prop · GI0350 · 1995-01-01 00:00:00 — Ett företag kan undantas från kravet på kapitaltäckning mot positions-, avvecklings- och motpartsrisker, s.k. andra risker samt valutakursrisker i handelslagret om företagets handelslager är förhållandevis litet såväl beloppsmässigt som i förhållande till företagets totala verksamhet. De företag som omfattas av undantaget skall i stället beräkna kapitalkravet för sådana marknadsrisker som hänför sig till handelslagret enligt reglerna om kapi- taltäckning för kreditrisker. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig i denna del har ingen erinran mot förslaget. förordar vissa tekniska justeringar av lagtexten. Inspektionen framför vidare vissa synpunkter på beräkningen av den gemensamma och slutliga kapitaltäckningsgraden. Inspektionen pekar också på viss inkonsistens i fråga om värdering av handelslagret i förhållande till ett företags totala balansomslutning. Dessa frågor behandlas i författningskommentaren till 2 kap. 1 § resp. 2 kap. 4 § i förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Allmänna pensionsfonden (första-tredje fondstyrelserna) påpekar att genomförandet av förslagen kommer att innebära en viss skärpning av kraven på kapitaltäckning i de finansiella instituten. Även om denna typ av ökade kapitaltäckningskrav kan leda till ökade kostnader för företagen bör detta emellertid enligt fondens uppfattning kunna tolereras med tanke på de positiva effekter detta kan ha på stabiliteten i det finansiella systemet. anser att det finns skäl att understryka vikten av att svenska företag inte påförs komparativa kostnadsnackdelar vid införandet av direktivens nya bestämmelser, utan att företagen erhåller de möjligheter direktiven erbjuder till kostnadsreducerande åtgärder. : I artikel 4 i kapitalkravsdirektivet fastslås den grundläggande principen om vilka kapitalkrav som skall läggas på kreditinstitut och värdepappersföretag. Där anges att sådana institut och företag fortlöpande skall ha en kapitalbas som motsvarar eller överstiger summan av kapitalkraven för positionsrisker (dvs. ränte- och aktiekursrisker), avvecklings- och motpartsrisker samt s.k. andra risker som ingår i handelslagret, valutakursrisker för hela verksamheten och för kreditrisker för hela verksamheten exkl. handelslager och icke likvida tillgångar som avräknats från kapitalbasen. I samma artikel (punkten 6) anges att behörig myndighet i vissa fall får tillåta kreditinstitut och värdepappersföretag som har en låg omsättning med avseende på handelslagret att beräkna kapitalkraven för positionsrisker, avvecklings- och motpartsrisker, s.k. andra risker samt valutakursrisker som hänför sig till handelslagret enligt kapitaltäckningsreglerna för kreditrisker. Förutsättning för detta är att omsättningen av institutets eller företagets verksamhet i fråga om handelslagret normalt inte överstiger av den totala balansomslutningen, att värdet av positionerna i handelslagret normalt inte överstiger 15 miljoner ecu samt att omsättningen av verksamheten i fråga om handelslagret aldrig överstiger av den totala balansomslutningen och att värdet av positionerna i handelslagret aldrig överstiger 20 miljoner ecu. Vid beräkningen av den andel av verksamheten som belöper på handelslagret i förhållande till hela verksamheten får behörig myndighet beakta antingen verksamhetens sammanlagda omfattning i och utanför balansräkningen, resultaträkningen eller kapitalbasen eller en kombination av dessa mått. När verksamhetens storlek bedöms i och utanför balansräkningen värderas skuldinstrument till sitt marknadspris eller till värdet av huvudfordran, aktier till sitt marknadspris och derivatinstrument till det nominella värdet eller marknadsvärdet för det underliggande finansiella instrumentet (artikel 4.7). Om ett kreditinstitut eller värdepappersföretag skulle överskrida någon eller båda av de gränser som anges i artikel 4.6 (i) och (ii) mer än eller någon eller