prop · GI0358 · 1995-01-01 00:00:00 — I de fall som inte berörs i direktivet får det - liksom - komma an på rättstillämpningen att avgöra var den upphovsrättsligt relevanta åtgärden skall anses ha ägt rum. Artikel 3.1 föreskriver att tillstånd till en sändning genom satellit till allmänheten av upphovsrättsligt skyddade verk bara skall kunna förvärvas genom avtal. I svensk rätt har upphovsrättslagen som utgångspunkt att utsändning av upphovsrättsligt skyddade verk i radio och TV skall ske på grundval av ett avtal. Detta framgår bl.a. av bestämmelserna om den ursprungliga ensamrätten i 2 § och motsvarande rätt beträffande fotografisk bild i 49 a § samt av reglerna om överlåtelse av dessa rättigheter. Svensk rätt uppfyller alltså kravet i artikel 3.1 och någon lagändring behövs således inte. Artikel 3.2 föreskriver att EES-länderna under vissa förutsättningar får bestämma att ett kollektivt avtal mellan en organisation för kollektiv förvaltning av upphovsrättigheter och ett radio- eller TV-företag rörande en viss given kategori av verk får utsträckas att gälla också för rättsinnehavare inom samma område vilka inte representeras av organisationen. En förutsättning är att satellitsändningen sker med en marksändning av samma företag. En annan förutsättning är att den inte företrädda rättighetshavaren när som helst kan utesluta sina verk från tillämpningen av avtalet och göra sina rättigheter gällande antingen individuellt eller kollektivt. Enligt artikel 3.3 skall en utsträckning av ett kollektivt avtal inte gälla i fråga om kinematogra- fiska verk eller verk som har kommit till genom en metod som är likartad med kinematografi, dvs. i praktiken audiovisuella verk. Ett land vars lagstiftning innehåller bestämmelser om sådan verkan av ett kollektivt avtal skall informera EFTA:s övervakningsmyndighet om detta. I svensk rätt finns i 26 d och 26 i §§ upphovsrättslagen en avtalsli- censbestämmelse för primär radio- och TV-utsändning. Den förra regeln innehåller den speciella avtalslicensen för dessa sändningar, medan den senare innehåller generella regler om sådana licenser. I 26 d § föreskrivs att de radio- och TV-företag som regeringen i enskilda fall beslutar får sända ut utgivna litterära och musikaliska verk, om avtalslicens gäller enligt 26 i §. Det finns dock två undantag. Det första undantaget rör sceniska verk och om upphovsmannen har förbjudit företaget att sända ut verket eller det av andra skäl finns särskild anledning att anta att han motsätter sig utsändningen. Det andra undantaget rör trådbunden eller trådlös vidaresändning. Sådan sändning regleras genom en särskild bestämmelse i 26 f §. Den generella bestämmelsen om avtalslicenser i 26 i § föreskriver att en sådan licens gäller för utnyttjande av ett verk på visst sätt när ett avtal har ingåtts om ett sådant utnyttjande med en organisation som företräder ett flertal svenska upphovsmän på området. Licensen ger användaren rätt att utnyttja verk av det slag som avses med avtalet trots att verkets upphovsmän inte företräds av organisationen. Vidare sägs att upphovsmannen har rätt till skälig ersättning när ett verk utnyttjas med stöd av 26 d §. Avtalslicensen gäller enligt 49 a § fjärde stycket också för fotogra- fiska bilder men däremot inte för de närstående rättigheterna i 5 kap. Film är utesluten från bestämmelsens tillämpningsområde (se prop. 1993/94:109 s. 33). De svenska avtalslicensbestämmelserna svarar mot direktivets krav. Sålunda gäller bestämmelserna, som direktivet föreskriver, "en viss given kategori av verk", nämligen litterära och musikaliska verk samt fotografiska bilder. Genom att film är utesluten uppfylls också bestämmelsen i direktivet om att avtalslicensen inte skall gälla för kinematografiska verk och verk som har till- kommit genom ett med kinematografi liknande förfarande. Vidare innehåller de svenska bestämmelserna - så som direktivet förutsätter - en möjlighet för den enskilde upphovsmannen att förbjuda tillämpningen av avtalslicensen