prop · GI031 · 1995-01-01 00:00:00 — Koko Raamattu, Biblia, Se on , ilmestyi suomennettuna ensim- mäistä kertaa vuonna 1642. Kirja oli suurikokoinen ja ulkoasultaan ylellinen eikä siitä siksi koskaan tullut mitään kansanraamattua. käskystä päätettiin siksi painattaa koko suomenkielinen raamattu uudelleen huomattavasti pienemmässä koossa ja painoasultaan yksinkertaisempana, jotta mm. sotaväki ja kenttäpapit voisivat helpommin käyttää sitä. Tämä sotaraamatuksi nimitetty versio ilmestyi 1685. Myöhemmistä raamatunsuomennoksista tunnetuin on käännös vuodelta 1776. Se on toiminut ainoana virallisena suo- menkielisenä raamatunkäännöksenä aina 1930-luvulle saakka myös Ruotsissa suomenkielisessä hengellisessä elämässä. Keski-Ruotsin metsäsuomalaisille ei ole ollut mitään säännöllistä kirkollista palvelua suomen kielellä samalla tavoin kuin Tornionlaaksossa (ks. edempää), mutta on olemassa tietoja siitä, että pitäjissä, joissa asui paljon suomenkielisiä, tämä otettiin joskus huomioon ja että niissä esiintyi erilaisia suomenkielisiä kirkollisia toimituksia. Joillain tahoin on järjestetty jokseenkin säännöllisesti suomenkielisiä jumalanpalveluksia. Ainakin yhdessä tapauksessa 1600-luvulla suomen kielellä on ollut myös merkitystä ansiona ja Hasselassa Hälsinglandissa se on ratkaissut pappisviran nimityksen suomalaisten jälkeläisen hyväksi. Myös Västmanlandin suomalaismetsissä nimitettiin pariin otteeseen suomenkielentaitoisia pappeja, jotka todennäköisesti olivat suomalaisten jälkeläisiä, ja myös muualla Bergslagenissa oli ajoittain suomea osaavia pappeja. Tässä suhteessa asiat näyttävät olleen huonoimmin Vermlannissa, alueella, jossa suomenkielinen väestö oli lukuisin. Vuoden jälkeen suomi säilyi uskonnon kielenä Tornionlaaksossa sekä matalakirkollisessa, lestadiolaisessa herätysliikkeessä että valtionkirkossa. Rajaseurakuntien papeilta vaadittiin kaksikielisyyttä, koska jumalanpalveluskieli oli sopeutettava vallitseviin väestöoloihin. Suomen kielen asema arkikielenä varsinkin maaseudulla oli kiistaton, mutta ilmeisesti kieli oli etenkin vuonna 1842 perustetussa Haaparannan kaupungissa yhteiskunnallinen raja herrasväen ja palvelijoiden välillä. Vanhassa Alatornion (Nedertorneå) seurakunnassa, joka vuoden rauhansopimuksen jälkeen oli puolittunut, suomi oli edelleenkin kirkonkieli aina 1830-luvulle saakka, jolloin silloisen Haaparannan kauppalan ruotsinkielinen väestö vaati, että myös ruotsia alettaisiin käyttää. Tuloksena oli, että tuomiokapituli määräsi pidettäväksi ruotsinkielisen pääjumalanpalveluksen kerran kuussa ja ruotsinkielisiä juma- lanpalveluksia suurempien pyhien yhteydessä. Tornionlaaksossa kokonaisuudessaan kehitys on johtanut siihen, että ruotsi on tullut yhä yleisemmäksi kirkossa ja muussa hengellisessä elämässä, mutta myös suomen kielellä on säännöllisesti pidetty jumalanpalveluksia ja suoritettu muita kirkollisia toimituksia. Näin tehdään edelleenkin varsin yleisesti. Ruotsalaiset teologianopiskelijat, jotka