prop · GI03184 · 1995-01-01 00:00:00 — Principen om produktfrihet innebär att försäkringstagaren fritt skall få välja försäkringsgivare och försäkringsprodukt. Från en annan utgångspunkt innebär principen en strävan mot minsta möjliga hinder för marknadsföring och utveckling av nya försäkringsprodukter. Enligt ingresserna till de tredje skade- resp. livförsäkringsdirektiven, punkt 19 och 20, är det i försäkringstagarnas intresse att ha tillgång till största möjliga utbud av försäkringsprodukter. Det åligger varje EES-land att se till att de produkter som erbjuds inom EES kan avsättas i landet. Enligt artikel 28 i båda direktiven får det land där risken är belägen resp. landet för åtagandet inte hindra försäkringstagare att teckna försäkringar som är godkända i försäkringsgivarens hemland. Dock har man ansett det nödvändigt att väga produktfriheten mot ett rimligt skydd för det allmänna bästa dvs. konsumentskyddsaspekten och landets nationella policy, varför man från principen får göra undantag för försäkringsavtal som står i strid med rätts- regler motiverade av det allmänna bästa, jämför den tidigare nämnda italienska kidnappningsförsäkringen och den danska s.k. änglamakerskeförsäkringen. I avsnitt 5.3 har konstaterats att vissa bestämmelser på trafikförsäkringsområdet inte är förenliga med principen om produktfrihet och inte heller kan motiveras med hänsyn till det allmänna bästa. De författningsändringar som därför kan komma ifråga att genomföras ligger inte på lagnivå. Inte heller på något annat område har något behov av lagändringar kunnat konstateras med anledning av de aktuella direktivbestämmelserna. Artikel 41 i båda direktiven innehåller en regel om marknadsföring. Enligt bestämmelsen skall försäkringsgivare ha rätt att marknadsföra försäkringar i ett värdland, så länge det sker i överenstämmelse med sådana regler om innehåll och form som värdlandet antagit för att skydda det allmänna bästa. De svenska reglerna om t.ex. otillbörlig marknadsföring torde vara förenliga med dessa direktivbestämmelser. Det torde därför inte behövas någon lagstiftningsåtgärd med anledning av direktivbestämmelserna. Regler om vissa sjuk- och arbetsskadeförsäkringar Enligt tredje skadeförsäkringsdirektivet, artiklarna 54 och 55, kan ett land i viss utsträckning ställa nationella villkor för att en EES-försäkringsgivare skall kunna tillhandahålla försäkringar. Enligt artikel 54 har ett land möjlighet att ställa upp vissa regler för sjukförsäkringar om landets rätts- ordning medger att sådana försäkringar helt eller delvis kan ersätta det skydd som ges genom det obligatoriska sjukförsäkringssystemet. Reglerna skall i så fall vara motiverade av hänsyn till det allmänna bästa. Artikel 55 behandlar arbetsskadeförsäkringar som meddelas av försäkringsföretag inom ramen för ett nationellt obligatoriskt arbetsskadeförsäkringssystem. I medger inte vår rättsordning att sådana försäkringar får förekomma som avses i de nämnda direktivbestämmelserna. Någon lagstiftningsåtgärd behövs således inte. Företrädare vid gränsöverskridande verksamhet av obligatorisk försäkring I vissa fall har intresset av skydd mot risker ansetts vara så starkt att ett försäkringsobligatorium införts i lagstiftningen. Det viktigaste exemplet torde vara kravet på att motorfordon skall vara trafikförsäkrade. Andra exempel utgörs av reglerna om obligatorisk atomansvarighetsförsäkring, oljeskadeförsäkring, försäkringsmäklarförsäkring och byggskadeförsäkring. Genom den tredje generationens försäkringsdirektiv genomförs friheten att tillhandahålla även dessa slag av försäkringar över gränserna inom EES. Emellertid medges länderna rätt att ställa som villkor för att trafikförsäkring skall få meddelas genom gränsöverskridande verksamhet att försäkringsgivaren har en representant i landet. En sådan bestämmelse finns numera i 5 § trafikskadelagen. Direktiven innehåller däremot inte någon motsvarande bestämmelse beträffande andra slags försäkringar. Gemensamt för de