på hans verk. De åtgärder som radio- och TV-företaget får vidta är att "sända ut" verken. I SOU 1990:30 Översyn av upphovsrättslagstiftningen har utförligt och ingående diskuterats huruvida de svenska avtalslicensreglerna är tillämpliga på sådan radio- och TV-sändning via satellit som är avsedd att tas emot av allmänheten. Utredningen för fram skäl för och emot att så skulle vara fallet och stannar för sin del vid uppfattningen att avtalslicensreglerna inte bör anses tilllämpliga på radio- och TV-sändningar genom satellit som är avsedd att tas emot av allmänheten (betänkandet s. 383). Vid de nordiska departements- överläggningarna har det framkommit att motsvarande avtalslicensbestämmelser i de andra nordiska ländernas upphovsrättslagar skall ha tillämplighet också i fråga om satellitsändningar, under förutsättning att överföringen till allmän- heten genom satellit äger rum som en marksändning av samma sändande. Det finns knappast någon anledning att för svenskt vidkommande ha en annan lösning. Detta är också den bedömning som har gjorts i promemorian och som samtliga remissinstanser har delat. Regeringen föreslår därför, precis som har gjorts i promemorian, att be- stämmelsen i 26 d § upphovsrättslagen ändras så att avtalslicensen gäller vid utsändning genom satellit, om sändareföretaget verkställer samma utsändning genom en marksändare. Regeringens förslag: Avtalslicensbestämmelsen i 26 f § upphovsrättslagen om vidaresändning av ljudradio- eller televisionsutsändnigar skall inte gälla verk till vilka rättigheterna till vidaresändning innehas av det radio- eller TV-företag som sänder ut den ur- sprungliga sändningen. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 55). Remissinstanserna: Praktiskt taget samtliga remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat förslaget utan någon invändning. Föreningen Copyswede har ansett att den föreslagna bestämmelsen inte är nödvändig för att uppfylla direktivets krav. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om satellit- och kabelsändning innehåller ett par definitioner för kabelsändningar. Främst rör det sig om en definition av vad som är att anse som en vidaresändning via kabel (artikel 1.3). Direktivet innehåller även en del grundläggande materiella regler. Främst rör det sig om föreskrifter om rätt till vidaresändning genom kabel (artikel 8) och om utövandet av den rätten (artikel 9). I avsnitt 6.3 behandlas direktivets föreskrifter om medling (artikel 11) och om rätt till förhandling om tillstånd till kabelsändning (artikel 12). Med vidaresändning via kabel avses enligt artikel 1.3 en samtidig, oförändrad och oavkortad vidaresändning via kabel eller mikrovågsystem till allmänheten av en ursprunglig sändning från en annan medlemsstat via tråd eller trådlöst, inbegripet satellitsändning, av radio- och TV-program som är avsedda för mottagning av allmänheten. I svensk rätt talar 26 f § upphovsrättslagen om vidaresändning genom kabel. I det lagstiftningsärende som låg till grund för införandet av bestämmelsen gjordes vissa uttalanden om vad begreppet "kabel" avser (se prop. 1985/86:146 s. 30). Där nämndes först och främst att begreppet "kabel" omfattar alla former av fysiska ledare, exempelvis koaxialkabel, tråd eller optisk fiber. Vidare sade man att bestämmelsen bör vara tillämplig också i sådana situationer där en mer eller mindre långdistansbetonad överföring via kabel eller radiolänk sker till vidaresändaren. Den vedertagna användningen av uttrycket "kabel" i upphovsrättslagen stämmer alltså väl överens med begreppets betydelse enligt direktivet. Exempelvis behövs det inte någon särskild regel i upphovsrättslagen om att mikrovågsöverföringar skall jämställas med överföring genom vanlig kabel för de avsedda ändamålen. Inte heller i övrigt kräver direktivets definition av vidaresändning via kabel någon lagändring. Artikel 8 föreskriver att länderna skall säkerställa att tillämpliga upphovsrättigheter och närstående rättigheter skall respekteras