prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — Beslut enligt 5 kap. fattas av regeringen och det finns inga beslut som kan överklagas enligt 7 kap. Hänvisningen i denna paragraf bör därför gälla 6 eller 8-19 kap. Paragrafen har i övrigt avfattats i enlighet med Lagrådets synpunkter. 2 § Beslut i ett enskilt fall av en annan statlig myndighet än regeringen i en fråga som avses i 9-11 kap. och i 14 - 16 kap., överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Beslut av Försvarsmakten eller generalläkaren överklagas dock hos regeringen. Hos regeringen överklagas dock beslut i en fråga som avses i 1. 9 kap. och som rör bildande av ett naturreservat, naturvårdsområde, kulturreservat, kulturvårdsområde eller dispens från bestämmelserna om strandskydd, 2. 10 kap. och som rör tillstånd till markavvattning och detaljdränering genom täckdikning, 3. 11 kap. och som rör tillstånd till stenbrytning eller täktverksamhet, eller 4. 14 eller 16 kap. och som rör tillstånd till eller förbud mot export eller import. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Första stycket motsvaras av 40 § andra stycket naturvårdslagen, 34 § första stycket första meningen förordningen (1985:835) om kemiska produkter, 25 § andra stycket hälsoskyddslagen och 26 § andra stycket första meningen renhållningslagen. I paragrafen regleras överklagande av beslut i enskilda fall som avses i 9-11 och 14-16 kap. Härmed avses beslut som fattats med stöd av såväl balken som bemyndigande i balken. De bestämmelser om överklagande som finns i de särskilda lagar och föreskrifter meddelade med stöd av dessa lagar som sammanförs i överförs sakligt sett i huvudsak oförändrade till . Av detta följer att exempelvis beslut om dispens från strandskydd och tillstånd till täktverksamhet och markavvattning alltjämt överklagas till regeringen. Beslut som överklagas till förvaltningsdomstol skall emellertid, i motsats till vad som gäller , prövas av länsrätt som första domstolsinstans och inte av kammarrätt. De närmare skälen härför har utvecklats i avsnitt 4.17. Av tredje stycket framgår att prövningstillstånd krävs för överklagande till kammarrätten. 3 § Hos allmän förvaltningsdomstol överklagas beslut i ett enskilt fall i fråga om 1. ersättning för kostnader enligt 18 kap. 15 § andra stycket eller 17 § tredje stycket, 2. förbud vid vite enligt 18 kap. 16 § första stycket, 3. sådana avgiftersom avses i 19 kap. 1 och 2 §§, 4 § första stycket och 7 § och som inte meddelats av Försvarsmakten eller generalläkaren, 4. övriga fall som avses i 18 kap., om beslutet inte är av det slag som anges i 1 § första stycket 1-3. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. I paragrafen regleras överklagande av beslut i frågor som avses i dels 18 kap. om tillsyn, dels 19 kap. om avgifter. Paragrafen reglerar överklagande av beslut som fattats med stöd av såväl balken som föreskrifter meddelade med stöd av balken. Av första stycket punkterna 1-3 framgår att beslut i vissa frågor som avses i 18 kap. skall överklagas till länsrätt. De beslut som avses är beslut i frågor om ersättning för vissa kostnader och om förbud vid vite. Vidare framgår att även beslut i fråga om avgifter enligt 19 kap. skall överklagas till länsrätt. Till skillnad från vad som gällt tidigare skall således beslut i fråga om avgifter av såväl nämnd som statlig myndighet överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Undantag har dock gjorts för beslut meddelade av Försvarsmakten eller Försvarsmakten genom generalläkaren. I första stycket punkten 4 regleras hur övriga beslut enligt 18 kap. överklagas. Av andra stycket framgår att prövningstillstånd krävs för överklagande till kammarrätten. 