ovat halunneet opetella suomea, ovat Luulajan hiippakunnan kautta voineet saada edullisia stipendejä, jos he ovat sitoutuneet palvelemaan joitakin vuosia Tornionlaakson kaksikielisissä seurakunnissa. Myös Pohjois-Ruotsin saamelaisille suomi on aina meidän päiviimme saakka ollut lingua sacra. Sekä lestadiolainen herätysliike että Ruotsin kirkko ovat julkaisseet lukuisia uskonnollisia kirjoja suomeksi. Klassisia ovat ennen kaikkea Lutherin ja suomenkieliset postillat. Luulajan hiippakunta on vastannut mm. Ruotsin eri virsikirjapainosten suomenkielisten versioiden julkaisusta. Toisen maailmansodan jälkeinen muuttoliike Suomesta on vaikuttanut siihen, että suomenkielinen kirkollinen toiminta on levinnyt maan muihinkin osiin, ja suomenkielisiä pappeja työskentelee Ruotsin valtionkirkon palveluksessa monilla paikkakunnilla. Vuonna 1952 Ruotsin kirkko palkkasi ensimmäisen suomenkielisen papin Etelä-Ruotsiin ja hän sai tehtäväkseen toimia Skaran hiippakunnassa varsinkin siellä asuvien inkeriläisten keskuudessa. Helluntailiike on suurin vapaakirkollinen ryhmä, jolla on suomenkielistä toimintaa. Myös Jehovan todistajissa on suomenkielisiä. Ortodoksit ovat liittyneet Ruotsin suomalaiseen ortodoksiseen seurakuntaan, joka perustettiin vuonna 1958. Seurakunnalla on kirkkoherra ja sen kirkollinen keskus on Tukholmassa. Monet ortodokseista ovat inkeriläisiä tai karjalaisia. 3.2 Maallinen suomenkielinen kirjallisuus Oikeudenkäyntikaaren kaikkia tuomioita koskeva määräys, jonka mukaan niissä ei saa vedota ulkomaiden lakeihin eikä vieraisiin kieliin, tulkittiin pitkään siten, että suomi oli vieras kieli, joka ei voinut tulla kysymykseen hallinnossa tai virastoissa. Ruotsin siviilihallinnosa virkamiehiltä ei vaadittu samaa kaksikielisyyttä kuin kirkossa, mutta sitä vastoin tulkinta oli pakollinen Ruotsin siviilihallinnosa kaikissa julkisissa toimituksissa 1500-luvulta lähtien. Oikeudenkäynnit, verollepanot, henkikirjoitukset, perinnönjaot, pesänselvitykset sekä kuulutusten ja julkisten kirjelmien esitykset piti tapahtua suomeksi tulkitsemalla. Kaikki pitäjänkokousten pöytäkirjat kirjoitettiin vaadittuun tapaan ruotsiksi, mutta ennen kuin pöytäkirja tarkistettiin, asiakirja oli tulkittava myös suomeksi kokouksessa läsnäoleville. Västerbottenin läänin, joka silloin käsitti myös nykyisen Norrbottenin läänin, maaherra oli jo 1760-luvulla ehdottanut, että kokoelma lakeja ja asetuksia julkaistaisiin myös suomenkielisenä käännöksenä niiden Ruotsin alamaisten hyödyksi, jotka puhuivat tai lukivat pelkästään suomea. runsaat sata vuotta myöhemmin, kun Ruotsi jo aikoja sitten oli menettänyt Suomen, mutta sillä oli suomenkielistä väestöä Tornionlaaksossa ja pienemmässä määrin myös Taalainmaan ja Vermlannin suomalaismetsissä, ehdotus otettiin käsiteltäväksi Norrbottenin lääninhallituksen hakemuksessa. Kokoelma julkaistiin vuonna 1873 ja se sisälsi lakeja ja asetuksia