prop · GI03182 · 1995-01-01 00:00:00 — Enligt förordningen (1994:2053) om vissa ersättningar i internationella förhållanden till landsting och kommuner från sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring svarar sjukförsäkringen för kostnader för vård i annat land som skall ersätta (3 §). När den svenska sjukförsäkringen ersätter vård utomlands ligger det nära till hands att tala om offentligt finansierad vård. I vissa fall ersätter sjukförsäkringen inte vårdkostnader utomlands utan vårdkostnaderna "ersätts" genom kvittning länderna emellan. Hur länderna sig emellan löser ersättningsfrågan bör inte styra skattereglerna. Av förenklingsskäl bör därför förmånen av fri hälso- och sjukvård samt tandvård utomlands och fria läkemedel utomlands undantas från beskattning, oberoende av om vården kan anses offentligt finansierad eller inte. Arbetsgivarens avdragsrätt bör å andra sidan inskränkas. I annat fall öppnas en möjlighet för avdragsgilla behandlingar utomlands; det gäller vårdkostnader som inte är avdragsgilla om de hade uppkommit i . Avdrag bör därför få göras enbart när kostnader för hälso- och sjukvård, tandvård och läkemedel uppkommer vid insjuknande i samband med tjänstgöring utomlands. Om arbetsgivaren ersätter den anställde för vård under den anställdes utlandssemester får avdrag alltså inte göras. De föreslagna bestämmelserna i utlandsfallen innebär inte någon ändring av gällande bestämmelser om förmånsbeskattning eftersom sjukvårdsförmåner generellt är undantagna från förmånsbeskattning. Visserligen innebär nuvarande ordning att förmånen av fria patientavgifter för tandvård skall beskattas men det torde vara sällsynt att tandvård "som avses i 2 kap. 3 §" AFL sker utomlands (32 § 3 b mom. KL). Under alla förhållanden undantas tandbehandling under tjänsteförrättning utomlands (32 § 3 b mom. KL). När det gäller avdragsrätten överensstämmer förslaget med nuvarande bestämmelser eftersom avdrag får göras för vårdkostnader under tjänsteförrättning utomlands. Övriga vårdkostnader får inte dras av såvida vården utomlands inte ersätts genom AFL. I den mån vård utomlands ersätts enligt AFL och vården inte sker under tjänstgöring utomlands innebär förslaget alltså en skärpning. Eftersom avdrag får göras för kostnader för vård i samband med insjuknande under tjänstgöring utomlands bör avdrag också få göras för försäkringar som enbart tar sikte på sjukdomsfall i utlandet. Sådana försäkringsinslag är f.ö. inte ovanliga när det gäller reseskyddsförsäkringar. Reseskyddsförsäkringar är avdragsgilla i näringsverksamheten (punkt 23 av anvisningarna till 23 § KL) och förmånen beskattas inte (punkt 3 av anvisningarna till 32 § KL). Vaccinationer sker regelmässigt på vissa arbetsplatser för att minska produktionsbortfall på grund av influensa m.m. Enligt regeringen är det rimligt att kostnader för vaccinationer som betingas av verksamheten bör få dras av som förmån av fria vaccinationer som betingas av tjänsten inte bör tas upp som intäkt. Tandbehandling för flygare m.fl. Förmån av tandbehandling som har bedömts som erforderlig med hänsyn till tjänstens krav för Försvarsmaktens submarina och flygande personal och för andra anställda med i huvudsak likartade arbetsförhållanden är skattefri (32 § 3 b mom. KL). Som utredningen föreslagit bör sådan behandling även fortsätt- ningsvis undantas från förmånsbeskattning. Det kan även förekomma att en enskild näringsidkare tillhör den aktuella yrkeskategorin. Förmånsbeskattningen bör vara likformig. En enskild näringsidkare bör därför få göra avdrag för sådana kostnader. Av 31 § andra stycket c KL framgår att med inkomst av tjänst likställs rätt till ersättning i annan form än livränta som utgår på grund av sjuk-eller olycksfallsförsäkring tagen i samband med tjänst. För att en sådan försäkring skall anses ha tagits i samband med tjänst fordras att för försäkringen skall betalas av arbetsgivaren. Vidare fordras att anmälan görs till försäkringsanstalten om att försäkringen