när program från andra EES-länder vidaresänds genom kabel på deras områden och att vidaresändningen äger rum på grundval av individuella eller kollektiva avtal mellan innehavare av sådana rättigheter och kabeloperatörer. Möjlighet finns dock för länder med tvångslicensbestämmelser i detta avseende att behålla dessa bestämmelser till . I svensk rätt finns inte några tvångslicensbestämmelser för trådlös eller trådbunden vidaresändning av radio- och TV-sändningar. Utgångspunkten är alltså att rättigheterna förvärvas genom avtal. Svensk rätt uppfyller alltså kravet i artikel 8.1 och någon lagändring behövs således inte. Artikel 9 föreskriver hur rättigheterna med avseende på kabelsändningar skall utövas. Länderna skall säkerställa att innehavare av upphovsrättigheter och närstående rättigheter kan utöva sin rätt att vägra kabelsändning endast genom en kollektiv organisation. Om en rättighetshavare inte har överlåtit förvaltningen av sina rättigheter till någon sådan organisation, skall en organisation som förvaltar rättigheter av samma slag anses ha fått i uppdrag att förvalta även hans rättigheter. Om flera sådana organisationer finns, får rättighetshavaren välja vilken han vill av dessa. En sådan rättsinnehavare skall ha samma rättigheter och skyldigheter som de rättighetshavare som är medlemmar av organisationen. Han skall ha möjlighet att göra dessa rättigheter gällande inom som bestäms i den nationella lagstiftningen och som inte får vara kortare än för vidaresändningen av hans verk eller prestation. Vidare har länderna möjlighet att föreskriva att en rättighetshavare som samtycker till den första utsändningen inom vederbörande stats område skall anses ha samtyckt till att inte utöva sina kabelsändningsrättigheter på en individuell basis utan i överensstämmelse med bestämmelserna i direktivet. I svensk rätt finns i 26 f § upphovsrättslagen en avtalslicensbestämmelse för kabelsändning. Enligt denna bestämmelse har var och en rätt att till allmänheten trådlöst eller genom kabel återutsända (vidaresända) verk som ingår i en trådlös ljudradio- eller televisionsutsändning, om avtalslicens gäller enligt 26 i §. Den generella bestämmelsen om avtalslicenser i 26 i § föreskriver, som redan har berörts, att en sådan licens gäller för utnyttjande av ett verk på visst sätt när ett avtal har ingåtts om ett sådant utnyttjande med en organisation som företräder ett flertal svenska upphovsmän på området. Licensen ger användaren en rätt att utnyttja verk av det slag som avses med avtalet trots att verkens upphovsmän inte företräds av organisationen. De villkor i fråga om rätten att utnyttja verket som följer av avtalet skall gälla. Upphovsmannen skall i fråga om ersättning som lämnas enligt avtalet och förmåner från organisationen vilka väsentligen bekostas genom ersättningen vara likställd med de upphovsmän som organisationen företräder. Upphovsmannen har dock oavsett detta alltid rätt till ersättning som hänför sig till utnyttjandet om han begär det då verket utnyttjades. Krav på ersättning får riktas endast mot organisationen. Gentemot den som använder ett verk med stöd av avtalslicensen får krav på ersättning göras gällande endast av de avtalsslutande organisationerna. Kraven skall framställas . Av vad som har sagts framgår att svensk rätt i allt väsentligt stämmer överens med direktivets krav och att någon lagändring inte behövs. Vad särskilt gäller treårsfristen använder direktivet som utgångspunkt den dag då utnyttjandet skedde och inte som i den svenska lagen det år då detta skedde. Direktivets regel föreskriver emellertid en minimitid som den svenska bestämmelsen uppfyller. Denna kommer i praktiskt taget alla fall att ge en något längre preskriptionstid. Artikel 9.3 föreskriver att länderna får bestämma att en rättighetshavare vid avtalsslutandet rörande den ursprungliga sändningen skall anses ha gått med på att inte utöva sina vidaresändningsrättigheter individuellt utan endast i över- ensstämmelse med