verksamheter som här i landet skall täckas av obligatoriska försäkringar är att verksamheten kan leda till att tredje man drabbas av skador. Det skulle kunna hävdas att ett generellt villkor om representant här i landet skall gälla för alla former av obligatorisk försäkring som meddelas genom gränsöverskridande verksamhet. Ett sådant villkor måste i så fall kunna motiveras av skyddet för det allmänna bästa. Å andra sidan bygger de reformer som genomförs i detta lagstiftnings- ärende på ett ömsesidigt godtagande av EES-ländernas regelverk och tillsyns- system. Utgångspunkten bör därför vara att en försäkringsgivare som enligt en anmälan till hemlandets tillsynsmyndighet driver gränsöverskridande verksamhet skall kunna hantera försäkringsfall på ett sätt som är tillfredsställande även för skadelidande i ett annat land. Om missförhållanden uppdagas har möjlighet att anmoda försäkringsgivaren att rätta sig och att påtala missförhållandet för hemlandets behöriga myndighet. bör, i samråd med andra länders myndigheter, följa ut- vecklingen i denna fråga. Skulle erfarenheterna visa att skadelidande här i landet inte behandlas på ett fullgott sätt, kan det bli aktuellt att överväga regler som kan motverka sådana effekter av gränsöverskridande verksamhet. 6.4 Överlåtelse av försäkringsbestånd Regeringens förslag: Ett svenskt försäkringsbolag får, med tillstånd och under dess överinseende, överlåta hela eller delar av sitt försäk- ringsbestånd till en försäkringsgivare med auktorisation i ett EES-land. Här i landet etablerade EES-försäkringsgivares överlåtelse av försäkrings- bestånd skall prövas av försäkringsgivarens hemlandsmyndighet. Utländska försäkringsföretag som är verksamma här enligt LUF får, förutom till svenska försäkringsgivare, överlåta sitt hit hänförliga försäkringsbestånd till utländska försäkringsgivare med auktorisation i ett EES-land. Avser en överlåtelse ett svenskt bolags utländska försäkringsbestånd, skall tillsynsmyndigheten i det land där riskerna är belägna (skadeförsäkring) eller i det land där åtagandena skall fullgöras (livförsäkring), ges tillfälle att yttra sig. Avser överlåtelsen ett försäkringsbestånd som har meddelats från ett svenskt försäkringsbolags sekundäretablering i ett annat EES-land, skall det landets myndigheter ges tillfälle att yttra sig . Uteblivna yttranden skall anses som ett medgivande. skall på motsvarande sätt yttra sig dels över överlåtelse av försäkringsbestånd hänförliga till , dels i fråga om överlåtelse från en EES-försäkringsgivares sekundäretablering här. Internpromemorians förslag: Förslagen i internpromemorian tillåter även överlåtelser till försäkringsgivare utanför EES i vissa fall. I övrigt överens- stämmer promemorian i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: påpekar, att regeln om att ett uteblivet yttrande från landet där riskerna är belägna eller åtagandena skall fullgöras skall anses som ett tyst medgivande till överlåtelsen, enligt promemorian omfattar även länder utanför EES, vilka inte kan antas ha godtagit att ett sådant förfarande skall medföra en civilrättsligt giltig överlåtelse av försäkringsåtaganden. Övriga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran eller kommenterar det inte. : De hittillsvarande reglerna om överlåtelse av försäkringsbestånd mellan försäkringsgivare med hemvist i EG ersätts av artikel 12 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 11 i tredje livförsäkringsdirektivet. Vidare införs bestämmelser om överlåtelse av försäkringsbestånd beträffande filialer till försäkringsföretag utanför EG. De nya bestämmelserna finns i en ny artikel 28 a i första skadeförsäkringsdirektivet som införs genom artikel 53 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och den nya artikel 31 a i första livförsäkringsdirektivet som införs genom artikel 49 i tredje livförsäkringsdirektivet. Överlåtelse av försäkringsbestånd från EG-försäkringsgivare Enligt tredje generationens försäkringsdirektiv är det