4 § Beslut som inte gäller enskilda fall och som har meddelats av annan statlig myndighet än regeringen med stöd av ett bemyndigande i balken överklagas hos regeringen. Enligt paragrafen skall beslut, meddelade av en annan statlig myndighet än regeringen, som inte riktar sig till någon enskild person utan exempelvis gäller utfärdande av föreskrifter som skall lända till allmän efterrättelse, överklagas till regeringen. I paragrafen regleras endast beslut som meddelats av annan statlig myndighet än regeringen. Det innebär att motsvarande beslut av en kommun överklagas som kommunalbesvär enligt kommunallagen. Detta gäller bl.a. en kommuns beslut att anta en renhållningsordning Paragrafen har i huvudsak avfattats i enlighet med Lagrådets förslag. 5 § har rätt att överklaga beslut enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken utom såvitt avser frågor enligt 21, 23, 24 och 25 kap. har motsvarande rätt att överklaga beslut i frågor som avses i 9-13 kap. I denna paragraf och de två närmast följande paragraferna regleras vilka som, utöver de som enligt allmänna föreskrifter i förvaltningslagen, har rätt att överklaga. Genom förevarande bestämmelse ges och denna rätt. Av lagtexten framgår att den rätt att överklaga som regleras i förevarande paragraf inte avser domar eller beslut enligt 21, 23, 24 och 25 kap. . I dessa kapitel regleras bl.a. frågor om ansvar för brott och skadestånd. rätt att överklaga beslut enligt blir aktuell i de fall där denne anser att allmänna intressen eller miljöhänsyn inte har beaktats i tillräckligt hög grad. rätt att överklaga är inte begränsad till vissa sakområden. Däremot är miljöombudsmannens rätt att överklaga begränsad vad gäller frågor som rör exempelvis Försvarsmakten. Miljöombudmannens rätt att överklaga har behandlats närmare i avsnitt 4.16. rätt att överklaga är begränsad till frågor som rör naturvård och miljöfarlig verksamhet. I de fall en miljöorganisation, en sammanslutning av konsumenter eller en annan ideell organisation, en central arbetstagarorganisation, motsvarande organisation på arbetsgivarsidan eller en intresseorgansation för yrkesfiskare anser att ett beslut skall överklagas skall de väcka uppmärksamhet på behovet att överklaga. har då att pröva om han, utifrån de intressen han har att bevaka, anser att beslutet skall prövas i högre instans. Vid denna prövning biträds han av ett ideellt råd med representanter för miljöorganisationerna. Av 6 § framgår att vissa av nu nämnda organisationer, dessutom har en i förhållande till subsidiär rätt att överklaga vissa beslut. 6 § Om i ett särskilt fall beslutar att inte överklaga ett beslut som avses i 5 §, får beslutet överklagas av 1. en organisation som är att anse som central arbetstagarorganisation enligt lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet eller motsvarande organisation på arbetsgivarsidan i frågor som avses i 13 och 14 kap., 2. en sammanslutning av konsumenter i frågor som regleras i 14 kap. eller i föreskrifter som är utfärdade med stöd av 14 kap., 3. en intresseorganisation för yrkesfiskare i frågor som avses i 13 kap. Av denna paragraf framgår att en central arbetstagarorganisation eller motsvarande organisation på arbetsgivarsidan, en sammanslutning av konsumenter, jfr. 10 § Marknadsföringslagen (1975:1418) eller en intresseorganisation för yrkesfiskare har en i förhållande till subsidiär rätt att överklaga vissa beslut. Som Lagrådet angett saknas det anledning att tillerkänna arbetgivar- och arbetstagarorganisationer klagorätt i vidare mån än som motiveras av frågornas samband med arbetsmiljön. En sådan arbetstagar- eller arbetsgivarorganisation som avses i paragrafen har därför givits rätt att överklaga beslut i frågor som avses i 13 kap. om miljöfarlig verksamhet och i 14 kap. om kemiska produkter. Rätten att överklaga för en sammanslutning av konsumenter gäller beslut inom kemikalieområdet, dvs. frågor som regleras i 14 kap. eller i föreskrifter som är utfärdade med stöd av 14 kap. Även rätten att överklaga för en intresseorganisation för yrkesfiskare har enligt Lagrådets förslag gjorts subsidiär i förhållande till och gäller endast beslut som avses i 13 kap. Anledningen till att en intresseorganisation av yrkesfiskare har givits överklaganderätt är bl.a. att de i viss mån intar en särställning i detta sammanhang såtillvida att de i regel inte har en sådan fastighetsanknytning att de är att anse som sakägare i miljöskyddsärenden. Med orden "frågor som avses i" avses i detta kapitel, vilket även framgår av bl.a. motiveringen till 2 §, såväl frågor i de i paragrafen angivna kapitlen som frågor i de föreskrifter som meddelats med stöd av dessa kapitel. Föreskrifterna behöver därför inte särskilt omnämnas såsom Lagrådet gjort i sitt förslag till lydelse av 6 § 1. 