prop · GI03176 · 1995-01-01 00:00:00 — Det beslut som fattade om krigslagringen och som följs upp med förslag om finansiering m.m. innebär viktiga förändringar i de riktlinjer som i huvudsak har gällt . En principiellt betydelsefull ändring är att säljarna av olja - i praktiken oljehandeln - med stöd av LBOK skall kunna åläggas att lagra även för krigssituationer. En sådan utvidgad tvångslagring förutsätter ingen ändring i denna paragraf eller i någon annan bestämmelse i LBOK. Emellertid kommer 9 § att få tillämpas på ett annat sätt än . När regeringen bestämmer lagringsprocentta- len för oljeprodukter kommer beslutet att grundas på beräkningar av det samlade beredskapsbehovet för såväl oljekriser enligt IEP-åtagandet som krigssitua- tioner. Detta innebär att de nuvarande lagringsprocenttalen för dessa produkter får höjas med ett antal procentenheter så att också krigslagren innefattas i de mängder som skall lagras. Vidare kommer det sannolikt inte längre att vara möjligt att ge offentlighet åt lagringsprocenttalen, eftersom krigslagrens storlek lätt skulle kunna beräknas utifrån dessa procenttal. Den föreslagna lydelsen av paragrafen överensstämmer med nuvarande 9 § första meningen, dock att hänvisningen till kol faller bort. infördes i en andra mening en specialregel för värmeverk och kraftvärmeverk. Med hänsyn till att bestämmelser om sådana verk föreslås bli sammanförda med bestämmelser om vissa andra energiproducerande anläggningar i 18-21 §§ bör denna mening strykas. 11 § Lagringsskyldigheten skall fullgöras med bränslen inom de varuslag som de lagringsskyldiga sålt eller förbrukat. Lagringsskyldigheten skall fullgöras med varor som den lagringsskyldige äger. Den får inte fullgöras med varor som transiteras. Om undantag från denna paragraf finns bestämmelser i 14, 22 och 23 §§. Förslaget i avsnitt 6.3 om att den allmänna lagringsskyldigheten för kol skall slopas föranleder en konsekvensändring i första stycket, där två meningar stryks. Andra och tredje stycket är oförändrade. 12 § Lagringsbränslen skall förvaras inom landet i lageranläggningar, som de lagringsskyldiga förfogar över, på ett från beredskaps- och kontrollsynpunkt tillfredsställande sätt. Om undantag från denna paragraf finns bestämmelser i 14 §. Den nuvarande lydelsen av 12 § utesluter lagring i annat land. Med hänsyn till har i avsnitt 11.1 föreslagits att sådan lagring skall kunna medges under vissa förutsättningar. Paragrafen bör kompletteras med ett andra stycke i vilket hänvisas till 14 §. Denna innehåller bestämmelser om undantag som får medges av tillsynsmyndigheten. 13 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får för att tillgodose beredskapsbehov meddela föreskrifter om var beredskapslager skall finnas samt om att en viss del av de lager av oljeprodukter som skall hållas av säljare skall förvaras i bergrum eller skyddas på annat sätt eller utgöras av oljeprodukter med vissa egenskaper. I paragrafen behandlas nu frågor om lokalisering och bergrumsförvaring av lager. Med stöd av bestämmelserna i denna paragraf har regeringen i förordningen (1984:1050) om beredskapslagring av olja och kol meddelat föreskrifter om lokalisering av beredskapslager för värmeverk och kraftvärmeverk, gasturbi- nanläggningar, oljekondensverk och stadsgasverk. I avsnitt 8 har redovisats ett förslag från om skärpning av nuvarande lokaliseringskrav för värmeverken och kraftvärmeverken. Om sådana skärpningar visar sig motiverade kan de föreskrivas utan lagändring. Förslaget till ändring i 13 § LBOK innebär främst att paragrafens tillämp- ningsområde vidgas till att omfatta också frågor om de lagrade produkternas egenskaper. I kommentaren till 5 § har berörts de problem som kan uppkomma genom att dieselbrännolja och eldningsolja 1 i lagringshänseende utgör ett och samma varuslag. Det bör finnas möjligheter att föreskriva att sådan olja som hålls i lager skall uppfylla vissa tekniska specifikationer så att den kan användas för avsedda ändamål. Detta blir givetvis av allra största vikt när den nuvarande tvångslagringen på grundval av LBOK enligt regeringens förslag utvidgas till att omfatta också den civila lagringen för krigssituationer. Denna lagring avser främst fordonsdrivmedel, inklusive en stor del av Försvarsmaktens behov. Krigslagren av olja måste alltså uppfylla