prop · GI03222 · 1995-01-01 00:00:00 — I vissa speciella fall kan det dock finnas behov av undantag från bestämmelsen att nättariffen på en regionledning inte får vara lägesberoende. Det har därför i ett nytt 9 mom. införts regler för när sådant undantag skall kunna beviljas. På ledningar med en spänning på eller däröver, dvs. på storkraftnätet, är det även i fortsättningen tillåtet med lägesberoende nätta- riffer både i inmatnings- och uttagspunkter. I fjärde stycket anges de kriterier som skall tillämpas vid bedömningen av en nättariffs skälighet. Ett antal nya bestämmelser föreslås nu i detta hänseende. Den nya regleringen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Därvid har det hittillsvarande fjärde stycket delats upp på tre stycken. Beträffande nättariffer på lokalnät anges i det nya fjärde stycket, liksom tidigare, att varje koncessionsområde skall bedömas för sig. Detta innebär att någon utjämning av nättariffen mellan olika områden inte får äga rum. Orsaken till denna reglering är att man vill ha så kostnadsriktiga tariffer som möjligt. Den enda avvikelse från denna princip som tillåts är den utjämning som sker inom varje koncessionsområde därigenom att tariffen inte får vara avståndsberoende. införs en kompletterande bestämmelse som innebär ytterligare ett avsteg från principen om kostnadsriktiga tariffer. Om nätmyndigheten har medgivit, enligt första stycket, att ett antal koncessionsområden får redovisas samlat skall vid skälighetsbedömningen dessa anses utgöra ett område. En förutsättning för att ett antal koncessionsområden får redovisas samlat är att samma tariff tillämpas inom områdena. Detta innebär alltså en utjämning av tariffen mellan de olika områdena. Som framgår av första stycket får tillstånd till samlad redovisning lämnas endast om "områdena sammantagna utgör en för nätverksamhet lämplig enhet", dvs. att i de samredovisade områdena ingår en lämplig kombina- tion av glesbygds- och tätortsområden. Härigenom tillgodoses det allmännas krav på att en lämplig tariffstruktur uppstår. Detta är då visserligen, som nämnts, ytterligare ett avsteg från kostnadsriktiga tariffer, men det står helt i överenstämmelse med en utökad hänsyn till glesbygden. Vidare införs i det nya femte stycket en bestämmelse om att vid skälighets- bedömningen av nättariffen för en regionledning skall kostnaderna på konces- sionshavarens samtliga regionledningar i viss utsträckning bedömas samlat. Det gäller först de kostnader som koncessionshavaren har för att ha sina regionledningar anslutna till annan koncessionshavares ledning. För att elen skall komma fram till en viss regionledning krävs att den överförs från ett kraftverk via storkraftnätet och eventuellt andra koncessionshavares regionledningar till den egna ledningen. För denna överföring måste givetvis koncessionshavaren betala ersättning. Den helt övervägande delen utgörs av avgiften för överföring på storkraftnätet. Nättariffen på storkraftnätet är lägesberoende och konstruerad på det sättet att inmatning på nätet blir dyrare ju längre norrut man kommer medan uttag blir dyrare ju längre söderut man kommer. Sammantaget medför denna konstruktion att överföringskostnaderna till regionledningar i norra delen av landet är lägre än i södra delen. Den nya regeln innebär att vid bedömning av dessa kostnader skall kostnaderna på en koncessionshavares samtliga regionledningar inom samma region bedömas samlat, dvs. kostnaderna skall fördelas jämnt på regionledningarna inom regionen. Vad som skall anses utgöra "samma region" får avgöras genom nätmyndighetens praxis. Vägledande härvid får inledningsvis vara den indelning av landet som de stora kraftproducenterna använder vid utjämning av dessa överföringskostnader mellan regionnäten. Därvid bör anmärkas att flera kraftproducenter inte har någon sådan indelning, ofta beroende på att de distribuerar el inom en begränsad del av landet. På den nya elmarknaden kommer förhållandena att ändras dithän att elsäljarnas