kunnallishallinnosta, henkikirjoituksesta, kihlakunnanoikeudesta, rikoslaista, kirkkolaista, palkollissäädöksestä, tilusjaosta, lainhuudatuksesta, köyhäinhoidosta, metsästyksestä ja kalastuksesta (rajajokena toimivassa Tornionjoessa). Sitä painettiin tuhat kappaletta, joista suurin osa toimitettiin Luulajan lääninhallitukseen virkamiehille ja kunnan- hallituksille jaettavaksi. Jo paljon aikaisemminkin käännettiin ja julkaistiin lainopillisia tekstejä suomeksi. Todennäköisesti ensimmäisen lakitekstin suomennoksen teki Tukholman suomalaisen seurakunnan pappi, herra (), joka käänsi Kristoferin maanlain suomeksi 1500-luvun puolivälissä. Kirkkoherra Ljungo Tuomaanpoika suomensi kaupunkilain vuonna 1609. Ensimmäiset suomen kielelle käännetyt asetustekstit käsittelivät hyvin konkreettisia asioita, kuten rahvaan kuskaamisvelvollisuutta, kymmenyksiä ja sotaväen määräyksiä. 1700-luvun alusta lähtien asetustekstien käännökset ja muut julkiset painotuotteet painettiin Tukholmassa ja Tukholman kansliakollegio katsoi välttämättömäksi palkata suo- menkielisiä kääntäjiä. Näitä toimi sen jälkeen vuosina 1735-1809. Reformaation ajaksi kutsutun satavuotiskauden aikana ilmestyi noin 60 suomen- kielistä kirjaa ja muuta painotuotetta. Julkaisut olivat enimmäkseen käännöksiä ja pääasiallisesti uskonnollisluonteisia, mutta kirkollisen elämän ulkopuolella laajimmat työt tehtiin lakitieteen alalla. Kun Ruotsin valtakunnan laki (lag) ilmestyi 1734, sitä alettiin pian kääntää suomeksi, mutta suomenkielistä versiota ei painettu ennen kuin vuonna 1759, eikä se koskaan tullut virallisesti päteväksi. Painatus tapahtui muuten yksityisin varoin. Puhtaasti lyyristä suomenkielistä runoutta luotiin varsin vähän yhteisen valtakunnan aikana. Tästä osa kirjoitettiin suomalaisen kansanrunouden runomitalla, kalevalamitalla. Kansanomainen, Suomen kirjallisuudenhistoriassa ensimmäisenä nimeltä tunnettuna rahvaanrunoilijana mainittu runoilija on tornionlaaksolainen talonpoika (), jonka tunnetuin runo on pilaruno Tornionjoen valtaisasta kevättulvasta vuonna 1677. Se on kirjoitettu kalevalamitalla. Torakankorvassa nykyisessä Ylitornion () kunnassa elänyt Keksi kirjoitti myös herjauslaulun kelvottomasta papista . Tämäkin runo on säilynyt. Åbo Akademin ns. fennofiilit alkoivat 1700-luvun lopulla kerätä ja julkaista suomalaista kansanrunoutta, sananparsikokoelmia, mytologisia tarinoita ja muuta sen kaltaista. 1800-luvun alussa J.A. Gottlund ja muut suomalaiset Upsalan ylioppilaat tekivät vastaavanlaista keräystyötä Taalainmaan ja Vermlannin suomalaisten parissa. Gottlundin kokoelmissa on kertomuksia, jotka liittyvät Kalevalan myytteihin, esimerkiksi Sammaksesta kertova , joka on merkitty muistiin Säfsnäsissä Taalainmaalla 1817. Kertomuksella on ollut tietty rooli Kalevalan myyttistä Sampoa koskevissa keskusteluissa. Myös 1800-luvun lopulla ja 1900-luvulla mm. tornionlaaksolainen on tehnyt kielitieteellistä ja folkloristista keräystyötä Vermlannin suomalaisten keskuudessa. Myös sanakirjoja ja kielioppeja alettiin