direktivet. Särskilt mot bakgrund av innebörden av den svenska avtalslicensbestämmelsen anser regeringen att det inte finns någon anledning att i svensk rätt föra in någon sådan regel. Detta är också den bedömning som har gjorts i promemorian och som har delats av samtliga remissinstanser utom . Artikel 10 föreskriver i fråga om radio- och TV-företags rättigheter att EES-länderna skall säkerställa att artikel 9 inte gäller i fråga om de rättigheter som sådana företag har i fråga om vidaresändning genom kabel, oavsett om dessa rättigheter från början tillhör dem själva eller har blivit överlåtna till företaget av andra rättighetshavare eller innehavare av närstående rättigheter. Denna regel kräver att man från tillämpningsområdet för 26 f § upphovsrättslagen undantar verk och andra prestationer till vilka rättigheterna till vidaresändning innehas av det radio- eller TV-företag som sänder ut den ursprungliga sändningen. Upphovsrättslagen måste alltså ändras i enlighet med direktivets krav. Direktivets regel gäller visserligen endast vidaresändning via kabel, men det torde inte vara lämpligt att göra skillnad mellan sådan sändning och trådlös sändning. Regeringen föreslår därför att avtalslicensbestämmelsen i 26 f § upphovsrättslagen inte skall gälla verk till vilka rättigheterna till vidaresändning innehas av det radio- eller TV-företag som sänder ut den ursprungliga sändningen. Undantaget avser de rättigheter som radio- eller TV-företaget har förvärvat från andra. Beträffande företagets egna rättigheter (48 §) gäller att de inte omfattas av avtalslicensbestämmelsen. Regeringens förslag: Lagen om medling i vissa upp- hovsrättstvister görs tillämplig också på tvister om avtal om vidaresändning genom kabel. En särskild bestämmelse införs i upphovsrättslagen om rätt till förhandling för den som vill ha tillstånd till vidare- sändning genom kabel men inte får detta på önskade villkor och omskadeståndsansvar vid brott mot förhand- lingsskyldigheten. Kostnaderna för medling skall, om inget annat har avtalats, bäras av den som påkallat medlingen. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 58). Remissinstanserna: Praktiskt taget samtliga remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan någon invändning. Några remissinstanser har dock ansett att sanktionen vid brott mot förhandlingsskyldigheten bör vara vite i stället för skadestånd. Ett par remissinstanser har haft invändningar mot förslaget om vem som skall bära kost- naderna för en medling. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om satellit- och kabelsändning innehåller föreskrifter om medling (artikel 11) och om rätt till förhandling om tillstånd till kabelsändning (artikel 12). I avsnitt 6.2 har redovisats att rätt till vidaresändning genom kabel fås genom avtal. För det fall att någon överenskommelse inte kan träffas om sådant tillstånd föreskriver artikel 11.1 att parterna skall ha tillgång till en eller flera medlare. Deras uppgift är enligt artikel 11.2 att bistå med förhandlingar, och de kan också för parterna lägga fram förslag till lösning av tvisten. Av artikel 11.3 följer att samtliga parter skall anses ha antagit ett förslag till lösning, om ingen av dem gör en invändning . Delgivning av både förslaget till tvistlösning och eventuella invändningar däremot skall ske enligt de regler som gäller för delgivning av rättsliga dokument. Slutligen föreskriver artikel 11.4 att medlarna skall utses på ett sådant sätt att deras oberoende och opartiskhet står utom rimligt tvivel. I svensk rätt finns medlingsbestämmelser i lagen (1980:612) om medling i vissa upphovsrättstvister. Enligt 1 § gäller lagen bara tvister om avtalslicensgrundande avtal rörande viss exemplarframställning i undervisningsverksamhet. Medlingslagen bör alltså ändras så att direktivets krav uppfylls. Regeringen föreslår därför, i likhet med vad som har gjorts i promemorian, att medlingslagen ändras så att lagen blir tillämplig också i fråga om tvister rörande vidaresändning