försäljning inte blir lokaliserad till någon viss del av landet. När nätmyndigheten avgör omfattningen av de regioner inom vilka utjämning bör ske bör man anlägga samma synsätt som vid utformningen av koncessionsområden, dvs. regionerna bör ha en lämplig sammansättning av tätorter och glesbygd. Däremot bör det inte få förekomma någon utjämning inom hela landet, dvs. mellan de norra och de södra delarna. Om så sker sätts näm- ligen det lägesberoende elementet hos nättariffen för storkraftnätet ur spel. Som har nämnts tidigare kan det på olika regionledningar ha använts olika många nedtransformeringar till samma spänningsnivå. Detta medför att kostnaderna för nedtransformering till samma spänningsnivå kan vara olika på olika led- ningar. Någon fullständig utjämning av dessa kostnader på alla koncessionshavarens regionledningar får inte äga rum. Däremot skall en indelning av ledningarna göras efter antalet nedtransformeringar till de olika spänningsnivåerna. Ledningar med en nedtransformering till en viss spänningsnivå förs till en grupp, ledningar med två nedtransformeringar till en viss spänningsnivå förs till en annan grupp osv. Inom varje sådan grupp skall kostnaderna för nedtransformering bedömas samlat. Någon utjämning mellan grupperna får däremot inte äga rum. En viktig omständighet måste i detta sammanhang beaktas. De olika nedtransformeringar som utförs från storkraftnätets spänningsnivå sker inte alltid till exakt samma spänningsnivå på olika regionledningar. Man kan dock urskilja tre olika spänningsintervall där de olika nedtransformeringarna normalt hamnar, nämligen 140 - , 70 - och 30 - . Därför är regleringen utformad så att en samlad bedömning av kostnaderna för nedtransformering skall ske inom varje normalt spänningsintervall. Vad begreppet "normala spänningsintervall" skall omfatta får avgöras genom nätmyndighetens praxis. Vägledande för denna praxis får inledningsvis vara de spänningsintervall som tillämpas av de stora kraftföretagen. Denna reglering innebär alltså att, inom ett och samma spänningsintervall, kommer nättariffen att bli högre ju fler nedtransformeringar som har använts ned till spänningsintervallet. Övriga kostnader på koncessionshavarens samtliga regionledningar i hela landet skall, inom varje normalt spänningsintervall, bedömas samlat. Härvid måste gi- vetvis också en skälig andel av icke direkt till de olika ledningarna hänförliga kostnader såsom administrationskostnader och liknande fördelas på de olika spän- ningsintervallen. I det nya sjätte stycket regleras hur skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en spänning om och däröver skall göras. Därvid anges att kostnaderna på koncessionshavarens samtliga ledningar med undantag för utlandsförbindelserna skall bedömas samlat, dock att tariffen får utformas med hänsyn till var på ledningsnätet en anslutningspunkt är belägen. Denna reglering rör enbart det av förvaltade storkraftnätet. 11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar 2 § 9 mom. Nättariffen för en enskild elkonsument, vars anläggning är ansluten till en regionledning, skall, om nätmyndigheten meddelat tillstånd till det, utformas med hänsyn till var på regionledningen elkonsumentens uttagspunkt är belägen. På ansökan av koncessionshavaren eller berörd elkonsument skall nätmyndigheten meddela tillstånd om den berörda uttagspunkten fanns och ett avtal, innebärande att priset för överföringen av el baseras bland annat på uttagspunktens belägenhet, tillämpades . Tillstånd skall gälla från viss dag samt meddelas för bestämd tid, högst . Om tillstånd meddelats skall, vid fastställande av nättariff för elkonsumenten, uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträckning som i det avtal som nämns i andra stycket. Om uttagspunktens läge ändras eller avses bli ändrad eller om den avtalade effekten i uttagspunkten höjs eller avses bli höjd, skall koncessionshavaren anmäla detta till nätmyndigheten. När en sådan anmälan har gjorts skall nätmyndigheten