och fritidshus. Ett annat problem är de försäljningar av tomtmark till permanenthus som gjordes innan det blev känt att bostadsfinansieringsreglerna skulle komma att ändras. Utredningen anser att dessa köp inte bör ingå i ortsprismaterialet av den anledningen att marknadsförutsättningarna för sådan tomtmark ändrades radikalt i och med att nämnda regler ändrades. Det behövs därför mer rationella metoder för att göra arbetet med att bestämma värdenivåerna för tomtmark mindre resurskrävande. Bristen på ortsprismaterial kräver också nya lösningar för att kraven på hög värderingsnoggrannhet skall kunna bibehållas. Regeringen delar mot denna bakgrund utredningens slutsats att den nuvarande huvudregeln måste kompletteras för de fall där representativa markförsäljningar saknas. Kompletterande metoder har redan använts i de tidigare förberedelsearbetena. Exempelvis används relationen mellan bebyggda och obebyggda fastigheter till att bedöma vilken nivå marknadsvärdena bör ligga på i områden som inte har tillräckligt underlag i fråga om obebyggda tomter. Någon omfattande kritik mot förfarandet har inte förekommit. Som utredningen anfört bör därför detta förfarande utvecklas ytterligare och användas mer systematiskt än tidigare mot bakgrund av de svårigheter som väntas inför AFT 1996. För framtiden skulle arbetet med att bestämma värdenivåerna för tomtmark kunna förenklas. Utredningen har föreslagit följande modell. Liksom tidigare kartläggs värderelationerna mellan normaltomten och normaltomen bebyggd med normhuset. De få köp av obebyggd tomtmark som finns används till att uppskatta relationen. För obebyggd tomtmark som avviker från normaltomtens klassificeringsdata kommer köpeskillingarna att räknas om för att därefter avse normaltomtens marknadsvärde. Denna procedur upprepas för alla delmarknader där köp av obebyggd tomtmark finns. De statistiska beräkningarna kommer att visa en kurva som anger normaltomtens genomsnittliga prisnivå i förhållande till samma tomt bebyggd med normhuset (se SOU 1994:62 s. 149). Det går sedan att använda funktionen för att bestämma tomtmarksvärdena för normaltomten i områden där inga köp av tomtmark har skett. Regeringen kan ansluta sig till den nu i korthet beskrivna modellen som främst skulle fungera som ett hjälpmedel i de fall ortsprismaterialet vad avser obebyggd tomtmark inte ger tillräcklig ledning. I det fortsatta förbe- redelsearbetet inför AFT 1996 får modellen ytterligare övervägas. Vid utvärderingen av AFT 1996 kan det visa sig att det nu som ett alternativ beskrivna förfarandet av enkelhetsskäl skulle kunna ges ett större utrymme. En ändring föreslås därför i 5 kap. 8 § FTL i enlighet med utredningens förslag så att det klart framgår att en alternativ beräkningsgrund för markvärdet är tillåten. 5.3.2 Tidpunkt för äganderättens övergång Regeringens bedömning: En lagreglering av tidpunkten för äganderättens övergång bör inte göras . Utredningens förslag: Tidpunkten för äganderättens övergång beträffande fastigheter föreslås bli reglerad i en bestämmelse i 1 kap. 5 § FTL. Remissinstanserna: Åtskilliga remissinstanser ställer sig tveksamma till förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 4 kap. 2 § FTL skall en fastighet delas upp i taxeringsenheter enligt ägarförhållandena om skilda delar av den har olika ägare. I FTL regleras inte vem som skall anses som ägare till en fastighet eller del därav. Denna fråga får avgöras med ledning av de lagregler och den praxis som kan finnas på området. Regeringsrätten har i ett mål angående fastighetsreglering och särskild fastighetstaxering (RÅ 1993 ref 65) anslutit sig till de i andra sammanhang gällande civilrättsliga principer som innebär att äganderätten anses övergå den dag då bindande köpeavtal träffats. Det kan nämnas att motsvarande bedömning gjorts i RÅ 1993 not 485 där fråga var om förvärv genom gåva och arvskifte. nämnda avgöranden stämmer väl överens med vad som tillämpats vid inkomsttaxeringen. Har däremot en viss tidpunkt avtalats för äganderättens övergång gäller den tidpunkten (se RÅ 1993 ref 16 och däri anmärkta rättsfall). Utredningen har föreslagit att en lagfästning av gällande praxis skall göras.