båda av de gränser som gäller enligt artikel 4.6 (iii) skall det åläggas att uppfylla kapitalkraven enligt kapitalkravsdirektivet i stället för de kapitaltäckningskrav för kreditrisker som följer av direktivet 89/647/EEG. Skälen för regeringens förslag: De finansiella företagens ökade deltagande i växande, nya finansiella marknader har inneburit att företagen i sina dagliga verksamheter - utöver kreditrisker - är utsatta för olika typer av mark- nadsrisker t.ex. på aktie-, ränte- och valutamarknaderna. Därför har kapitalkravet inom EG utvidgats från att täcka kreditrisker till att omfatta även marknadsrisker. Kapitalkraven för marknadsrisker syftar till att säker- ställa att företagen har tillräckligt med eget kapital för att kunna skydda sig mot prisförändringar på aktie-, ränte- och valutamarknaderna. För derivatinstrument är risken relaterad till prisförändringar på de underliggande finansiella instrumenten. Enligt direktivet skall kapitalkravet räknas på företagets nettoposition. Detta medför större incitament för företagen att öka sin riskgardering (hedging). Riskgarderingen innebär att företaget intar positioner "i motsatt riktning" i syfte att motverka effekterna av prisförändringar. I sin värdepappershandel utsätter sig företagen normalt för två typer av risker; generell och specifik risk. Den generella risken är förknippad med förändringar på hela marknaden. En förändring av exempelvis den ekonomiska poli- tiken påverkar det allmänna ränteläget på marknaden. Detta kommer att direkt påverka de komponenter som ingår i företagets värdepappersportfölj. Den specifika risken är relaterad till varje enskilt finansiellt instrument. En förändring av priset på ett enskilt räntebärande finansiellt instrument kan orsakas av marknadens ändrade bedömning av emittentens kreditvärdighet. Prisförändringen beträffande ett enskilt instrument behöver inte påverka ett företags samlade värdepappersportfölj, eftersom priset på ett annat instrument kan ändras i en motsatt riktning. Beräkningen av kapitalkrav för marknadsrisker såvitt gäller aktie- och räntemarknaderna består av två komponenter. Först beräknas kapitalkravet för de generella riskerna. Sedan beräknas kapitalkravet för den specifika risk som är förknippad med varje enskilt finansiellt instrument som ingår i företagets portfölj. Även vid beräkning av kapitalkraven för valutakursrisker skall en tvåstegsmetod tillämpas. Först räknas kraven på nettopositionen för den risk som är förknippad med varje enskild valuta inkl. positioner för placeringar i och utanför balansräkningen. Sedan räknas kraven för företagets totala position i samtliga valutor. Kapitaltäckningsregler för positioner på värdepappers- och valutamarknaderna medför ökade kostnader för företagen. För beräkning av positionerna kan de komma att vara tvungna att installera nya system. Kostnaderna kan vara orimligt höga för de företag som har en låg omsättning med avseende på handelslagret. är de risker som uppstår med handelslagret hanterbara för företag vars handelslager är litet. Det är viktigt att de svenska företagen inte blir föremål för hårdare krav än dem som gäller för övriga EES-länders finansiella institut och att de därmed inte belastas med relativt sett högre kostnader. Detta är av väsentlig betydelse för att de svenska företagen skall kunna hävda sig på den internationella värdepappersmarknaden. Av de skäl som anförts bör de möjligheter till undantag som i direktivet erbjuds från de förhållandevis stränga kapitaltäckningskraven för marknadsrisker utnyttjas. Detta innebär att företag med begränsad verksamhet vad gäller värdepappershandel även fortsättningsvis bör kunna beräkna kapitalbasen enbart för täckande av kreditrisker. Regeringens förslag: Ett företags handelslager utgörs av sådana positioner i finansiella instrument som företaget tagit för att på kort sikt göra en vinst eller för att skydda andra positioner i handelslagret. Till handelslagret skall också räknas sådana exponeringar som uppkommit till följd av oavslutade affärer i finansiella instrument eller inte fullgjorda leveranser av sådana instrument. I handelslagret ingår vidare företagets resultatförda men inte reglerade fordringar som är hänförliga till poster i handelslagret såsom fordringar på avgifter, provisioner, räntor och utdelningar. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte förslaget eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser, däribland framför vissa synpunkter på vad som skall ingå i begreppet handelslager. Dessa behandlas i författningskommentaren till 4 kap. 1 § i den föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. : Artikel 2.6 i kapitalkravsdirektivet anger definitionen av begreppet handelslager (trading book). Enligt definitionen skall ett instituts (kreditinstituts eller värdepappersföretags) handelslager bestå av följande. - Egna innehav av finansiella instrument anskaffade i syfte att säljas vidare och/eller på kort sikt göra en vinst till följd av prisförändringar på marknaden. Innehav av finansiella instrument som härrör från förmedling av matchade affärer eller positioner som har tagits för att skydda andra positioner som ingår i handelslagret. - Exponeringar som uppstår till följd av ej avvecklade affärer, ej fullgjorda leveranser och åtaganden beträffande OTC-derivat, repor, omvända repor och värdepapperslån. Direktivet ställer ett antal villkor för hur dessa exponeringar skall räknas in i handelslagret. De skall vara noterade till det dagliga marknadsvärdet. Lånesäkerheten skall justeras för att beakta väsentliga förändringar i värdet av de berörda finansiella instrumenten i enlighet med en regel som godtas av behöriga myndigheter. Avtalet eller affären skall innebära att institutets anspråk automatiskt och skall avräknas mot motpartens anspråk, om denne inte fullgör sina förpliktelser. Som alternativ till ovannämnda villkor skall avtalen och affärerna ingås på en yrkesmässig basis samt gälla enligt sitt gängse och godtagbara innehåll och artificiella transaktioner uteslutas. - Exponeringar i form av avgifter, provisioner, räntor, utdelningar och marginalsäkerheter på börsomsatta termins- och optionskontrakt som är direkt relaterade till de positioner som ingår i handelslagret. Enskilda poster kan enligt direktivet föras in i eller utgå ur handelslagret i enlighet med objektiva förfaranden, som där så är lämpligt, skall omfatta redovisningsnormerna i det berörda institutet. Ett sådant förfarande skall emellertid vara föremål för granskning av behöriga myndigheter. Skälen för regeringens förslag: Begreppet handelslager förekommer för när- varande inte i den svenska lagstiftningen. I föreskrifter om kreditinstituts årsredovisning och delårsrapportering (FFFS 1993:29) anges emellertid på tillgångssidan vilka instrument som ingår i och vilka värderingsregler som gäller för en tradingportfölj. Enligt dessa föreskrifter skall en uppdelning av institutets innehav av räntebärande värdepapper ske i en investmentportfölj (långfristiga innehav) och en tradingportfölj (kortfristiga innehav). Båda portföljerna skall omfatta obligationer, kapitalmarknadsreserver och andra räntebärande värdepapper. För att ett värdepappersinnehav skall få föras till investmentportföljen fordras i princip att värdepapperet redan från början klassificerats som ett långsiktigt innehav. Vidare nämns i föreskrifterna på tillgångssidan termen handelslager som en delpost till balansposten "Aktier, andelar m.m. (omsättningstillgångar)". I handelslagret ingår institutets kortsiktiga innehav av aktier som omsättningstillgångar. Värderingen av marknadsnoterade finansiella instrument skall ske enligt lägsta värdets princip för portföljen som helhet. Handelslagret är av central betydelse för kapitalkravsdirektivet. Kapitalkravet för marknadsrisker, med undantag för valutakursrisker, hänför sig uteslutande till de