genom kabel och att i sådana tvister ett av förlikningsman framlagt förslag till lösning skall anses godtaget av parterna om de inte invänt mot förslaget inom den tid som anges i direktivet. Artikel 12.1 föreskriver att länderna i fråga om vidaresändning genom kabel i civil eller administrativ ordning skall säkerställa att parterna påbörjar och genomför allvarligt menade förhandlingar rörande rätt till sådan sändning och att sådana förhandlingar inte hindras eller uppehålls utan giltiga skäl. Denna regel är tvingande. För det fall att ett land har ett särskilt organ med jurisdiktion över fall när vidaresändning genom kabel har vägrats eller erbjudits på oskäliga villkor av ett radio- eller TV-företag finns en möjlighet att räknat från nämnda dag behålla detta organ. I svensk rätt finns inte några regler som uppfyller direktivets krav. Sådana bestämmelser måste alltså införas. När upphovsrättslagens regler om vidaresändning gavs diskuterades frågan om åtgärder i fall då något avtal inte kan träffas som kan bilda grundvalen för en avtalslicens. I finns för denna situation ett skiljemannaförfarande som tillämpas bl.a. om parterna inte kan enas om ett avtal. Ett tillstånd till vidaresändning som har meddelats av skiljemännen har samma avtalslicensverkan som ett avtal. I finns en ordning enligt vilken var och en av parterna i ett tilltänkt avtal kan begära att tillstånd till och villkor för vid- aresändningen fastställs av en särskild nämnd. En förutsättning är att den andra parten har vägrat att förhandla eller att ett avtal inte har träffats efter det att förhandlingar har inletts. Nämndens avgörande binder parterna. I den svenska propositionen med förslag till de nämnda lagändringarna rörande vidaresändning genom kabel uttalades att avtalsfriheten skulle behållas så långt som möjligt och att några åtgärder - exempelvis införandet av bestämmelser om medling eller tvångsskiljedom för det fall att parterna inte kunde enas - inte behövdes (jfr prop. 1985/86:146 s. 22). Skulle denna situation ändå uppstå fick frågan övervägas på nytt. En liknande slutsats kom man till i frågan om några särskilda regler behövdes för att säkerställa att en vidaresändning kunde ske även om ett radio- eller TV-företag vägrar att ge tillstånd till en sådan sändning (anf. s. 22). Det har inte kommit fram något som ger anledning att se saken på något annat sätt än vad som gjordes i den nämnda propositionen. Vid sådant förhållande anser regeringen - precis som promemorians och remissinstansernas bedömning - att det knappast finns någon grund att nu för svensk del, för den begränsade tid som det enligt direktivet får finnas till, inrätta ett sådant särskilt organ som avses i direktivet. Direktivets krav bör alltså i stället uppfyllas på något annat sätt. En förhandlingsskyldighet, som liknar den som föreskrivs i direktivet, finns redan för svensk del inom arbetsrätten. Förhandlingsskyldigheten tar sikte bl.a. på det fallet att en part vill få till stånd ett avtal av ett visst innehåll med sin motpart. Det finns då en skyldighet att infinna sig - själv eller genom ombud - till förhandlingssammanträde och, om det behövs, lägga fram ett motiverat förslag till lösning av den fråga som förhandlingen avser (15 § medbestämmandelagen, 1976:580). Den som bryter mot förhandlingsskyldigheten blir skadeståndsskyldig (54 §). Vid bedömande om och i vad mån skada har uppkommit för någon skall hänsyn tas även till dennes intresse av att lagens bestämmelser iakttas och till övriga omständigheter av annat än rent ekonomisk betydelse, s.k. allmänt skadestånd (55 §). Om motsvarande regler införs i fråga om vidaresändning genom kabel, blir direktivets föreskrifter väl uppfyllda. Enligt regeringens uppfattning framstår en sådan ordning också i övrigt som lämplig. Systemet har föreslagits i pro- memorian och de grundläggande dragen har godtagits av samtliga remissinstanser. Regeringen anser alltså att direktivens krav bör uppfyllas genom sådana ändringar i