7 § Rätten att överklaga beslut enligt 5 § första stycket och 6 § gäller inte beslut som avser Försvarsmakten, eller . Av paragrafen framgår motsatsvis att endast har rätt att överklaga beslut som rör Försvarsmakten, eller . Paragrafen har i huvudsak utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 5.1.21 21 kap. Straffbestämmelser m.m. 1 § Den som vid hantering eller import eller export av en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt, med uppsåt eller av grov oaktsamhet åsidosätter vad som är föreskrivet i 2 kap. 2 §, döms för miljöfarlig kemikaliehantering till böter eller fängelse i högst . Paragrafen motsvaras av nuvarande 5 § 1 stycket 1 meningen lagen (1985:426) om kemiska produkter. Skälen för att straffbelägga denna försiktighetsregel framgår av avsnitt 4.18.3 medan skälen för straffhöjningen framgår av avsnitt 4.18.4. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att brottsbenämningen "miljöfarlig kemikaliehantering" bör användas stället för "oförsiktig kemikaliehantering" eftersom det rör sig om ett brott som kan begås med uppsåt. I paragrafen hänvisas dessutom, på grund av lagrådets omdisponeringar av lagtexten, till 2 kap. 2 § i stället för till 1 kap. 8 §. 2 § Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bedriver en verksamhet, hanterar en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt eller vidtar någon annan åtgärd utan att ha tillstånd, godkännande eller medgivande eller utan att ha gjort en anmälan, döms, om tillstånd, godkännande, medgivande eller anmälan föreskrivs i denna balk eller i en föreskrift som har meddelats med stöd i balken, för otillåten miljöverksamhet till böter eller fängelse i högst . Paragrafen innehåller ansvarsbestämmelser avseende den som antingen åsidosätter krav på tillstånd, godkännande, medgivande eller anmälan.Den som kan dömas till ansvar är någon som bedriver en verksamhet, hanterar en kemisk produkt eller vara eller vidtar någon annan åtgärd. Överträdelser som omfattas av paragrafen är att någon utan att regeringen har meddelat tillstånd eller medgett undantag från kravet på tillstånd påbörjar en anläggning eller vidtar någon annan åtgärd som anges i 5 kap. 1 § i balken. Detsamma gäller den som påbörjar eller fortsätter utförandet av en anläggning eller åtgärd sedan regeringen enligt 5 kap. 2 § i balken har beslutat att anläggningen eller åtgärden inte får utföras utan tillstånd. Övriga bestämmelser som omfattas av 2 § är 9 kap. 14 §, 10 kap. 1 §, 11 kap. 1 och 5 §§, 13 kap. 11 §, 14 kap. 10 §, 14 kap. 11 §, 15 kap. 7 §, 16 kap. 15 § samt 18 kap. 7 § andra stycket. Överträdelse av 9 kap. 9 § faller under såväl 2 § som 6 §. Ansvar ådöms vid uppsåt eller grov oaktsamhet. Tillämpningen av straffreglerna vid oaktsamhetsbrott har behandlats i avsnitt 4.18.4. 