positioner och åtaganden som ingår i handelslagret. Direktivets bestämmelser riskerar att urholkas om det råder tveksamhet om vilka poster som skall ingå i handelslagret. Detta skulle avsiktligt eller oavsiktligt kunna leda till att företagen varierar sammansättningen av handelslagret i syfte att reducera kapitalkravet för marknadsrisker. Vidare kan möjligheter att effektivt kontrollera att kapitaltäckningsreglerna efterlevs försvåras. Begreppet handelslager bör därför så långt det är möjligt definieras i lagen. Det är dock inte praktiskt att ge en fullständig definition eftersom begreppets innehåll kommer att vara beroende av de finansiella instrument som tillhandahålls på marknaden. Utvecklingen på den finansiella marknaden sker snabbt och nya instrument tillkommer fortlöpande. Det finns en risk att vissa nya finansiella instrument som bör ingå i handelslagret kan komma att falla utanför. Lagen bör därför av praktiska skäl innehålla endast de grundläggande principerna för vad som skall ingå i ett handelslager, medan det närmare innehållet bör preciseras i föreskrifter som regeringen eller meddelar. Direktivet anger de kriterier som definierar begreppet handelslager. Ett viktigt kriterium är att handelslagret skall bestå av de positioner och åtaganden som företaget intar eller ingår för egen räkning. Detta innebär att det inte skall råda någon tveksamhet om vem som innehar positionerna och därmed berörs av vinster och förluster. Ett annat viktigt kriterium, som också skall vara uppfyllt, är att han- delslagret skall utgöras av innehav på kort sikt. Företaget köper eller säljer ett instrument i syfte att på kort sikt göra en vinst till följd av att priset på instrumentet ändras. Företagets agerande styrs av förväntningar om kortsiktiga förändringar av aktie-, ränte- och valutakurser. En annan anledning till att företaget tar positioner på kort sikt på marknaden är att skydda andra positioner som ingår i handelslagret. Företaget kan kombinera finansiella instrument på ett sådant sätt att risknivån hålls inom rimliga gränser. Företaget kan exempelvis undvika valutakursrisken genom att företaget tecknar ett kontrakt på terminsmarknaden i motsatt riktning till sin valutaposition på avistamarknaden. Den svenska finansiella derivatmarknaden har successivt utvecklats och erbjuder ett stort urval av finansiella instrument som ger företagen möjlighet att kontrollera sina marknadsrisknivåer. Dessa instrument består av terminer, svappar och optioner i räntor, valutor, aktier, aktieindex och kombinationer av dessa. Ett företag tar korta positioner på avista- och derivatmarknaderna i avsikt att avveckla sina dagliga förmedlingsaffärer. Företaget behöver en egen portfölj för att smidigt kunna hantera kundernas affärer som består av avtal och transaktioner med varierande belopp. Verksamhetens art - förmedling av finansiella tjänster - medför med nödvändighet att företaget regelbundet kommer att inneha finansiella instrument för användning på kort sikt. Dessa positioner skall ingå som poster i företagets handelslager. Företaget kan vidare tvingas att ta på sig exponeringar till följd av ej avvecklade affärer eller ej fullgjorda leveranser. Dessa exponeringar, som är av kortsiktig natur eftersom syftet är en snar avveckling, skall också räknas in i företagets handelslager. De regler som skall gälla för bestämmandet av företagets positioner vid beräkningen av kapitalkravet för sådana avvecklings- och motpartsrisker (se avsnitt 6.9.5 och 6.9.6) skall användas även vid beräkningen av handelslagrets storlek. Detta innebär att de poster som utgör handelslagret skall nettas (se vidare avsnitt 6.9.1) samt att värderingen av derivatinstrument skall ske till gällande priser på avistamarknaden. Närmare riktlinjer för nettnings- och värderingsförfarandet bör lämpligen meddelas av i föreskrifter. Andra typer av exponeringar som skall räknas in i företagets handelslager är företagets fordringar som är hänförliga till de poster som ingår i handelslagret såsom fordringar på avgifter, provisioner, räntor och utdelningar. Fråga är här om resultatförda men inte reglerade fordringar. Andra fordringar som anges i direktivet är marginalsäkerhet vid börsomsatta derivatinstrument. De kriterier, som angetts ovan, utgör en illustration av vilka typer av placeringar och åtaganden som bör ingå i begreppet handelslager. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bör ges möjlighet att närmare bestämma vilka poster som skall ingå i handelslagret. 6.9 Kapitalkrav för marknadsrisker Regeringens förslag: Vid beräkning av positioner får ett företag mot varandra räkna av (netta) egna positioner vars värde ökar vid ökning av instrumentets eller underliggande instruments värde (långa positioner) och övriga positioner (korta positioner) i finansiella instrument, om instrumenten är av samma slag och utgivna av samma emittent eller, i fråga om derivatinstrument, om den underliggande tillgången utgörs av instrument som uppfyller dessa villkor. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: hävdar att nettning i kapital- täckningssammanhang inte bör godtas i den föreslagna formen innebärande att en nettouträkning av ett instituts egna positioner får ske. Detta medför enligt inspektionen ett långtgående nettningsförfarande som kan inrymma en del olösta civilrättsliga aspekter. Inspektionen anser därför att en samordning bör eftersträvas mellan reglerna om nettning i ett civilrättsligt sammanhang och i kapitaltäckningssammanhang, dvs. nettning i kapitaltäckningssammanhang bör tillåtas i samma utsträckning som nettning godtas i en konkurssituation. Inspektionen anser vidare att lagtexten bör ge inspektionen möjlighet att kunna bestämma i vilken form som nettning i kapitaltäckningssammanhang får ske. anser att nettning och andra kostnadsreducerande möjligheter som de nya reglerna tillåter bör utnyttjas fullt ut för att inte svenska finansiella företag skall erhålla komparativa kostnadsnackdelar gentemot utländska företag. anser att det i lagtexten klart bör anges att kapitalkravet för kreditrisker kan reduceras genom olika former av nettningsförfaranden. Dessa synpunkter behandlas i författningskommentaren till 3 kap. 1 § i förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. understryker vidare vikten av att de möjligheter till nettning av marknadsrisker som anges i kapitalkravsdirektivet blir tillgängliga även för och att lagtexten medger alla former av nettningmöjligheter som följer av detta direktiv och även av överenskommelser i . anser att det klart bör framgå att clearing och därmed sammanhängande nettning har lagstiftarens stöd. Övriga remissinstanser uttalar sig inte om förslaget i denna del. : Kapitalkravsdirektivet (bilaga I) tillåter s.k. nettning vid beräkning av positioner. Med nettning menas i direktivet nettouträkning av institutets egna positioner. Det bör påpekas att denna form av nettning skiljer sig från nettning enligt avtal. Detta är ett med kvittning likartat förfarande och såväl betalningsförpliktelser som leveransförpliktelser kan omfattas. Ett sådant förfarande är baserat på ett kontrakt eller avtal. Förfarandet innebär att de ursprungliga förpliktelserna ersätts av nettoförpliktelser mot varje motpart (bilateral nettning) eller mot ett antal motparter (multiateral nettning). Skilda nettningssystem och därtill knutna rättsverkningar samt fördelarna med väl fungerande sådana system har behandlats av (SOU 1993:14 s. 172-176 och 257-263). För att anknyta till den terminologi som används i kapitalkravsdirektivet används i det följande begreppet nettning för sådan nettouträkning av egna positioner som avses i direktivet och som alltså måste skiljas från bilateral och multilateral nettning. Enligt direktivet skall instituten kunna netta sina egna långa och korta positioner i samma aktie, skuldinstrument, konvertibla värdepapper och i