pröva i vilken utsträckning och det tidigare meddelade tillståndet skäligen skall bestå. Bestämmelserna i detta moment innebär att vissa elkunder på regionledningar, som redan har en avståndsberoende tariff, får möjlighet att behålla denna. Detta innebär alltså en avvikelse från huvudregeln i 7 mom. att nättariffer på regionledningar inte får vara avståndsberoende. I första stycket finns huvudregeln. Av den framgår att momentet endast gäller den som tar ut el från en regionledning medan den som matar in el alltså inte omfattas av bestämmelsen. Det framgår vidare att nätmyndighetens tillstånd krävs för att tariffen även i fortsättningen skall få vara avståndsberoende. Om nätmyndigheten meddelar sådant tillstånd skall tariffen vara avståndsberoende. I andra stycket finns bestämmelser om vilka som får begära undantag. Förutom koncessionshavaren har även den som innehar en sådan uttagspunkt som kan bli föremål för undantag rätt att framställa en sådan begäran. I samma stycke anges också de kriterier som måste vara uppfyllda för att nätmyndigheten skall kunna meddela tillstånd. En första förutsättning för ett sådant tillstånd är att uttagspunkten existerade . Tidpunkten har satts till före införandet av den nya elmarknaden. Skälet härtill är att det inte skall vara möjligt att före den nya elmarknaden träffa avtal som kommer att omfattas av bestämmelsen i detta moment. För uttagspunkter som tillkommer efter nämnda tidpunkt kan således tillstånd inte meddelas. Vidare måste det för uttagspunkten i fråga finnas ett avtal som innebär att konsumentens nättariff bestäms med beaktande av uttagspunktens belägenhet på regionledningen. I några enstaka fall finns sådana avtal som endast innefattar priset för överföringen. I det helt avgörande antalet fall har dock avtalen ingåtts som en helhetslösning där såväl priset för överföringen som betalning för levererad el ingår. Detta har sin förklaring i att koncessionshavaren, med nuvarande regelverk, i normalfallet både säljer elen och svarar för överföringstjänsten. Självfallet omfattar möjligheten att få tillstånd båda dessa kategorier av avtal. Det ankommer dock på den som begär tillstånd att visa att parterna i det åberopade avtalet beaktat uttagspunktens belägenhet när tariffen bestämts. Om de nämnda förutsättningarna är uppfyllda skall tillstånd meddelas. I tredje stycket anges att nätmyndigheten i sitt beslut skall ange från vilken tidpunkt tillståndet gäller. För det övervägande antalet fall kommer en begäran säkert att ha behandlats i sådan tid att koncessionshavaren kan beakta tillståndet när han bestämmer sin nättariff. Om en begäran inkommer när det redan finns en av koncessionshavaren fastställd nättariff påverkar ett undantag hela nättariffens utformning och får förmodligen även vissa konsekvenser för angränsande koncessionshavares nättariffer. Det är därför rimligt att beslutet gäller från en senare tidpunkt än dagen för beslutet. Denna bör bestämmas så att berörda koncessionshavare får rimlig tid att ändra sina nättariffer. En lämplig tidpunkt torde i många fall vara närmaste hel- eller halvårsskifte. I samma stycke anges också att ett tillstånd skall meddelas för bestämd tid, högst . Som tidigare angivits kan tillstånd endast meddelas för en uttagspunkt som fanns och där det fanns en tariff som tar hänsyn till uttagspunktens belägenhet på regionledningen. En sådan avgiftsreducering kan ha varit en starkt bidragande orsak till att an- läggningen etablerades just där. Denna förmån bör dock inte gälla för evigt, varför ett tillstånd gäller högst . Eftersom det är fråga om stora investeringar och i de flesta fall stora och viktiga industrier som haft dessa förmåner bör tillstånd i de flesta fall meddelas och i normalfallet bestämmas till eller i närheten av maximitiden. Däremot kan ett tillstånd inte förlängas eller förnyas när giltighetstiden har löpt ut. I fjärde stycket anges att om tillstånd meddelats skall nättariffen bestämmas så att uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträckning som i det avtal som tillämpas mellan konsumenten och koncessionshavaren. Vid oenighet mellan parterna kan denna fråga prövas av nätmyndigheten. Frågan omfattas också av nätmyndighetens tillsynsansvar. I femte stycket behandlas den situationen då en uttagspunkt flyttas eller den avtalade effekten i uttagspunkten höjs. Skälet till att så sker är i allmänhet att en investering gjorts vid den anläggning som betjänas av uttagspunkten. En bedömning måste då göras om den förmån som det redan meddelade tillståndet innebär skall omfatta även den nya investeringen. Då denna situation uppstår är därför koncessionshavaren skyldig att anmäla detta till nätmyndigheten som därvid har att ompröva det tidigare meddelade tillståndet. Vid en sådan omprövning skall myndigheten göra en bedömning av i vilken utsträckning och tillståndet skäligen bör bestå. Denna bedömning får ske från fall till fall men särskilt får beaktas ändringens relativa omfattning och den tid tillståndet har gällt. 2 § 10 mom. Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i uttagspunkten hos en elkonsument skall av nätkoncessionshavaren debiteras elkonsumenten. En elkonsument som är lågspänningskund har vid flyttning rätt att av nätkoncessionshavaren få tillbaka den del av erlagd kostnad som motsvarar värdet av mätaren med tillhörande insamlingsutrustning med beaktande av dess återstående tekniska livslängd. Belopp behöver dock inte återbetalas till elkonsumenten. En elkonsument vars elförbrukning mäts på annat sätt än enligt de föreskrifter som meddelats med stöd av 2 § 4 mom. sjunde stycket skall debiteras merkostnaden för denna mätning och för rapporteringen av mätresultaten. Andra kostnader för mätning än de som nämns i första och tredje styckena får inte debiteras enskilda elkonsumenter. Första - tredje styckena gäller inte elkonsumenter som köper sin el från innehavaren av leveranskoncession enligt 6 § lagen (1994:618) om handel med el, m.m. Frågor om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt detta moment prövas av nätmyndigheten. Detta moment motsvarar 2 § 9 mom. i departementspromemorian Vissa tekniska frågor i den nya ellagstiftningen (Ds 1995:8). Enligt 2 § 4 mom. sjunde stycket är innehavaren av nätkoncession skyldig att utföra mätning av överförd el på sitt nät samt att rapportera resultaten av dessa mätningar enligt föreskrifter som kommer att meddelas av regeringen och nätmyndigheten. För att kunna fullgöra detta måste koncessionshavaren installera mätare i relevanta mätpunkter på sitt nät. Dessa mätare bekostas initialt av koncessionshavaren och blir också hans egendom. Mätningen ingår i nätverksamheten. Koncessionshavaren har därför enligt ellagens bestämmelser rätt att låta kostnaderna för mätningen, dvs. kostnaderna för mätaren och dess installation samt för insamlingen och rapporteringen av mätresultaten omfattas av nättariffen. I förevarande moment regleras de fall där dessa kostnader skall debiteras den enskilde konsumenten och således inte får slås ut på den för kundkollektivet gemensamma nättariffen. I anslutning till en mätare finns alltid en särskild insamlingsutrustning anbringad. Denna behövs för att mätaren skall kunna fullgöra den mätning som krävs. Regleringen i detta moment beträffande mätare omfattar också denna insamlingsutrustning. Stadgandet i första stycket behandlar kostnaden för mätaren och dess installation och innebär att koncessionshavaren blir tvungen att debitera elkonsumenter, oavsett om de är hushållskunder eller industrikunder, kostnaden för konsumentens mätare inkl. dess installation. Dessa kostnader får alltså inte slås ut på den gemensamma nättariffen. Stadgandet i andra stycket behandlar den situationen då en elkonsument flyttar. Om han inte hade flyttat hade han kunnat utnyttja mätaren under hela dess tekniska livslängd. Om han i ett sådant fall redan har betalat kostnaden för mätaren har han därför rätt till ersättning av koncessionshavaren. Stadgandet