upphovsrättslagen. Vad gäller den särskilda frågan om sanktion för brott mot för- handlingsskyldigheten har några remissinstanser - bl.a. och föreningen - ansett att vite är effektivare och därmed lämpligare än skadestånd. Det är visserligen riktigt, så som dessa remissinstanser har påpekat, att den organisering som finns på det upphovsrättsliga området inte helt liknar den arbetsrättsliga organisationsstrukturen, men detta förhållande motiverar inte att man väljer en annan sanktion vid brott mot förhandlingsskyl- digheten. I grund och botten rör det sig om samma problem, nämligen hur man skall se till att en förhandlingsskyldig part inte underlåter att möta motparten och om det behövs lägga fram ett förslag till lösning av frågan. Och den metod som man har valt inom arbetsrätten med skadeståndsansvar vid brott mot förhand- lingsskyldigheten har i hög grad varit effektiv för att nå detta resultat. Det finns inte anledning tro att skadestånd inte skulle vara effektivt också för att säkerställa att den upphovsrättsliga förhandlingsskyldigheten följs. Tvärtom talar goda skäl för att man för denna förhandlingsskyldighet inte inför några särregler utan följer den modell som redan är etablerad i svensk rätt. Detta är också den lösning som har föreslagits i promemorian och som har godtagits av det övervägande antalet remissinstanser. Men skulle det visa sig att skadestånd inte är en tillräckligt effektiv sanktion, får man naturligtvis ta ställning till om man i stället bör välja en annan väg. Sammanfattningsvis anser regeringen att direktivets krav på förhandlingsskyldighet vid vidaresändning genom kabel bör uppfyllas genom regler som svarar mot dem som finns inom arbetsrätten. Regeringen föreslår därför, precis som har gjorts i promemorian, att det i upphovsrättslagen införs bestämmelser om rätt till förhandling för den som vill ha tillstånd till vidaresändning genom kabel och ett skadeståndsansvar för brott mot förhandlingsskyldigheten. I anledning av uttalanden från några remissinstanser finns det skäl att betona att förhandlingsskyldigheten naturligtvis inte kommer att vara en skyldighet att sluta ett avtal utan bara, just så som ligger i linje med direktivets krav, en skyldighet att möta motparten och om det behövs föreslå en lösning av frågan. Reglerna kommer alltså inte på något sätt att betyda att en part tvingas sluta ett visst avtal, vilket bl.a. föreningen i har varit rädd för i sitt remissyttrande. I sammanhanget bör man ta ställning till frågan om kostnaderna för medlingen. Medlingslagen innehåller inte någon bestämmelse om den saken. I det enda fall som har behandlats enligt lagen har staten stått för ersättningen till förlikningsmannen; har i sitt remissyttrande föreslagit att den ordningen skall gälla generellt. Speciellt med hänsyn till den utvidgning av tillämpningsområdet för medlingslagen som föreslås delar regeringen den bedömning som har gjorts i promemorian att det inte bör komma an på staten utan på parterna själva att svara för skälig ersättning till förlik- ningsmannen för arbete och kostnader. När det gäller den närmare utformningen av ersättningsordningen gör sig följande överväganden gällande. Om förlikningsmannen och de inblandade parterna kommer överens om hur förlikningsmannen skall ersättas, bör detta givetvis gälla. Om någon sådan överenskommelse inte föreligger, ligger det närmast till hands att den part som har påkallat medling också får stå för kostnaderna för förfarandet. Som har påpekat i sitt remissyttrande kan man i och för sig inte utesluta att en sådan regel i vissa fall kan avhålla parter från att påkalla medling; en del parter kan ju dra sig för att påkalla medling för att slippa stå kostnaderna för förfarandet. är den påkallande parten den som är mest angelägen om att tvisten löses. Om ersättningsskyldigheten läggs på den parten, kan det även bidra till att en motpart som är förhållandevis ointresserad deltar i medlingen eftersom denne inte riskerar att behöva betala för förfarandet.