identiska finansiella terminer, optioner, teckningsoptioner och täckta teckningsoptioner som är noterade i samma valuta. Det innebär att motstående positioner i samma finansiella intrument får ta ut varandra - lång position mot kort position och tvärtom - varvid en nettoposition erhålls (punkterna 1-3 i bilaga I). Med långa positioner avses sådana positioner vars värde ökar när instrumentets eller det underliggande instrumentets värde ökar. Det motsatta gäller för korta positioner. Nettning i derivatinstrument får tillåtas för att nettouträkna positioner i samma underliggande tillgång som derivatinstrumentet avser. Vid beräkning av nettopositioner i derivatinstrument skall positionerna räknas om till institutets rapportvaluta till rådande dagskurs innan de sammanräknas. I direktivet (punkterna 1-11 i bilaga I) lämnas anvisningar för beräkning av sådana positioner i särskilda finansiella instrument. Ränteterminer, s.k. FRA:s (Forward rate agreements) och andra terminsåtaganden att köpa eller sälja räntebärande finansiella instrument skall, vid bestämmandet av kapitalkravet för ett sådant innehav eller åtagande, behandlas som en kombination av långa och korta positioner. Positioner i långa ränteterminer skall behandlas som en kombination av ett lån med förfallodag den dag terminen skall fullgöras och ett innehav av en tillgång vars förfallodag motsvarar den som gäller för det underliggande instrumentet eller det innehav som svarar mot ifrågavarande termin. På motsvarande sätt skall en såld FRA behandlas som en lång position med en förfallodag som motsvarar avvecklingsdagen plus kon- trak- tets löptid och en kort position med en förfallodag som motsvarar avveck- lingsdagen. Både lånet och innehavet av tillgången skall viktas med faktorn 0 vid beräkning av kapitalkravet för specifik risk för ränteterminer och FRA:s. Ett terminsåtagande att köpa eller sälja ett räntebärande finansiellt instrument skall behandlas som en kombination av lån med förfallodag på fullgörandedagen och en lång position i det räntebärande instrumentet. Lånet skall viktas med faktorn 0 för beräkning av kapitalkravet avseende specifik risk och det räntebärande instrumentet med någon av faktorerna 0, 0,25, 1,00, 1,60 eller beroende på riskerna med emittenten och instrumentets återstående löptid enligt punkten 14 i bilagan. Behörig myndighet får tillåta att kapitalkravet för en termin som är föremål för handel vid en börs eller erkänd marknadsplats motsvarar den säkerhet som en börs kräver, om myndigheten är helt övertygad om att denna marginalsäkerhet ger ett riktigt mått på den risk som är förenad med terminen och att den metod som används för att beräkna marginalsäkerheten är likvärdig med den metod för beräkning med den som anges i bilagan. Optioner på räntebärande finansiella instrument, aktier, aktieindex, utländska valutor och på svappar skall behandlas som om de vore positioner som till värdet motsvarar värdet av det underliggande instrument som optionen hänför sig till, multiplicerat med optionens delta, dvs. optionsprisets känslighet för förändringar i priset på den underliggande egendomen. Den beräknade positionen får nettas mot en annan position i samma slag av underliggande instrument. Det använda deltavärdet skall vara beräknat av behörig myndighet om det inte finns att tillgå på börs. Det kan också beräknas av institutet under förutsättning att behörig myndighet är övertygad om att den beräkningsmetod institutet använder är rimlig. Behörig myndighet får tillåta att kravet på säkerhet för standardiserade optioner som är föremål för handel vid en börs sätts lika med den marginal- säkerhet som en börs kräver om myndigheten är helt övertygad om att denna marginalsäkerhet ger ett riktigt mått på den risk som är förenad med optionen och att den metod som används för att beräkna marginalsäkerheten är likvärdig med den metod för beräkning som anges i bilagan i direktivet för sådana optioner.