gäller bara lågspänningskunder. Högspänningskunder, dvs. stora industrier, flyttar sällan och om det ändå sker torde den frågan normalt regleras avtalsvägen. En definition av begreppet högspänning och lågspänning finns i förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar. Vid bestämmande av ersättningen får man slå ut kostnaden för mätaren jämnt över mätarens beräknade tekniska livslängd. Den del av detta belopp som belöper på den återstående beräknade tekniska livslängden kan alltså bli föremål för återbetalning. Av detta belopp återbetalas naturligtvis bara så mycket som motsvarar vad elkonsumenten redan har betalat för den återstående tekniska livslängden. Om exempelvis mätaren kostar och belöper på den återstående tekniska livslängden vid avflyttningen får elkonsumenten tillbaka om han redan har betalat hela kostnaden för mätaren. Om han däremot bara har betalat vid avflyttningen får han bara tillbaka . Enligt sista meningen i förevarande stycke behöver dock belopp som är inte återbetalas. Vid bestämmande av ersättning enligt detta stycke får endast värdet av själva mätaren beaktas medan värdet av mätarens installation inte får beaktas. De två första styckena i momentet behandlar kostnaderna för mätare och deras installation. I tredje stycket behandlas kostnaden för mätning och rapportering av mätresultat. Mätning innebär att mätvärden hämtas in från mätarna. Därefter skall dessa mätvärden sammanställas på visst sätt och rapporteras till olika intressenter. Regeringen och nätmyndigheten kommer att utfärda föreskrifter om mätning som kommer att ange de tidsintervall och den mätnoggrannhet med vilken mätningen skall ske. Dessa föreskrifter kommer bara att ange de minimikrav som skall gälla i dessa hänseenden. De flesta elkonsumenter kommer antagligen att nöja sig med att mätningen av deras elförbrukning sker enligt dessa minimikrav. Kostnaderna för mätning blir därmed lika för de flesta konsumenter och kommer därför att ingå i den gemensamma nättariffen. Enligt föreskrifterna om mätning kommer en konsument emellertid att kunna begära att mätningen sker med tätare tidsintervall och/eller större mätnoggrann- het än de föreskrivna minimikraven. Koncessionshavaren blir då skyldig att utföra mätning enligt kundens begäran. Detta kommer dock att orsaka koncessionshavaren merkostnader som ibland kan uppgå till betydande belopp. Enligt tredje stycket blir konsumenten skyldig att ersätta koncessionshavaren för denna merkostnad. Denna får alltså inte slås ut på den gemensamma nättariffen. Enligt fjärde stycket får inte andra kostnader som rör mätning än de som nämns i första och tredje styckena debiteras någon enskild kund, vilket innebär att de kommer att omfattas av den gemensamma nättariffen. Av femte stycket framgår att detta moment inte gäller de elkonsumenter som köper sin el från leveranskoncessionshavaren. De blir alltså inte debiterade kostnaderna för mätaren och dess installation samt för mätningen. Skälen för detta har behandlats i avsnitt 9.2. I sjätte stycket föreskrivs att nätmyndigheten prövar frågor om koncessionshavarens skyldigheter enligt detta moment. De frågor som kan bli föremål för tvist mellan koncessionshavaren och elkonsumenten är främst koncessionshavarens skyldighet att betala ersättning enligt andra stycket och elkonsumentens skyldighet att betala vissa kostnader enligt första och tredje styckena. 