julkaista: ensimmäisen suomen kielen kieliopin laati vuoden raamatunkäännöskomitean puheenjohtaja , ja se ilmestyi vuonna 1649. Ruotsin aikana ilmestyi vielä kaksi kielioppia, kielioppi vuonna 1689 ja Bartholdus () de Vhaelin kielioppi vuonna 1733. Ensimmäinen varsinainen sanakirja oli laisen Sana-Lugun Coetus (1745), joka käsittää noin 16 000 latinaksi ja ruotsiksi käännettyä suomalaista sanaa. Lähinnä raamatunkääntäjänä tunnettu julkaisi ensimmäistä suomenkielistä sanomalehteä (Suomenkieliset Tieto-Sanomat) 1776, mutta lehden olemassaolo jäi lyhyeksi, vajaan vuoden mittaiseksi. Ruotsissa alettiin julkaista kaksikielistä sanomalehteä nimeltä Haparandabla- det/Haaparannanlehti vuonna 1872. Se on ollut meidän päiviimme saakka Ruotsin ainoa kaksikielinen päivälehti. Ensimmäisen suomenkielisen sanakirjan ja siihen kuuluvan parlöörin (tulkkisanakirjan) julkaisi 1889 Luulajassa tornionlaaksolainen . Uusia suomenkielisiä tai torni- onlaaksonsuomenkielisiä sanakirjoja on julkaistu Ruotsissa vasta kahden viime vuosikymmenen aikana. Ensimmäinen tornionlaaksonsuomella kirjoitettu teksti, joka pyrkii täyttämään kaunokirjallisia vaatimuksia, on (Berättelser från Kamaripirtti), jonka Helsingissä toimiva WSOY:n kustantamo julkaisi vuonna 1944. Tärännössä julkaistussa Bifurkationen- koululehdessä täräntöläistalonpoika kirjoitti 1940-luvun puoli- välissä kertomuksia seudun elämästä. Nämä samoin kuin Snellin kirja on jul- kaistu myös kirjoitussarjassa Tornedalica, jota alettiin toimittaa Luulajassa vuonna 1962. (Sarjaan kuuluu noin 50 kirjaa, joista useimmat, tieteelliset tutkielmat mukaanlukien, ovat ruotsinkielisiä.) 3.3 Suomen kieli koululaitoksessa Ennen vuotta 1809 opetuslaitos oli järjestetty samantapaisesti molemmissa valtakunnanpuoliskoissa. Uskonpuhdistuksen jälkeen opetusta annettiin ruotsiksi. Vuoden jälkeen kysymys opetuskielestä ja suomen kielen roolista opetuslaitoksessa on aina 1960-luvulle saakka lähes pelkästään Tornionlaakson kysymys. Ruotsi oli hävinnyt vuosina 1808-1809 Venäjää vastaan käymässään sodassa Pohjoiskalotin kaupalle tärkeän Tornion kauppakaupungin. Virkaatekevän maaherran Per esityksestä Ruotsin valtiovalta alkoi suunnitella uutta kaupunkia Ruotsin puolelle rajaa Tornion tilalle. Yrityksen perustaa kaupunki Nikkalaan epäonnistuttua Haaparannan kylä sai vähitellen kauppalan oikeudet ja 1842 kaupunkioikeudet. Ruotsinkielisiä muutti kaupunkiin Torniosta ja myös Ruotsin eteläosista, ja melko lyhyessä ajassa Haaparanta peri Tornion roolin vahvana ruotsinkielisenä pesäkkeenä muuten suomenkielisellä seudulla. Tornion menetys merkitsi myös, että Ruotsi menetti alueen ainoan koulun, vuodesta 1630 toimineen ns. Vuoden koulujärjestyksen mukaan oppilaitokset jaettiin kahteen ryhmään: oppikouluihin ja apologistikouluihin. Haaparanta sai vuonna 1833 ns. Apologistiluokkia oli ollut vuoden koulujärjestyssäännöstä lähtien. Siinä ne merkitsivät erityisiä koululuokkia, joissa annettiin kirjoitustaidon ja