bl.a. de krav som ställs för drift av dieselmotorer i de delar av landet där lagren finns och där de lagrade produkterna skall användas. Alltså bör i LBOK införas en möjlighet att lämna föreskrifter om de lagrade produkternas egenskaper. Detta kan lämpligen ske genom ett tillägg till 13 §. Bestämmelsen om förvaring i bergrum bör vidgas så att också andra typer av fysiskt skydd eller bevakning skall kunna föreskrivas. Därmed ges möjlighet att anpassa kravet på skydd till behoven i varje särskilt fall.Vidare bör regeringen ges möjlighet att delegera beslutsrätten enligt denna paragraf till en myndighet. Sådana föreskrifter om lagrade produkters egenskaper som avses i det föreslagna tillägget till paragrafen bör lämpligen fattas på myndighetsnivå. Möjligheten till delegation bör gälla även i fråga om sådana föreskrifter om lokalisering och skydd som kan meddelas med stöd av denna paragraf. 14 § får medge 1. att en lagringsskyldig lagrar annat lagringsbränsle än det som skall lagras enligt 11 §, 2. att någon som driver ett oljeraffinaderi helt eller delvis fullgör sin lagringsskyldighet genom att lagra råolja, andra råvaror för tillverkningen eller halvfabrikat, 3. att lagringsskyldigheten fullgörs med bränsle som finns i något annat land. Ett medgivande skall förenas med de villkor som behövs från beredskapssynpunkt. I konsekvens med förslaget om att slopa den allmänna lagringen av kol bör nuvarande bestämmelser om kol i första stycket punkt 1 strykas. I övrigt innehåller denna punkt en bestämmelse om att undantag kan medges från kravet i 11 § på att lagringsskyldigheten skall fullgöras med samma varor som har grundlagt den. Frågan om ett sådant medgivande bör ges eller inte får bedömas mot bakgrund av syftet med beredskapslagringen. Avgörande har ansetts vara om det lagrade bränslet i en krissituation omgående kan utnyttjas i den lagringsskyldiges verksamhet eller vid behov bidra till att trygga samhällets nödvändiga funktioner (prop. 1984/85:53 s. 68). Den som övergår från ett lagringsbränsle till ett annat bör alltså kunna få tillstånd att lagra det bränsle han använder. Det bör understrykas att ett medgivande enligt 14 § första stycket punkt 1 inte kan avse lagring av annat bränsle än lagringsbränsle. Första stycket punkt 2 innehåller en viktig specialregel för oljeraffinaderier. Lagringsskyldigheten för dem kan efter tillstånd få fullgöras genom lagring av råolja, som inte är ett lagringsbränsle. har regelmässigt lämnat sådana tillstånd. Det har framförts önskemål om att också vissa halv- fabrikat i processen skall kunna räknas in i raffinaderiernas beredskapslager. Dessa halvfabrikat är i regel likvärdiga med råolja från beredskapssynpunkt. Det bör därför göras ett tillägg till punkt 2 av innebörd att tillsynsmyndigheten kan låta raffinaderiernas lagringsskyldighet fullgöras, förutom med råolja, också med andra råvaror för tillverkningen eller halvfabrikat. Vidare bör i första stycket föras in en ny punkt 3 som öppnar möjligheter att fullgöra lagringsskyldighet genom lagring i ett annat land. I avsnitt 11.1 har redovisats motiven för detta förslag och även för de faktorer som tillsynsmyn- digheten bör ta hänsyn till vid prövningen av frågor om medgivande att lagra utomlands. 16 § Till ledning för tillsynsmyndighetens beslut enligt 15 § skall den som är lagringsskyldig enligt 7 § eller 18 § tredje stycket före närmast efter basåret avge en deklaration rörande sin försäljning eller förbrukning under basåret av lagringsbränslen. Till ledning för beslut om lagringsmängder skall den som är lagringsskyldig enligt 18 a-20 §§ lämna en deklaration avseende dels förbrukningen under basåret av lagringsbränslen och naturgas, dels behovet av bränsle och annan energi för att driva anläggningen. Deklarationen skall avges på heder och samvete. Enligt paragrafens nuvarande lydelse skall den som är lagringsskyldig deklarera sin försäljning eller förbrukning under basåret till ledning för till- synsmyndighetens beslut om lagrens storlek. Med hänsyn bl.a. till vad som föreslagits om ändrade grunder för värmeverkens och kraftvärmeverkens lagrings- skyldighet bör bestämmelser om deklarationer för sådana anläggningar föras till ett nytt andra stycke, som skall gälla också deklarationer för oljekondensverk och gasturbiner för elproduktion. Första