3 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet underlåter att lämna en uppgift eller den som lämnar en oriktig uppgift och därigenom försvårar en tillståndsprövning eller en tillsynsmyndighets kontroll av en verksamhet, av hanteringen av en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt eller av någon annan åtgärd, döms för försvårande av miljökontroll till böter eller fängelse i högst . Regler om uppgiftsskyldighet finns i flera av de lagar som skall inordnas i . I balkens kapitel om ansvar är frågor om ansvar när sådan skyldighet åsidosätts reglerade i 3 och 4 §§. Förevarande paragraf är inriktad på brott där en tillståndsmyndighets prövning eller en tillsynsmyndighets verksamhet försvåras av handlingen eller underlåtenheten. Enligt 4 § straffas brott mot en mer allmän informationsskyldighet. I första stycket föreskrivs straffansvar dels för underlåtenhetsbrott, dels för lämnande av oriktiga uppgifter. Underlåtenheten består i att inte lämna en uppgift. Skyldigheten att lämna uppgiften skall bygga antingen direkt på balkens bestämmelser eller på en föreskrift som meddelats med stöd av balken. En förutsättning för att uppgift skall behöva lämnas kan naturligtvis vara och är ofta att den begärs av en tillstånds- eller tillsynsmyndighet men myndighetens begäran måste ha stöd i balken eller en föreskrift för att straffansvar skall kunna inträda. kan förelägga vite för att få ut en viss uppgift. Om ett sådant vitesföreläggande inte följs, får talan föras om utdömande av vitet och straff kan enligt 9 § tredje stycket inte utdömas för underlåtenheten. Ytterligare krävs för straffansvar enligt förevarande paragraf att un- derlåtenheten eller den oriktiga uppgiften försvårar en tillståndsprövning eller en tillsynsmyndighets kontroll. Annars faller underlåtenheten eller den oriktiga uppgiften under den lindrigare straffskalan i 4 §. Som exempel på en handling som faller under 3 § kan anföras att någon som enligt 18 kap. 14 § balken förelagts inkomma med upplysningar inkommer med oriktiga sådana eller att någon underlåter att inkomma med miljörapport enligt 13 kap. 41 § och därigenom försvårar tillsynsmyndighetens kontroll av verksamheten. Ett ytterligare exempel är att någon åsidosätter skyldighet enligt 18 kap. 20 § att vid anfordran uppvisa beslut för en naturvårdsvakt eller polis. 4 § Den som i något annat fall än som avses i 3 § med uppsåt eller av oaktsamhet 1. underlåter att lämna uppgifter i en handling eller som i en handling lämnar oriktig uppgift eller utelämnar uppgift, eller 2. underlåter att märka en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt eller som märker produkten eller varan med en oriktig uppgift eller utelämnar en uppgift i märkningen döms, om åtgärden eller underlåtenheten är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att hälsa eller miljö skall skadas eller för att hushållning med mark och vatten eller material skall äventyras, för bristfällig miljöinformation till böter eller fängelse i högst . Medan 3 § är inriktad på brott mot uppgiftsskyldighet där en tillstånds- myndighets prövning eller en tillsynsmyndighets verksamhet försvåras, är i 4 § föreskrivet straff för brott mot en mer allmän informationsskyldighet. Det är en förutsättning för straffansvar att uppgiften skall lämnas antingen i en skriftlig handling eller i en märkning av en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt. Enbart en muntligt lämnad oriktig uppgift är sålunda inte straffbar enligt denna paragraf. En ytterligare förutsättning för straffansvar är att den bristfälliga informationen är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att hälsan eller miljön skadas eller för att hushållning med mark och vatten eller material skall äventyras. Det krävs alltså inte att någon faktiskt blivit vilseledd utan det är tillräckligt att oriktigheten är ägnad att försvåra riskbedömningen i nu angivna hänseenden. Under nu angivna förutsättning bestraffas både passivitet och ett aktivt uppgiftslämnande. Underlåtenhet att avge en handling eller utföra en märkning som krävs enligt bestämmelse i balken eller annan författning som meddelats med stöd av balken är alltså straffbar i samma mån som en oriktig eller utebliven uppgift i en sådan handling eller märkning. Som exempel på en straffbar handling som avses med denna bestämmelse kan nämnas att i märkning enligt 14 kap. 7 § balken lämna oriktig uppgift som är ägnad att försvåra bedömningen av riskerna för att hälsa eller miljö skall skadas. 