har tagits i samband med tjänst (punkt 1 tjugoförsta stycket av anvisningarna till 31 § KL). Enligt 32 § 1 mom. KL hänförs till intäkt av tjänst ersättning som utgått i annan form än livränta på grund av sjuk- eller olycksfallsförsäkring tagen i samband med tjänst, dock inte ersättning som avser sjukvårds- eller läkarkostnader. Nyss har föreslagits att när en arbetsgivare ersätter den anställde för dennes utgifter för offentligt finansierad hälso- och sjukvård skall den anställde beskattas för förmånen. Undantaget från förmånsbeskattning för ersättningar för offentligt finansierad vård från en sjuk- eller olycksfallsförsäkring bör därför slopas. I konsekvens med förslagen i övrigt bör å andra sidan förmånen av icke offentligt finansierad hälso- och sjukvård som ersätts via försäkring inte leda till förmånsbeskattning. Inte heller vårdförmåner utomlands bör beskattas. Vi föreslår därför att undantaget från beskattning av sjukvårds- eller läkarkostnader i 32 § 1 mom. KL ändras så att undantaget enbart gäller vårdkostnader inom den icke offentligt finansierade vården. Detta får till följd att ersättning för sjukvårds- eller läkarkostnader för offentligt finansierad vård, från en sjuk- eller olycksfallsföräkring tagen i samband med tjänsten, skall förmånsbeskattas hos den anställde. I detta sammanhang kan erinras om att det fortfarande kan finnas arbetstagare som har kvar avdragsrätten för för sjuk- eller olycksfallsförsäkringar som tagits i samband med tjänst. Det gäller försäkringar som tecknats före . Enligt en övergångsbestämmelse (SFS 1987:1303) tillämpas äldre avdragsregler i 33 § 1 mom. KL för dessa försäkringar. Kostnader som har samband med sjukvård m.m. De föreslagna reglerna tar enbart sikte på öppen hälso- och sjukvård, sjukhusvård och läkemedel. Vid sidan av vården kan andra kostnader/förmåner komma i fråga, t.ex. för resor. Bedömningen av sådana kostnader/förmåner får alltså ske enligt andra regler än de nu föreslagna. Lagtekniskt föreslås att avdragsbegränsningarna i 20 § KL och i punkt 1 av anvisningarna till nämnda paragraf tas bort. I stället införs en ny anvisningspunkt till 23 § KL som reglerar sjukvårdsområdet (inkomst av näringsverksamhet). I anvisningspunkten anges när utgifter för icke offentligt finansierad hälso- och sjukvård samt tandvård får dras av Vidare anges när kostnader utomlands är avdragsgilla. Dessa bestämmelser gäller även för enskilda näringsidkare och delägare i handelsbolag för vilka avdrag normalt sett inte medges för utgifter på sjukvårdsområdet eftersom det är fråga om privata lev- nadskostnader. Undantag görs alltså för utlandstjänstgöring m.m. vare sig vården gäller en anställd eller en näringsidkare. Någon avdragsregel för en arbetsgivare för offentligt finansierad hälso- och sjukvård som gäller en anställd behövs inte eftersom det är fråga om ordinarie driftkostnader (personalkostnader). Undantagen från förmånsbeskattning finns i 32 § 3 b mom. KL (inkomst av tjänst). Nuvarande undantag från beskattning behålls. En viktig skillnad är dock att förmånen av offentligt finansierad vård skall tas upp som intäkt. Regeringens förslag: Arbetsgivare får göra avdrag för kostnader för företagshälsovård. Förmånen av fri företagshälsovård beskattas inte. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag. Några remissinstanser, däribland RSV och , har pekat på gränsdragningsproblem mot bl.a. hälso- och sjukvård. Skälen för regeringens förslag: Företagshälsovårdens huvuduppgift är att bedriva förebyggande arbetsmiljöarbete och arbetslivsinriktad rehabilitering. I lagstiftning och avtal ställs i vissa fall krav på tillgång till företagshälsovård. Arbetsgivaren är enligt arbetsmiljölagen (1977:1160, AML) skyldig att systematiskt planera, leda och kontrollera arbetsmiljöarbetet (internkontroll). Vidare har arbetsgivaren enligt AFL och AML ett ansvar för rehabilitering. Både när det gäller internkontrollen och rehabiliteringsansvaret är företagshälsovården ett viktigt