stycket kommer därmed att avse främst deklarationer till grund för beslut om allmän lagring. Det som skall deklareras är försäljning eller förbrukning under basåret av bränslen. Den nuvarande lydelsen av paragrafen, enligt vilken bränslen som avses i 7 § skall deklareras, bör ändras så att det framgår att deklarationerna skall omfatta samtliga lagringsbränslen. Andra stycket handlar om deklarationer för sådana anläggningar som avses i 18 a-20 §§. Beträffande värmeverken och kraftvärmeverken har i avsnitt 8 föreslagits att skyldigheten att lagra för krigssituationer i fortsättningen skall bestämmas efter särskild prövning, där hänsyn tas till förhållandena vid varje enskilt verk. Frågan behandlas närmare i kommentaren till en föreslagen ny 18 a §. Innebörden av förslaget är att förbrukningen av lagringsbränslen under basåret inte längre skall utgöra den enda grunden för beslut om lagringsmängder. Sådana beslut måste i fortsättningen grundas på kännedom också om vilka bräns- len, importerade eller inhemska, och vilka andra energislag som behövs för att driva anläggningarna i krigssituationer. Av intresse är därvid bl.a. möjlig- heterna att upprätthålla eller öka användningen av inhemska bränslen. Följaktligen bör den som innehar ett värmeverk eller ett kraftvärmeverk avge en deklaration som ger underlag för en mer individuell prövning av behovet av beredskapslager. En bestämmelse om detta bör tas in i ett andra stycke till 16 §. Av den föreslagna lydelsen framgår att det som skall deklareras är behovet av bränslen och annan energi, t.ex. spillvärme, värmepumpar eller elkraft, för att driva anläggningen. Uppgifterna bör kunna ge vägledning i fråga om möjligheterna att driva verket i situationer då tillförseln av energi är utsatt för allvarliga störningar. Deklarationen bör omfatta även uppgifter om den faktiska förbrukningen av lagringsbränslen och i förekommande fall naturgas under basåret. Sådana uppgifter behövs bl.a. som underlag för att fastställa storleken av de oljelager för värmeverk och kraftvärmeverk som är avsedda för fredstida oljekriser. Samma bestämmelse bör gälla också i fråga om de elproducerande anläggningar som behandlas i 19 och 20 §§ LBOK, nämligen gasturbinanläggningar och oljekondensverk. Även om skilda kriterier kommer att gälla för prövningen av lagerbehoven för sådana anläggningar kommer genom den föreslagna lydelsen av andra stycket i princip samma regler att gälla i fråga om deklarationsskyldigheten. Närmare föreskrifter om innehållet i deklarationen för varje slag av anläggning bör meddelas i tillämpningsbestämmelser. 18 § För värmeverk och kraftvärmeverk, gasturbinanläggningar för framställning av elektrisk kraft, oljekondensverk och anläggningar för framställning av stadsgas gäller 18 a-21 §§ i stället för vad som i 7-9, 11 och 15 §§ samt 17 § första stycket är föreskrivet om lagringsskyldighetens omfattning, fullgörande, och fastställande. För anläggningar för framställning av stadsgas fullgörs och fastställs lagringsskyldighet enligt 21 §. Regeringen beslutar med utgångspunkt i beredskapsbehovet för anläggningar som anges i 18 a-20 §§ om riktlinjer för fastställande av lagringsskyldigheten för dem. Den som är lagringsskyldig eller har ålagts lagringsskyldighet enligt 18 a, 19, 20 eller 21 § och som under basåret har sålt annat lagringsbränsle än kol är också skyldig att under lagringsåret hålla beredskapslager för motsvarande mängd bränsle inom samma varuslag med avdrag för bränsle som sålts till någon som anges i 8 § andra stycket 1-3. I paragrafen anges de slag av energiproducerande anläggningar för vilka särskilda bestämmelser gäller i stället för bestämmelserna om allmän lagring. I avsnitt 8 har redovisats skälen till att denna grupp av anläggningar bör omfatta också värmeverk och kraftvärmeverk. I första stycket preciseras vilka bestämmelser i lagen som inte skall gälla för gruppen energiproducerande anläggningar. Det är fråga om bestämmelserna i 7-9, 11 och 15 §§ samt 17 § första stycket om den allmänna lagringsskyldighetens omfattning, fullgörande och fastställande. I första stycket bör också tas in en hänvisning till de särskilda reglerna för anläggningar för stadsgasframställning i 21 §, som bör vara oförändrade. För sådana el- och värmeproducerande anläggningar som avses i 18 § har