luvunlaskun opetusta siinä määrin, että se vastasi käytännön tarpeita erilaisissa porvarillisissa ammateissa. Nykyisen terminologian mukaan tämä vastaisi lähinnä kauppakouluja (kreikan apologizesthai = hoitaa tilejä). Ensimmäisenä vuonna kouluun otettiin kymmenen oppilasta. Ennen koulun perustamista Alatornion pitäjänmiehet olivat esittäneet toivomuk- siaan. Suunnilleen samanaikaisesti Ylitornion pitäjänmiehet olivat korostaneet seudun tarvitsevan koulua. Erityisesti oli huomautettu, että koulun opettajan pitäisi olla suomenkielinen, koska väestö oli suurimmaksi osaksi suomenkielistä. Koulun sijoituksesta tuli siten kiistakysymys. Ylitorniolainen valtiopäivämies oli ehdottanut koulun sijoittamista kotikyläänsä, kun taas Kainuusta (Kalixista) kotoisin oleva valtiopäivämies vaikuttaa puhuneen valtakunnantasolla Haaparannalle sijoittamisen puolesta. Alueen pitäjänmiehiltä koulun perustamiselle saatu välitön vastakaiku johtui ilmeisesti osittain siitä, että Tornion koulua varten aikaisemmin varattu palkkamääräraha oli nyt kokonaisuudessaan käytettävissä uutta koulua varten. Haaparannan apologistikoulun alkaessa toimintansa vuonna 1833 korostettiin, että pääpaino pitäisi panna "ruotsin kielen opetukselle". Tämän muotoilun taustalla oli jo vuoden koulujärjestyksessä vahvistettu ns. valtakunnankieliperiaate, jonka mukaan kaikissa valtakunnan kouluissa oli noudatettava samaa ääntämystä. Silloin otettiin käyttöön muotoilut kuten "...on opetettava kaunista ja sujuvaa kirjoittamista ruotsin kielellä" ja "...kirjeiden laatimista puhtaalla ja kauniilla ruotsin kielellä". Oulusta lähtöisin oleva piispa , joka Härnösandin piispan ominaisuudessa toimi koulun tarkastajana, huomautti vuodelta 1840 peräisin olevassa muistiossa suomen kielen opetuksen puuttumisesta koulussa. Hän korosti miten tärkeätä on, että seudulla on suomenkielentaitoisia virkamiehiä, jotka pystyivät toimimaan ilman tulkkia suomenkielisten keskuudessa. Koulun suomenkielisille oppilaille piti piispan mukaan opettaa ruotsin kielen kieliopin lisäksi myös suomen kielioppia. Suomea alettiin opettaa neljä tuntia viikossa, mutta vain muutaman vuoden kuluttua, vuonna 1847, suomi katosi lukujärjestykses- tä. tuli takaisin oppiaineeksi apologistikoulua seuranneessa oppilaitoksessa vasta 1900-luvulla. Ruotsin vuodelta 1842 peräisin oleva kansakoulusääntö edellytti, että joka pitäjässä olisi viiden vuoden kuluessa säännön vahvistamisesta ainakin yksi, mieluimmin pysyvä koulu. kuitenkin kymmenen vuotta ennen kuin Tornionlaakso sai ensimmäisen kansakoulunsa Haaparannalle perustetun koulun muodossa. Koulusta ei kuitenkaan tullut heti pysyvää ja vaikuttaa kestäneen aina vuoden kevääseen, ennen kuin opetus pääsi alkamaan. Ainakin alussa opetusta annettiin pelkästään ruotsin kielellä. Vuonna 1867 Haaparannan kaupunki perusti oman, muusta pitäjästä eli Alatornion maaseudusta, riippumattoman, erillisen kouluneuvoston. Kiinteässä kaupunkikoulussa opetuskieleksi tuli ruotsi, kun