2 § 11 mom. Innehavare av elproduktionsanläggning som kan leverera en effekt om högst skall för inmatning av el inte erlägga annan del av nättariffen än engångsavgift för anslutning, avgift för mätare med tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i inmatningspunkten samt årlig avgift för mätning och rapportering. I detta moment, som motsvarar 2 § 10 mom. i delbetänkande (SOU 1995:14), behandlas nättariffer vid småskalig elproduktion. Med småskalig elproduktion avses en elproduktionsanläggning som kan leverera en effekt om högst . Från en sådan anläggning matas el in på ett ledningsnät, vanligen ett lokalnät, i en inmatningspunkt. Enligt huvudregeln skall innehavaren av anläggningen betala ersättning till koncessionshavaren enligt den gällande nättariffen. Regleringen i detta moment innebär att en innehavare av en småskalig produktionsanläggning inte skall betala full ersättning enligt nättariffen. I momentet anges vilka delar av nättariffen han skall betala. Först gäller det engångsavgift för anslutning, som alltså utgår då anläggningen ansluts till nätet. I begreppet anslutning ingår också, enligt 1 § femte stycket, återinkoppling av en befintlig anläggning och höjning av den avtalade effekten i inmatningspunkten. Även ersättning för dessa åtgärder skall alltså erläggas. Däremot ingår inte årliga underhållskostnader för den aktuella anslutningen i engångsavgiften. Den andra delen av nättariffen som skall erläggas är den del av tariffen som avser mätning av den el som matas in i inmatningspunkten, närmare bestämt avgiften för mätare med tillhörande insamlingsutrustning och dess in- stallation i inmatningspunkten samt avgiften för mätning och rapportering. Den del av nättariffen som därmed bortfaller är den årliga avgiften för själva överföringen. 2 § 12 mom. Innehavare av en elproduktionsanläggning har rätt till ersättning av den koncessionshavare till vars ledningsnät anläggningen är ansluten. Ersätt- ningen skall motsvara 1. värdet av den minskning av energiförluster som inmatning av el från anläggningen medför i koncessionshavarens ledningsnät, och 2. värdet av den reduktion av koncessionshavarens avgifter för att ha sitt ledningsnät anslutet till annan koncessionshavares ledningsnät som blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till ledningsnätet. Regeringen får meddela närmare föreskrifter om beräkningen av ersättningen enligt första stycket. Frågor om ersättning enligt detta moment prövas av nätmyndigheten. I detta moment, som motsvarar 2 § 11 mom. i delbetänkande, behandlas elproducenters rätt att från den koncessionshavare till vars led- ningsnät elproduktionsanläggningen är ansluten få ersättning som motsvarar dels värdet av den minskning av energiförluster som inmatning från anläggningen medför i det aktuella ledningsnätet, dels värdet av den reduktion av konces- sionshavarens avgifter för att ha sitt ledningsnät anslutet till annan konces- sionshavares ledningsnät som blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till ledningsnätet. I första stycket ges själva huvudregeln om elproducentens rätt till ersättning av koncessionshavaren för att hans anläggning är ansluten till konces- sionshavarens ledningsnät. I praktiken kommer ersättningen att regleras genom en reducering av elproducentens avgift enligt nättariffen till koncessionshavaren. I vissa fall kommer dock denna ersättning att bli större än avgiften enligt nättariffen, varvid koncessionshavaren får utge ersättning till elproducenten. Vidare behandlas under punkterna 1 och 2 vad ersättningen skall avse. Inmatningen medför en minskning av energiförlusterna i det ledningsnät vartill anläggningen är ansluten. Värdet av denna minskning skall ingå i ersättningen, vilket anges under punkten 1. Beräkningen av detta värde görs genom en bedömning av hur mycket förlusterna i koncessionshavarens ledningsnät minskar på grund av inmatningen i förhållande till om anläggningen inte hade funnits. Den omständigheten att anläggningen är ansluten till ledningsnätet medför dessutom att koncessionshavaren oftast kan minska sin kostnad för att ha sitt ledningsnät anslutet till överliggande nät. Han behöver då t.ex. inte abonnera på lika hög effekt som om anläggningen inte hade varit ansluten och hans avgifter kan då också bli lägre. Värdet av denna reduktion skall också ingå i ersättningen till elproducenten, vilket framgår av punkten 2. Enligt andra stycket får regeringen meddela närmare föreskrifter om beräkningen av denna ersättning. En beskrivning av hur dessa föreskrifter kommer att utformas lämnas nedan.