instrument. Enligt nuvarande skatteregler är kostnader för företagshälsovård under vissa förutsättningar avdragsgilla. Avdragsrätten var tidigare kopplad till den aktuella företagshälsovårdsenhetens rätt till statsbidrag, vilket innebar krav på organisation, kompetens m.m. Med anledning av att statsbidraget har upphört är avdragsrätten nu provisoriskt knuten till de äldre kriterierna för bidrag (punkt 1 av anvisningarna till 20 § KL). Förmånen av fri företagshälsovård beskattas inte (32 § 3 b mom. KL). Som framgår av utredningen har företagshälsovården en viktig uppgift i arbetsmiljöarbetet och rehabiliteringen. Avdragsrätten bör därför bibehållas men utan någon knytning till det upphävda systemet med statsbidrag. Företagshälsovården är organisations- och gruppinriktad. Inslaget av individuellt inriktad vård är begränsat och ingår endast som ett led i arbetet med att kartlägga och förbättra arbetsmiljön. För den anställde kan därför förmånen av fri företagshälsovård knappast innebära några inbesparade levnadskostnader eller på annat sätt utgöra grund för förmånsbeskattning. Förmånen av fri företagshälsovård bör därför även fortsättningsvis vara undantagen från förmånsbeskattning. Skattereglerna bör inte längre vara knutna till de gamla kraven för statsbidrag. I stället bör definitionen på företagshälsovård styras av arbetsmiljö- och rehabiliteringslagstiftningen. Med ledning av AML, AFL och dess förarbeten kan företagshälsovård beskrivas på följande sätt. * Företagshälsovården är en professionell och oberoende rådgivare för såväl arbetsgivare som arbetstagare. * Företagshälsovården har till uppgift att arbeta på ett sådant sätt att ändamålet med arbetsmiljölagen uppfylls. * Företagshälsovården arbetar med det förebyggande arbetsmiljöarbetet (jfr Arbetarskyddsstyrelsens kungörelse om Internkontroll av arbetsmiljön, AFS 1992:6) och arbetslivsinriktad rehabilitering (jfr Arbetarskyddsstyrelsens kungörelse om Arbetsanpassning och rehabilitering, AFS 1994:1). * Företagshälsovårdens verksamhet är baserad på en bred kompetens inom ämnesområden som medicin, teknik, beteendevetenskap, arbetsorganisation och rehabiliteringsmetodik. * Företagshälsovården identifierar och beskriver sambanden mellan arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa samt lämnar förslag till åtgärder och verkar aktivt för att dessa genomförs. Enligt uppgift från Arbetarskyddsstyrelsen pågår ett arbete med att ta fram föreskrifter som närmare kommer att beskriva företagshälsovårdens uppgifter. Lagtekniskt föreslås att avdragsbegränsningarna i 20 § KL och punkt 1 av anvisningarna till nämnda paragraf tas bort. Med hänsyn till näringsidkarnas avdragsrätt bör i en ny punkt, punkt 34, av anvisningarna till 23 § KL föreskrivas att avdrag medges för företagshälsovård. Vidare framgår av 32 § 3 b mom. KL att förmån av företagshälsovård inte skall tas upp som intäkt. Regeringens förslag: Avdrag får göras för kost- nader för arbetslivsinriktade rehabiliteringsåt- gärder i sådana fall där arbetsgivaren skall svara för dem enligt 22 kap. AFL. Avdrag får även göras om den skattskyldige kan visa att den förebyggande behandlingen eller rehabiliteringen syftar till att den anställde skall kunna fortsätta att för- värvsarbeta. Den anställdes förmån av fri rehabilitering be- skattas inte. Utredningens förslag: Inga avdragsbegränsningar för arbetsgivaren. Förmån av fri rehabilitering beskattas inte om åtgärderna är av sådant slag att arbetsgivaren skall svara för dem enligt 22 kap. AFL. Andra behandlingsåtgärder tas heller inte upp som intäkt under förutsättning att behandlingen syftar till att förebygga att sjukdom eller nedsättning av arbetsförmågan uppstår hos en anställd eller att rehabiliteringen syftar till att återge en anställd som drabbats av sjukdom eller skada sin arbetsförmåga och förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete. För skattefrihet krävs vidare att behovet av behandlingen eller rehabiliteringen är utrett och tillstyrkt av