taas maaseudun kiertokoulussa opetettiin suomeksi. Kaupungin ensimmäinen alakoulun opettaja oli , lestadiolai- sen herätysliikkeen perustajan tytär. Hän toimi Haaparannalla 1867-1901. kunnassa, jonka keskuspaikkakunta oli Karunki, kouluopetus pääsi käyntiin myöhemmin kuin Haaparannalla. Opetusta annettiin suomeksi. Ensimmäinen opettaja oli Yli-Kainuusta () kotoisin oleva , joka oli valmistunut Härnösandin seminaarista ja joka oli oppinut suomea työskennellessään karvarinoppilaana Torniossa. Kansakoulun leviäminen toteutui hitaasti myös muissa Tornionlaakson osissa, mm. siksi että pitäjät olivat laajoja ja sitäpaitsi köyhiä, mutta osittain myös sen takia, että oli vaikea hankkia suomenkielentaitoisia opettajia ja suomenkielisiä oppikirjoja. Vielä 1860-luvun alussa kouluja oli vain yksitoista. Opetusta annettiin aluksi pelkästään tai lähes pelkästään lasten äidin- kielellä, suomeksi. Oppikirjat hankittiin Suomesta ja ne olivat usein paragloss-tyyppisiä, joissa toisella palstalla oli ruotsinkielinen teksti ja sen vieressä suomenkielinen. Oppikirjat hankittiin mm. Vähitellen otettiin käyttöön vapaaehtoinen ruotsin opetus, jota annettiin alussa vain lahjakkaammille oppilaille ja vanhempien suostumuksella. Myös ruotsin opetusta annettiin suomeksi ja enimmäkseen sisäluvun ja käännös- harjoitusten muodossa. Opetuksessa käytetty menetelmä oli samanlainen kuin oppikoulujen antamassa vieraiden kielten opetuksessa. Vähitellen ruotsin tunneilla siirryttiin opettamaan ruotsiksi. Vuonna 1885 ruotsin kieltä oli alettu opettaa kaikissa kansakouluissa Tornion kansakouluntarkastajan piirissä ja myös suuressa osassa sen pienemmistä kansakouluista ja alakouluista. Ruotsinkielistä opetusta oli vähän kerrassaan alettu soveltaa monin paikoin, kuten Korpilompolossa jo vuonna 1860 ("myös opetusta ruotsiksi"). Vuoden marraskuussa kansakouluntarkastaja laati ehdotuksen suomalaisseutujen koululaitoksen parantamisesta. väitti, että kansanopetus suomenkielisillä seuduilla asukkaiden vieraan kansallisuuden, heidän varattomuutensa ja laajalle alueelle levinneisyytensä johdosta aiheutti suurempia kustannuksia kuin muualla Ruotsissa. Hän anoi valtion määrärahoja mm. suurempiin stipendisummiin suomenkielisille seminaariopiskelijoille, palkkalisää seudun opettajille ja valtionavustusta uusien kansakoulujen ja varsinkin alakoulujen perustamiseen. Tähän sisältyi myös esitys alakoulunopettaja- seminaarin perustamisesta "suomalaisia seurakuntia" varten. Vuoden valtiopäivillä Grapen ehdotus tuli esille hallituksen esityksenä. Valtiovaliokunta puolsi esitettyä erityistä opettajakoulutusta suomalaisseutuja varten, mutta se halusi sijoittaa tämän Härnösandiin eikä Haaparannalle niin kuin oli ehdotettu. Sijoituskysymyksen vastakkaisuuksista huolimatta valtiopäivät päättivät erityisestä "suomalaisseutujen määrärahasta" ja alakoulunopettajaseminaarin perustamisesta Haaparannalle. Seminaarin opetuskieli oli aluksi suomi niin kuin kansakouluissakin. Tämä