hemlandsmyndigheten som skall pröva frågan om tillstånd till försäkringsgivarens överlåtelse av sitt försäkringsbestånd. Enligt de nya reglerna skall bestämmelsen omfatta även sådana bestånd av försäkringsavtal som slutits med stöd av etableringsfriheten. Det övertagande acceptkontoret skall vara etablerat inom gemenskapen. Som tidigare får överlåtelse endast ske under förutsättning av att acceptkontoret även efter övertagandet av försäkringsbeståndet har en tillräcklig solvensmarginal. I enlighet med principen om hemlandstillsyn är det acceptkontorets hemlandsmyndighet som skall intyga att så är fallet. Om en överlåtelse gäller ett försäkringsbestånd avseende försäkringsavtal som slutits av försäkringsgivarens filial i en annan medlemsstat skall den medlemsstaten rådfrågas innan överlåtelse får ske. Godkännande skall i samtliga fall även inhämtas från de medlemsstater där riskerna är belägna (skadeförsäkring) eller åtagandena skall fullgöras (livförsäkring). Har inte den tillfrågade medlemsstaten efter en förfrågan lämnat sina synpunkter eller tillstyrkt överlåtelsen skall den anses ha givit sitt stöd eller tysta medgivande. En överlåtelse skall offentliggöras i den medlemsstat där riskerna är belägna eller åtagandena skall fullgöras. Denna bestämmelse överensstämmer med vad som gäller enligt andra generationens direktiv. Överlåtelse av försäkringsbestånd från filialer tillhöriga försäkringsföretag utanför EG. I första generationens direktiv finns särskilda bestämmelser om vilka krav som skall ställas på ett försäkringsföretag som har sitt säte utanför EG. En redovisning av reglernas innehåll finns i prop. 1992/93:257 (s. 103). Till dessa bestämmelser fogas genom tredje generationens direktiv regler om över- låtelse av försäkringsbestånd. Bestämmelserna föreskriver en skyldighet för medlemsstaterna att, på de villkor som fastställts i den nationella lagstiftningen, tillåta inom deras territorium etablerade agenturer eller filialer till försäkringsföretag utanför EG att helt eller delvis överlåta sitt försäkringsbestånd till ett acceptkontor inom samma medlemsstat. Acceptkontoret får härvid vara såväl inhemska försäkringsgivare, sekundäretablerade EG-försäkringsgivare och agenturer och filialer till försäkringsföretag utanför EG. En förutsättning för överlåtelse är även i dessa fall att den övertagande försäkringsgivaren också efter överlåtelsen har en tillräcklig solvensmarginal. Enligt artikel 26 i första skadeförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 12 i assistansdirektivet (84/641/EEG)), och artikel 30 i första livförsäkringsdirektivet, får ett försäkringsföretag som är etablerat genom filial eller agentur i en medlemsstat och som har fått auktorisation att etablera sig i ytterligare medlemsstater ansöka om att solvensmarginalen ska beräknas på grundval av företagets samlade verksamhet inom gemenskapen. I sådant fall skall den myndighet som inom EG kontrollerar försäkringsgivarens samlade soliditet inom EES yttra sig över soliditeten. Medlemsstaterna skall även tillåta att agenturer och filialer till försäk- ringsgivare med huvudkontor utanför EG överlåter sitt försäkringsbestånd till EG-försäkringsgivare i andra medlemsstater. En förutsättning för sådant tillstånd skall vara att den övertagande försäkringsgivarens hemlandsmyndighet intygar att solvensmarginalen är tillräcklig även efter överlåtelsen. Medlemsstaterna får även tillåta att filialer eller agenturer till försäkrings- företag från länder utanför EG överlåter sitt försäkringsbestånd till accept- kontor som försäkringsföretag hemmahörande utanför gemenskapen har i en annan medlemsstat. Det övertagande försäkringsföretagets hemland (ett land utanför EES) eller den behöriga myndigheten i det land där det utländska försäkringsföretaget är etablerat skall i sådana fall intyga att acceptkontorets solvensmarginal är tillräcklig även efter överlåtelsen, att lagstiftningen i acceptkontorets hemland tillåter överlåtelsen samt att hemlandet har