en läkare med specialistkompetens i företagshälsovård eller av en läkare med en för skadan eller sjukdomen relevant specialistkompetens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Arbetarskyddsstyrelsen föreslår att även andra yrkesgrupper som svarar för rehabilitering bör kunna godkänna behandlingar. RSV föreslår att också bör godkänna åtgärden, en uppfattning som delas av och . Skälen för regeringens förslag: Nuvarande skatteregler innebär avdragsbegränsningar för arbetsgivaren. Avdrag medges för åtgärder i enlighet med huvudavtal på arbetsmarknaden (punkt 1 av anvisningarna till 20 § KL). Som framgår av utredningens betänkande finns det inte längre några sådana avtal i kraft på den privata arbetsmarknaden varför bestämmelsen är relevant. Å andra sidan har arbetsgivarna ett lagenligt ansvar för rehabilitering. Enligt 22 kap. 3 § AFL skall arbetsgivaren i samråd med den anställde svara för att dennes behov av rehabilitering klarläggs och att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. Arbetsgivaren skall göra en rehabiliteringsutredning och samordnar och utövar tillsyn över rehabiliteringsinsatserna. Även AML innehåller bestämmelser om rehabilitering (3 kap. 2 a §). Med stöd av bl.a. tidigare huvudavtal på arbetsmarknaden har olika branscher utvecklat egna rutiner för rehabilitering. Därutöver har enskilda företag rehabiliteringsprogram. Förebyggande medicinsk behandling enligt 3 kap. 7 b § AFL och arbetslivsinriktad rehabilitering enligt 22 kap. AFL sker under försäk- ringskassans överinseende. Därutöver förekommer rehabilitering utanför kontroll. För den anställde skall förmån av rehabilitering inte tas upp som intäkt (32 § 3 b mom. KL). Det är angeläget att förebyggande behandlingar och arbetslivsinriktad rehabilitering sätts in tidigt för att få lägre sjukfrånvaro och i förlängningen minska utslagningen i arbetslivet. I detta arbete har inte minst arbetsgivaren ett stort ansvar. Det är på arbetsplatsen som man lättast upptäcker tecken på skador och ohälsa. Det är därför angeläget att skattereglerna förtydligas och att avdragsrätten i viss mån utvidgas. Som utredningen föreslagit bör avdrag därför medges för förebyggande behandling och rehabilitering. Om arbetsgivaren skall uppmuntras att ta ett större rehabiliteringsansvar än vad som åligger honom enligt lag får denna strävan inte motverkas av förmånsbeskattning hos den anställde. Förmån av fri rehabilitering föreslås därför även i fortsättningen vara skattefri. Det skulle också vara svårt att finna enhetliga grunder för förmånsbeskattning av rehabilitering eftersom patientavgifter e.d. sällan förekommer och åtgärderna sker inom olika organisationer, t.ex. företagshälsovården, rehabiliteringskliniker, behandlingshem för missbrukare, och rygginstitut. En fråga är om regleringen bör ha sin tyngdpunkt på avdrags- eller förmånssidan. Enligt nuvarande bestämmelser är avdragsrätten begränsad. Utredningen föreslog däremot att det inte skulle finnas några särskilda avdragsregler medan rehabilitering undantogs från förmånsbeskattning under vissa förutsättningar. Eftersom det är arbetsgivaren som bekostar rehabiliteringsåt- gärderna är det naturligare att det är arbetsgivaren som visar att förutsättningarna för avdragsrätt är uppfyllda än att den anställde skall visa att åtgärderna faller inom det skattefria området. När en rehabiliteringsåtgärd inte faller inom det skattefria området måste förmånen värderas och som nämnts är det svårt att värdera sådana förmåner. Det finns därför flera skäl till att avdragsrätten även fortsättningsvis bör vara begränsad medan förmånen undantas från beskattning. Avdrag bör givetvis medges för sådana arbetslivsinriktade åtgärder som arbetsgivaren skall svara för enligt 22 kap. AFL. Emellertid bör en arbetsgivare kunna ta ett större rehabiliteringsansvar än vad lagen kräver, en uppfattning som utredningen fört fram och som vunnit stöd hos remissinstanserna. Som exempel kan nämnas att det pågår en relativt omfattande