oli välttämätöntä, koska oppilaat olivat pelkästään suomenkielisiä. Ruotsia luettiin vain oppiaineena, mutta sen katsottiin olevan tärkein aine. Seminaarin oppikurssia laajennettiin vuonna 1877 kahteen vuoteen ja 1884 kolmeen vuoteen. Samalla kun kolmas vuosikurssi otettiin käyttöön, tuli myös opetuskieleen muutos niin että kolmannen luokan opetus tapahtui kokonaan ruotsin kielellä. Sen jälkeen seurasi vähittäinen muutos ruotsalaistamista kohti. Lukuvuonna 1882-83 seminaarin harjoituskoulussa (kansakoulussa) annettiin ensimmäistä kertaa opetusta kokonaan ruotsiksi. Vuonna 1891 vahvistettiin kirkonkuulutuksessa ennen syyslukukauden alkua seminaariin pääsyn ehdoksi, että hakijalla oli "sellaiset tiedot ruotsin kielessä, että hän pystyi seuraamaan opetusta, jota annetaan pelkästään kyseisellä kielellä". Oltuaan aluksi oppiaine ruotsista oli tullut opetuskieli, kun taas suomesta nyt tuli oppiaine. Vuonna 1899 suomen kielen taito poistettiin pääsyvaatimuksista. Ennen 1880-lukua ainoastaan Tornionlaakson kirkonkylissä oli kuusiluokkaisia kouluja. Sitäpaitsi koulujen varustelu oli puutteellinen. Ennen Haaparannan seminaarin syntymistä opettajat olivat usein epäpäteviä. Heidän ruotsin kielen taitonsa oli puutteellinen eikä heillä yleensä ollut mitään muodollista koulutusta suomen kielessä. Kustannussyistä monet pitäjät eivät katsoneet voivansa perustaa kouluja siinä tahdissa kuin ne itse halusivat ja valtiovalta oli toivonut. Tämän asenteen johdosta hallitus päätti perustaa neljä kiinteätä koulua valtion kustannuksella, nimittäin Lappträskiin, Nikkalaan, Teurajärvelle ja Turtolaan/Svansteiniin. Valtio vastaisi opettajien palkkauksesta ja antaisi kunnille vuokra-avustusta koulun tiloihin. Parissa tapauksessa, Lappträskissä ja Teurajärvellä, valtio kustansi myös koulutalon ja opettajien asunnot. Valtionavustuksen ehtona oli, että vain ruotsia käytettäisiin opetuskielenä. Yhä useammat kunnat anoivat nyt valtionkouluja. Vuonna 1919 niitä oli 91 kappaletta. Norrbottenin maaherra luonnehti 1847 tornionlaaksolaisten asennetta ruotsin kieleen seuraavalla tavalla: "suomenkielinen rahvas oivaltaa myös ruotsin kielen ymmärtämisestä koituvan edun ja haluaa siksi oppia itse, mutta etenkin saada lapsensa oppimaan kielen, ja tämän takia se usein kustantaa näiden oleskelun ruotsinkielisissä pitäjissä". Koska vastaavanlaisia lausuntoja on tavattu useita, tämän lainauksen katsotaan kuvastavan kansan todellista käsitystä. H. lausui vuonna 1860 miten hyödyllistä on, että väestö sai opetusta "...suomen kielen lisäksi myös ruotsin kielen taidossa, jotta tästä kielestä myöhemmin voisi tulla suomalaisen kansanheimon keskuudessa, ellei yleisesti vallitseva, niin ainakin useimpien taitama kieli ...". Widmarkin katsotaan myös olleen ensimmäinen, joka antoi lausunnon ruotsin kielen taidon poliittisesta merkityksestä tässä suomenkielisessä rajamaakunnassa. Kieliolot, ts. Tornionlaakson kielellinen eristäytyminen muusta Ruotsista, saattoivat