givit sitt godkännande till överlåtelsen. beräkna solvensmarginalen på grundval av hela sin verksamhet inom EES skall solvensmarginalens tillräcklighet intygas även av den myndighet som har ansvaret för tillsynen över soliditeten inom EES. En förutsättning för att medlemsstaten där den överlåtande filialen eller agenturen är belägen skall kunna ge sitt tillstånd till överlåtelsen är att medgivande inhämtas från den medlemsstat där riskerna är belägna. Den ifråga- varande medlemsstaten har på sig att avge yttrande över överlåtelsen. Har inget yttrande inkommit skall det tolkas som om medlemsstaten givit sitt stöd eller tysta medgivande till överlåtelsen. Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande regler får överlåtelse endast ske till försäkringsgivare med koncession i och till försäkringsgivare i ett land där bolaget har bedrivit gränsöverskridande verksamhet. Av tredje generationens direktiv följer att reglerna måste ändras så att det blir möjligt för ett svenskt försäkringsbolag att överlåta sitt försäkringsbestånd till försäkringsgivare inom hela EES-området. Innan inspektionen avgör en fråga om tillstånd till överlåtelse skall den berörda myndigheten i det land där riskerna är belägna resp. åtagandena skall fullgöras, liksom i förekommande fall i det land där den sekundär- etablering som meddelat försäkringarna är beläget, få tillfälle att yttra sig. Regeln bör inte anses innebära att ett negativt svar från den tillfrågade medlemsstaten automatiskt skall medföra avslag på ansökan om överlåtelse. skall efter en samlad bedömning av samtliga omständigheter fatta beslut i frågan. Den andra myndighetens uppfattning bör dock tillmätas så stor vikt att ett negativt svar normalt medför ett avslag. I enlighet med direktivens bestämmelser bör inte pröva frågan om tillstånd förrän de hörda myndigheterna yttrat sig eller förrän gått. I det senare fallet skall en myndighets underlåtenhet att yttra sig tolkas som att den godkänner överlåtelsen eller har givit sitt tysta medgivande till densamma. I internpromemorian föreslogs att svenska försäkringsbolag skulle kunna överlåta ett försäkringsbestånd till en försäkringsgivare i ett land utanför EES-området om beståndet består av försäkringar som meddelats genom gränsöverskridande verksamhet i det landet. Det är en överlåtelse som inte regleras i direktiven. Detta kan dock enligt regeringens mening inte tolkas som ett förbud att tillåta sådana överlåtelser. I de fall en överlåtelse sker inom EES innebär dock det system som direktiven innehåller en viss garanti för att tillståndsgivande hemlandsmyndighet kan få tillräckliga och tillförlitliga uppgifter om den övertagande försäkringsgivaren. Det är inte klart att samma gäller om försäkringsgivaren inte är etablerad inom EES. Regeringen är därför inte beredd att tillåta överlåtelser i vidare utsträckning än som följer av direktiven. Enligt nuvarande regler får försäkringsgivare med koncession här i landet med tillåtelse överlåta sitt försäkringsbestånd endast till försäkringsgivare med svensk koncession samt, om försäkringen är meddelad utomlands genom gränsöverskridande verksamhet, till försäkringsgivare i det land där risken är belägen. Dessa regler måste ändras så att de uppfyller direktivbestämmelserna. Således bör kravet på tillstånd avskaffas för en EES-försäkringsgivares överlåtelse av ett försäkringsbestånd från en filial som etablerats i . När inspektionen på anmodan från utländska EES-försäk- ringsgivares hemlandsmyndighet skall yttra sig över överlåtelser av för- säkringsbestånd på grund av att riskerna är belägna resp. åtagandena skall fullgöras i eller att försäkringarna meddelats från en sekundär- etablering här i landet, skall inspektionen tillämpa samma kriterier som när den skall avgöra ett tillståndsärende. Regler om detta måste införas i LEF. Försäkringsföretag med huvudkontor utanför EES-området Enligt nuvarande regler har utländska försäkringsföretag som är etablerade här i enlighet med LUF