5 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet skräpar ned utomhus på en plats som allmänheten har tillträde eller insyn till, med plåt, glas, plast, papper, avfall eller annat, döms för nedskräpning till böter eller fängelse i högst . Paragrafen innehåller både den materiella regeln och ansvarsregeln. Brottsbeskrivningen är alltså fullständig. I tidigare lagstiftning motsvarar den 23 § och 37 § första stycket 7 naturvårdslagen. Eftersom nedskräpning är ett påtagligt problem som drabbar många bör som förordat straffet för nedskräpning skärpas mot vad som är föreskrivet i naturvårdslagen. Straffmaximum har därför fastställts till i stället . 6 § Till böter eller fängelse i högst döms den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot villkor, inskränkningar eller förbud enligt 1. 5 kap. 3 §, 2. 9 kap. 4 § första stycket, 9, 11, 14 och 15 §§, 3. 10 kap. 1 § första stycket och 3-6 §§, 4. 11 kap. 2, 4-7 och 9 §§, 5. 13 kap. 6, 20, 23-25, 31-35 och 38 §§, 6. 14 kap. 11 och 12 §§, 7. 16 kap. 8, 12, 14 och 15 §§. För försök till brott mot 16 kap. 12 § döms till ansvar enligt 23 kap. . I paragrafen sanktioneras brott mot villkor, inskränkningar och förbud som framgår direkt av eller som meddelats med stöd av de bestämmelser vartill paragrafen hänvisar. Till skillnad mot tidigare lagstiftning innebär detta en avkriminalisering såvitt gäller viss miljöfarlig verksamhet (23 och 41 §§ miljöskyddslagen) I andra stycket sanktioneras förbud avseende dumpning redan på försöksstadiet. Detta överensstämmer med gällande rätt. Till skillnad från i lagrådsremissen har överträdelse av förbud enligt 11 kap. 5 § kriminaliserats, vilket överensstämmer med gällande rätt.Hänvisningarna i paragrafen har justerats med beaktande av de omdisponeringar av lagtexten som Lagrådet gjort i sitt yttrande. 7 § Till böter eller fängelse i högst döms den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 1. 9 kap. 16 §, 2. 10 kap. 7 §, 3. 13 kap. 7-10 och 40 §§, 4. 14 kap. 5, 6, och 8 §, 5. 15 kap. 8 och 9 §§, 6. 16 kap. 6 och 7 §§, 7. 17 kap. 1 §. Även vad angår sanktioneringen av föreskrifter har direkta hänvisningar gjorts till de bestämmelser som föreskrifterna skall ha meddelats med stöd av. Till skillnad från i lagrådsremissen har hänvisningarna till 14 kap. 9 och 10 §§ fått utgå eftersom brott mot dessa bestämmelser bestraffas antingen enligt 3 § eller 4 §. Hänvisningarna i paragrafen har justerats med beaktande av de omdisponeringar av lagtexten som Lagrådet gjort i sitt yttrande. 8 § Är ett brott som avses i 1, 2, 6 eller 7 § grovt, döms till fängelse i lägst och högst . Är brott som avses i 3 § grovt döms till fängelse i högst . Vid bedömande av om ett brott är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen begåtts systematiskt eller , varit av mer omfattande art, innefattat vilseledande av myndighet eller inneburit stora risker för människors hälsa eller miljön. Enligt paragrafens första stycke kan vissa brott som behandlas i 1-3 eller 6-7 § bedömas som grova. Av skäl som redovisats i avsnitt 4.18.5 bör till skillnad från vad kommittén föreslagit inte något krav på uppsåt uppställas för att brottet skall anses som grovt. Straffskalan för grova fall av brott som avses i 1, 2, 6 eller 7 § över- ensstämmer med den som gäller för grova förmögenhetsbrott, dvs. grov stöld, grovt bedrägeri och grov förskingring. I andra stycket anges omständigheter som skall beaktas särskilt vid bedömningen av frågan om brottet är grovt. Såsom är fallet vid motsvarande reglering i är det fråga om exempel. Andra omständigheter kan i det enskilda fallet göra brottet grovt och trots att någon av de angivna omständigheterna föreligger kan förhållandena i det enskilda fallet vara sådana att brottet inte bör bedömas som grovt. Bestämmelsen i andra stycket kan i fråga om försvårande av miljökontroll tillämpas när det rör sig om en stor mängd oriktiga uppgifter eller oriktiga uppgifter om väsentliga förhållanden som får till följd att ett tillstånd beviljas trots att så inte skulle ha skett om de rätta förhållandena varit kända eller att de oriktiga uppgifterna försvårar en tillsynsmyndighets kontroll av verksamheten i sådan omfattning att kontrollen blir helt illusorisk. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 9 § För ringa brott döms inte till ansvar enligt detta kapitel. Till ansvar enligt detta kapitel döms inte om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i eller om ansvar för gärningen kan dömas ut enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Om ett vitesföreläggande har överträtts, döms inte till ansvar enligt detta kapitel för en gärning som omfattas av föreläggandet. Enligt första stycket undantas ringa fall från straffbarhet. Detta över- ensstämmer med gällande rätt. Andra stycket i paragrafen motsvarar 37 § tredje stycket naturvårdslagen, 45 § tredje stycket miljöskyddslagen, 23 § andra stycket hälsoskyddslagen, 24 § tredje stycket renhållningslagen 20 § tredje stycket lagen om kemiska produkter och 6 § 2 punkten dumpningslagen. Enligt dessa lagrum skulle inte dömas till ansvar, om ansvar för gärningen kunde ådömas enligt . I den nya paragrafen anges i stället att det inte skall dömas till ansvar enligt balken om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i . Olika miljöbrott kan tänkas motsvara också lindrigare gärningar som behandlas i , t.ex. skadegörelse och åverkan. I sådant fall skall alltså dömas till ansvar enligt . Detta är dock inte fallet med brott mot var- usmugglingslagen som alltså skall bedömas enligt den lagen framför detta kapitel av balken. Detta medför bl.a. att import av bränsle i strid mot föreskrift som har meddelats med stöd av 13 kap. 9 § är att bedöma enligt varusmugglingslagen. Tredje stycket motsvarar 45 § andra stycket miljöskyddslagen. Se även 20 § sista stycket lagen om kemiska produkter, 37 § 3 stycket naturvårdslagen och 24 § sista stycket renhållningslagen. Bestämmelsen anger att om ett vitesföreläggande har överträtts så skall det inte dömas till ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 10 § Om en kemisk produkt eller en vara som innehåller eller har behandlats med en kemisk produkt eller annan egendom har varit föremål för brott enligt 1, 2, 6 eller 7 § skall egendomen eller värdet därav samt utbyte av sådant brott för- förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. I övrigt finns bestämmelser om förverkande i 36 kap. . Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, motsvarar 22 § lagen om kemiska produkter. Paragrafen innehåller inte någon bestämmelse om förverkande av hjälpmedel till brott. I den mån behov av förverkande av sådant hjälpmedel skulle anses föreligga i något fall, bör det kunna tillgodoses genom bestämmelsen i 36 kap. 3 § om förverkande av föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning, se avsnitt 4.18.6. 5.1.22 22 kap. Miljöskyddsavgift 1 § Har en sådan överträdelse som avses i 21 kap. 1, 2, 6 eller 7 § ägt rum och är överträdelsen inte av obetydlig beskaffenhet, skall en särskild avgift (miljöskyddsavgift) betalas. Miljöskyddsavgift skall betalas även om överträdelsen inte skett med uppsåt eller av oaktsamhet.Miljöskyddsavgiften tillfaller staten. Paragrafen motsvarar delvis 52 § miljöskyddslagen. Till skillnad från vad som gällt tidigare uppställs inte längre något krav på att överträdelsen skall ha medfört ekonomiska fördelar. Miljöskyddsavgiften skall utgöra ett komplement till straff. Tillämpningen skall begränsas till de överträdelser som i fall av uppsåt eller oaktsamhet hos gärningsmannen kan medföra ansvar enligt för miljöfarlig kemikaliehantering, otillåten miljöverksamhet samt brott mot 21 kap. 6 och 7 §§. I 21 kap. 6 och 7 §§ föreskrivs ansvar för dels brott mot villkor, inskränkningar och förbud, dels brott mot föreskrifter meddelade med stöd av balken. För att miljöskyddsavgift skall kunna fastställas krävs att en överträdelse har fullbordats.