poliittisesta näkökulmasta vaikuttaa vaaralliselta. Widmarkille kaksikielisyys oli toivottava poliittinen tavoite. Vuoden valtiopäivillä suomalaisseutujen seminaarista käydyssä keskustelussa mm. ja puolsivat sen sijoittamista Haaparannalle, kun taas maamiespuoluelaiset ja kreivi A.R. olivat sitä vastaan. Viimeksimainitut pelkäsivät, että suomenkielisen alakoulunopettajaseminaarin sijoittaminen rajakaupunkiin edistäisi "Suomen kansallisuuden" muuttoa maahan. 1880-luvun lopulla mm. Norrbottenin läänin maaherra ilmaisi huolensa siitä, että Haaparannan seminaari ei vaikuttanut täyttävän tehtäväänsä eli antaa suomenkielisille oppilaille tarpeeksi hyvää ruotsin kielen taitoa ja ehdotti, että se siirrettäisiin täysin ruotsinkieliselle paikkakunnalle. Ehdotuksen taustalla oli pelko "suomen kielen laajenemisesta". Tätä ehdotusta arvostelivat kovasti kansakoulunopettaja , mies, joka oli ehdottanut erityistä seminaaria suomalaisseudulle, sekä tuomiokapituli. Heidän motiivinsa olivat periaatteessa samantapaiset kuin maaherran ehdotuksessa. Tulisi välttää luomasta vastarintaa seudulla viranomaisten pyrkimyksiä vastaan, koska seminaarin tehtävänä oli toimia kilpenä fennomaniaa vastaan. Kun Mataringiin (Ylitornioon) perustettiin kansankorkeakoulu 1899 sanoivat valtiopäivämies ja muut, että kansankorkeakoulun tehtävänä oli toimia "ruotsin kielen viljelyn ja ruotsalaisen kulttuurin varustuksena itärajallamme": "Fennomaanien propagandan huomioonottaen eristäytyneen suomenkielisen väestön olemassaolo maamme rajojen sisällä merkitsee tiettyä vaaraa Ruotsille suhteessa itäiseen naapuriin." Myös silloinen monarkki, , kirjoitti päiväkirjaansa vastaavanlaisesti: "nimittäin kaikin tavoin vastustettava toisella puolella rajaa asuvien fennomaanien aivan liian pitkään esteettä harjoittamaa suomen kielen levittämistä Norrbottenin läänissä. Entisinä aikoina liberaalinen patriarkaalinen hallituspolitiikka, jollainen usein on vallinnut kunnon Ruotsissamme, on melko kevytmielisesti aliarvioinut sellaisen kielisu- untauksen vaarat. Minä en suinkaan ummistanut niiltä silmiäni, ja tästä todistavat lukuisat toimenpiteet, kuten seminaarin ruotsalaistaminen, uudet ruotsalaiset kansakoulut Tornionlaaksossa, tiet, ruotsinkielinen vapaaehtoiskoulu suomenkielisille jne." Puolustuspoliittisilla, mutta ilmeisesti myös kansallismielisillä argu- menteilla oli kaikesta päättäen suuri merkitys luotaessa kieli- ja koulutus- politiikkaa Tornionlaaksossa 1800-luvun lopulla. 1870-luvun viisivuotis- kertomuksissa läänin viranomaiset saattoivat ilmoittaa, että ruotsin kielen taito oli käynyt yhä tavallisemmaksi rannikon "suomalaisissa" pitäjissä. Maaherra Husberg raportoi vuonna 1897, että suomen ja ruotsin kielen väliset suhteet olivat muuttuneet ruotsin kielen eduksi. suomalaisseutujen mietinnön taustalla oli vuoden valtiopäivien toisessa kamarissa nostettu aloite. Siinä esitettiin täydellistä selvitystä Norrbottenin läänin kansakoululaitoksesta.