möjlighet att ansöka om tillstånd för överlåtelse av försäkringsbestånd till svenska eller utländska bolag med koncession att driva sådant slag av försäkringsrörelse det är frågan om. Överlåtelsereglerna i LUF måste ändras så att de stämmer överens med de nya direktivbestämmelserna. Artikel 28 a i första skadeförsäkringsdirektivet som införs genom artikel 53 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 31 a som införs genom artikel 49 i tredje livförsäkringsdirektivet innebär att företag från länder utanför EES-området skall ha möjlighet att överlåta sitt försäkringsbestånd till försäkringsgivare med huvudkontor i ett annat EES-land. Regeln i LUF om vilka försäkringsgivare som får överta försäkringsbestånd från försäkringsföretag med koncession enligt lagen måste ändras så att de även omfattar försäkringsgivare från hela EES-området. Direktiven ger även medlemsstaterna möjlighet att tillåta överlåtelse från försäkringsföretag med koncession enligt LUF till etableringar i andra EES-länder från företag med huvudkontor utanför EES-området. För att uppnå överensstämmelse med vad som gäller för ett svenskt försäkringsbolags överlåtelser av försäkringsbestånd bör denna möjlighet utnyttjas. Regler motsvarande de i FRL om att landet där riskerna är belägna skall ges tillfälle att yttra sig innan tillstånd ges till överlåtelsen skall till följd av direktivbestämmelserna gälla även vid överlåtelse enligt LUF. De nya reglerna blir tillämpliga endast när ett försäkringsföretag med koncession enligt LUF överlåter försäkringsbestånd avseende försäkringar som meddelats i annat EES-land där försäkringsföretaget bedrivit gränsöverskridande verksamhet från sin etablering i . Liksom enligt FRL skall ett uteblivet yttrande från EES-landet presumera ett godkännande till överlåtelsen. De nya reglerna om överlåtelse av livförsäkringsbestånd (och gränsöverskridande verksamhet, se avsnitt 6.2) aktualiserar frågan om ändringar i skattereglerna i syfte att säkerställa beskattningen. Regeringen avser att återkomma i dessa frågor . Regeringens förslag: Erfarenhet som försäkringsmäklare i ett annat land skaffat sig skall godtas som alternativ till utbildning. Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot förslaget. har förutsatt att även motsvarande erfarenhet som vunnits i kan godtas i stället för det utbildningskrav som ställs . har pekat på behovet av att få kunskap som förvärvats utomlands bestyrkt på lämpligt sätt. Svenska försäkringsmäklares förening har påpekat att det inte på ett entydigt sätt klargjorts om de förvärvade kunskaperna skall avse kunskaper om svensk försäkringsmarknad eller om det räcker med kunskaper om det egna landets marknad. Föreningen har vidare betonat betydelsen av att kravet på en ansvarsförsäkring omprövas. : Försäkringsmäklardirektivet 77/92/EEG rör försäkringsmäklare och vissa andra mellanmän på försäkringsområdet. Direktivet syftar till att underlätta för mellanmän att starta verksamhet i annat land. De centrala be- stämmelserna innebär att om ett land uppställer vissa kunskapskrav eller krav på färdighet skall viss närmare angiven verksamhet i ett annat land anses uppfylla dessa krav om sådan verksamhet har bedrivits under de tider som anges (artiklarna 4-8). behandling: Frågan om vilka lagstiftningsåtgärder som behövs med anledning av direktivet behandlades i prop. (1992/93:257) om ändrad lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av . Där gjordes den tolkningen att den svenska lagstiftningen inte behövde harmoniseras med bestämmelserna i artiklarna 4-8. Lagstiftningen utformades i enlighet härmed. Den svenska tolkningen av direktivet har satts i fråga av (Efta Surveillance Authority) som anser att svenska lagstiftningsåtgärder erfordras med anledning av artiklarna 4-8. Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 § lagen (1989:508) om försäk- ringsmäklare krävs för att en fysisk person skall kunna bli registrerad som försäkringsmäklare bl.a. att han har en tillfredsställande utbildning. Närmare föreskrifter har, med stöd av bemyndigande i lagen, meddelats av regeringen genom förordningen (1989:854) om försäkringsmäklare. Om inte i det särskilda fallet bestämmer annat skall enligt 7 § försäkringsmäklarförordningen den utbildning som avses i försäkringsmäklarlagen uppfylla de krav som allmänt ställs på utbildning för fälttjänstemän i försäkringsbolag. har i allmänna råd (BFFS 1989:24) närmare preciserat vad som krävs för att annan utbildning skall godtas än den som motsvarar fälttjänstemännens. I inget fall kan krav på utbildning frångås. Regeringens tidigare bedömning grundades på uppfattningen att försäkrings- mäklardirektivets regler gäller i de fall ett värdland ställer krav på allmän, affärs- eller yrkesrelaterad kunskap och färdighet men inte när värdlandet ställer krav på utbildning. Denna ståndpunkt byggde på uttalanden i direktivets ingress. Enligt den uppfattning som framförts av är denna tolkning av direktivet felaktig. I de aktuella artiklarna har inte uttryckligen undantagits fall där värdlandet ställer krav på utbildning. Ingressen i dess engelska lydelse kan inte heller enligt tolkas som gjort. Det måste enligt finnas en möjlighet att i stället för utbildning godta den erfarenhet i annat land som framgår av artiklarna 4-8. Regeringen ansluter sig till den tolkning av direktivet gjort. Försäk- ringsmäklarlagen bör därför ändras på så sätt att erfarenhet i annat land kan godtas i stället för utbildning. Enligt regeringens mening bör även erfarenheter som förvärvats utanför EES godtas. Detaljbestämmelserna i artiklarna 4-8 bör införlivas genom föreskrifter som meddelas av regeringen eller . har förutsatt att även erfarenhet som vunnits i kan godtas i stället för det utbildningskrav som gäller . Regeringen konstaterar först att ändring enligt yttrande inte krävs enligt försäkringsmäklardirektivet utan i så fall skulle motiveras av att man av annan anledning vill uppnå konkurrensneutralitet. För att erfarenhet från utlandet skall kunna godtas krävs enligt direktivet att en person faktiskt varit verksam som självständig mäklare i annat land under ett visst antal år. Erfarenhet som mäklare i kan emellertid inte förvärvas innan registrering. En ändring i enlighet med vad inspektionen efterlyst skulle innebära att annan erfarenhet än erfarenhet som självständig mäklare skulle godtas, t.ex. erfarenhet som ombud. Detta vore enligt regeringens uppfattning att sänka kunskapskraven alltför mycket för att vara acceptabelt. Regeringen är därför inte beredd att frånfalla det grundläggande kravet på utbildning. Svenska försäkringsmäklares förening har efterlyst ett klargörande av om det krävs kunskaper om svensk försäkringsmarknad eller om det skall räcka med kunskaper om det egna landets marknad. Föreningen har dessutom pekat på behov av att ompröva kravet på ansvarsförsäkring för mäklare. Enligt direktivet kan inte krav ställas på kunskaper om värdlandets marknad. Enligt regeringens uppfattning måste kunskaper om mäklarens egna lands marknad godtas. Frågan om kravet på ansvarsförsäkring bereds i särskild ordning inom . Regeringen är därför inte beredd att i detta sammanhang ta ställning i saken. har pekat på behovet av att få utländsk erfarenhet bestyrkt. Enligt artikel 9.1 i direktivet skall bevis om att direktivets krav uppfyllts företes i form av ett intyg som skall utfärdas av behörig myndighet eller organisation i den medlemsstat där personen i fråga är hemmahörande eller senast har uppehållit sig. Enligt artikel 9.2 skall medlemsstaterna utse sådan myndighet eller organisation och underrätta övriga medlemsstater därom. Enligt regeringens mening uppfyller detta kravet på dokumentation. Det är tillfyllest att i föreskrifter ange kravet på dokumentation. Det kan noteras att har skyldighet att utfärda sådant intyg för personer som varit verksamma här i landet som försäkringsmäklare (7 a § försäkringsmäklarlagen). 6.6 Avtalet mellan och EG om skadeförsäkrings- verksamhet