rehabiliteringsverksamhet med ekonomiskt stöd från näringslivet, bl.a. som en följd av tidigare kollektivavtal. Avdrag bör därför även medges för åtgärder som syftar till att den anställde skall kunna fortsätta att förvärvsarbeta. Den anställdes problem skall inte behöva vara så långt gångna att den anställde löper stor risk att inte kunna fortsätta att arbeta. Bedömningen bör kunna ske på ett tidigt stadium och i ett långsiktigt perspektiv. Det kan t.ex. vara fråga om förebyggande åtgärder enligt 3 kap. 7 b § AFL. Vad som här avses är anställda som har en förhöjd sjukdomsrisk. Den sjukdom som kan befaras uppkomma skall vara av sådan art att den kan förväntas leda till nedsättning av arbetsförmågan. Som exempel kan nämnas sjuklig övervikt. Det kan också gälla funktionsträning, t.ex. hörselträning, talträning och rörelseträning i bassäng. I dessa fall har en sjukdom orsakat en bestående funktionsnedsättning. Behandlingen avser inte att bota sjukdomen utan att förbättra eller motverka en försämring av sjukdomen i syfte att förhindra att arbetsoförmåga uppstår eller ökar. Några exempel på vanliga rehabiliteringsåtgärder som bör vara avdragsgilla är behandling hos sjukgymnast, vård av missbrukare på behandlingshem och ryggträning på rygginstitut. För att bestämmelserna inte skall missbrukas bör vissa krav ställas för att avdrag skall medges. Några formella beviskrav med läkarintyg, som utredningen föreslagit, bör emellertid inte finnas. Flertalet fall torde vara tämligen klara och inte kräva någon närmare utredning. Det bör räcka med att hänvisa till t.ex. behandlingsplan. I andra fall kan intyg krävas av behandlande personal. På grund av lagstiftningen om arbetsgivarens rehabiliteringsansvar förekommer försäkringar som bl.a. täcker kostnaderna för arbetsgivarnas rehabiliteringsutredningar. En annan försäkring inom rehabiliteringsområdet är krisförsäkring som bekostar bl.a. psykologstöd när personalen blivit utsatt för rån e.d. Sådana försäkringar som bekostar åtgärder inom ramen för 22 kap. AFL eller som syftar till att den anställde skall kunna fortsätta att förvärvsarbeta bör också vara avdragsgilla. 4.5 Enskilda näringsidkare och delägare i handelsbolag Regeringens förslag: I fråga om kostnader för icke offentligt finansierad hälso- och sjukvård samt tandvård får avdrag göras endast om kostnaderna avser en näringsidkare som inte omfattas av den offentligt finansierade vården. När det gäller kostnader för hälso- och sjukvård, tandvård och läkemedel utomlands får avdrag göras endast när kostnaderna uppkommer vid insjuknande i samband med tjänstgöring utomlands. Avdrag får göras för kostnader för vaccination som betingas av verksamheten. Avdrag får vidare göras för företagshälsovård. Avdrag får göras för rehabilitering om den skatt- skyldige kan visa att åtgärderna syftar till att han eller hon skall kunna fortsätta sitt arbete. Utredningens förslag: Inga avdragsbegränsningar för aktiv näringsverksamhet. För icke offentligt finansierad vård får avdrag ske till den del värdet av sådan vård inte skall tas upp som intäkt för anställd. I fråga om sjukvårdsförsäkring får avdrag göras men som intäkt skall tas upp förmånen av faktiskt utnyttjad vård värderad enligt patientavgiftsmodellen. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser tar särskilt upp de enskilda näringsidkarna. anser att avdrag för företagshälsovård skall få göras även i passiv näringsverksamhet. Skälen för regeringens förslag: Som utredningen föreslagit bör enskilda näringsidkare eller fysiska personer som driver näringsverksamhet i handelsbolag skattemässigt inte behandlas annorlunda än sådana som driver verksamheten i ett aktiebolag. När det i det följande används benämningen näringsidkare avses även delägare i handelsbolag. Lagtekniskt tas avdragsbegränsningarna i 20 § KL och punkt 1 av anvisningarna till nämnda paragraf bort. I stället föreslås att den nya punkten 34 av anvisningarna till 23 § KL skall innehålla särskilda avdragsregler. Anvisningspunkten är anpassad såväl för en arbetsgivares avdrag för kostnader på sjukvårdsområdet för personal som för en näringsidkares kostnader för "egen" vård m.m. Avdragsregeln för "egen hälsovård" i punkt 23 av anvisningarna till 23 § KL, som tar sikte på enskilda näringsidkare, tas bort. I stället gäller bestämmelsen om företagshälsovård i punkt 34 av anvisningarna till 23 § KL. Någon avdragsregel som tar sikte på offentligt finansierad hälso- och sjukvård, offentligt finansierad tandvård eller för läkemedelskostnader är inte erforderlig. För en näringsidkare blir ett sådant avdrag meningslöst eftersom avdraget skall minskas med ett belopp motsvarande förmånen för en anställd, dvs. med samma belopp som avdraget (patientavgiften e.d.). I den nya anvisningspunkten regleras avdragsrätten även för näringsidkare. Där finns en särskild föreskrift om när avdrag får göras för icke offentligt finansierad hälso- och sjukvård samt icke offentligt finansierad tandvård. I fråga om kostnader för hälso- och sjukvård, tandvård och läkemedel utomlands får avdrag göras endast när kostnaderna uppkommer vid insjuknande i samband med tjänstgöring utomlands. Vidare får avdrag göras för vaccinationer som betingas av näringsverksamheten. När det gäller förebyggande behandling samt rehabilitering föreslog utredningen ett krav på att näringsverksamheten skulle anses som aktiv, dvs. ett aktivitetskrav uppställdes för avdragsrätten. Enligt regeringens bedömning är det inte nödvändigt att formellt kräva att näringsverksamheten skall vara aktiv. Däremot bör kravet vara att näringsidkaren kan visa att den förebyggande behandlingen eller rehabiliteringen syftar till att han skall kunna fortsätta att bedriva verksamheten. I detta krav ligger att det skall vara fråga om en förvärvsverksamhet som i hög grad är beroende av näringsidkarens arbetsinsats. Vi föreslår därför, i linje med vad som gäller för en arbetsgivares avdrag för anställdas rehabilitering, att avdrag skall få göras för förebyggande behandling och rehabilitering. Förutsättningen är att den skattskyldige kan visa att åtgärderna syftar till att han skall kunna fortsätta sitt förvärvsarbete. Slutligen bör avdrag få göras för tandvård som är nödvändig för flygare m.fl. (jfr 32 § 3 b mom. KL). Regeringens förslag: Som intäkt skall inte tas upp personalrabatt vid inköp av en vara eller en tjänst från arbetsgivaren eller något annat före- tag i samma koncern, om varan eller tjänsten ingår i det ordinarie utbudet hos säljaren. Som förut- sättning härför gäller dock att rabatten inte överstiger den största rabatt som konsument skulle kunna utverka på affärsmässiga grunder och inte heller uppenbart överstiger personalrabatt som är sedvanlig i branschen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Regeringen föreslår dock att begreppet ordinarie utbud behålls och att det uttryckligen i lagtext anges att med största kund avses kund som är enskild konsument. Remissinstanserna är till övervägande del positiva till utredningsförslaget. Näringslivets skattedelegation anser att det är rimligt att dra gränsen även för skattefria ränteförmåner vid de villkor största kund alternativt bästa kund kan erhålla för motsvarande typ av lån. SAS anser att personalrabatter även skall omfatta de specifika rabattformer till anställda som finns i trafik- och resebyråbranschen. föreslår att uttagsbeskattningen skall ske endast om priset på varan eller tjänsten understiger inköpsvärdet alternativt tillverkningskostnaden i enlighet med vad som gäller i mervärdesskattehänseende. Skälen för regeringens förslag: Under vilka förutsättningar personalrabatter är skattefria anges i 32 § 3 f mom. KL. En redovisning av gällande rätt finns i utredningens betänkande s. 109-112. Skattefriheten för sedvanliga personalrabatter infördes ursprungligen i förenklingssyfte. Personalrabatterna betraktades som en s.k. personalvårdsförmån och samma restriktioner som för andra personalvårdsförmåner skulle gälla.