förutsatts en individuell prövning av behovet av krigslager. Därmed bör pröv- ningen lämpligen göras av tillsynsmyndigheten. Enligt nuvarande regler bestämmer emellertid regeringen storleken av värmeverkens och kraftvärmeverkens beredskapslager. Samma gäller enligt 20 § beträffande oljekondensverken. Beträffande gasturbinanläggningar har regeringen enligt 19 § möjlighet att delegera rätten att bestämma lagringsmängden till myndighet. Möjligheten har utnyttjats genom en bestämmelse i förordningen (1984:1050) om beredskapslagring av olja och kol. Det föreliggande lagförslaget innebär att regeringen för alla el- och värmepro- ducerande anläggningar ges möjlighet att delegera besluten om lagringsmängder till tillsynsmyndigheten. Det kommer att behövas vissa riktlinjer för tillsyns- myndighetens beslut. Denna fråga har behandlats i avsnitt 7. Vad det gäller är att, utifrån bl.a. de aktuella planeringsförutsättningarna för totalförsvaret, formulera vissa krav på kapacitetsutnyttjande och driftstid för varje slag av anläggning i krigssituationer. Med hänsyn till uppgifternas art kommer besluten om riktlinjer normalt att vara hemliga. Också behovet av lagring för fredstida kriser bör givetvis beaktas när lagringsmängder för de berörda anläggningarna bestäms. Sådan lagring kommer enligt förslaget även fortsättningvis att krävas för värmeverken och kraftvärme- verken, medan det för gasturbiner och oljekondensverk liksom nu skall be- redskapslagras enbart för krigssituationer. Ett nytt andra stycke bör innehålla en bestämmelse om att regeringen beslutar om riktlinjer för de energiproducerande anläggningarnas lagring.Vidare föreslås ett nytt tredje stycke som tar sikte på det fall att ett lagringsbränsle säljs från någon energiproducerande anläggning enligt 18 a-21 §§. Eftersom innehavaren av en sådan anläggning är lagringsskyldig uppkommer ingen lagringsskyldighet hos hans leverantörer. Om anläggningsinnehavaren säljer bränsle vidare till någon köpare som inte själv är lagringsskyldig skulle denna mängd bränsle helt undgå lagringsplikt. I lagen bör därför uttryckligen stadgas att innehavaren - vid sidan av de lager som han har ålagts att hålla enligt 18 a, 19, 20 eller 21 § - är skyldig att hålla beredskapslager för den sålda kvantiteten. En sådan bestäm- melse bör alltså tas in i 18 §. Vid beräkning av denna tillkommande lagringsskyldighet får givetvis avdrag göras för försäljning till annan lagringsskyldig. 18 a § Den som vid basårets utgång innehar ett värmeverk får av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer åläggas att under lagringsåret hålla i lager sådant bränsle som behövs för att driva verket, om vid anläggningen under basåret förbrukats 1. eldningsolja eller dieselbrännolja, 2. gasol, 3. kol, 4. naturgas eller 5. bränsle som anges i 1-4 motsvarande olja. Vid beräkning av förbrukningen av bränslen enligt första stycket 5 skall olja anses motsvara gasol, kol eller naturgas. Den som vid basårets utgång innehar ett kraftvärmeverk med en installerad elektrisk effekt av får av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer åläggas att under lagringsåret hålla i lager sådant bränsle som behövs för att driva verket. Lagringsskyldigheten enligt första och tredje stycket skall avse olja, gasol eller kolbränslen. Lagringsmängden bestäms av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med utgångspunkt i värmeverkets eller kraftvärmeverkets eget beredskapsbehov. Denna paragraf är ny. Den innehåller bestämmelser om värmeverkens och kraftvärmeverkens lagring. I avsnitt 8 har redogjorts för motiven för att värmeverken och kraftvärmeverken skall hänföras till den kategori av an- läggningar för vilka behovet av lagring fastställs efter individuell prövning enligt riktlinjer av regeringen. Vid tillkomsten av LBOK förekom inte begreppen värmeverk eller kraftvärmeverk i lagen. Ett antal sådana verk omfattades emellertid av bestämmelserna i 7 § punkt 4, enligt vilka lagringsskyldighet inträder när för- brukningen vid en anläggning under basåret har överstigit eldningsolja eller motsvarande. Först i samband med totalförsvarsbeslut, som innebar ändrade riktlinjer för beredskapslagringen, infördes begreppen värmeverk och kraftvärmeverk i LBOK genom ett tillägg till 9 §. Sådana verk skulle lagra för det egna beredskapsbehovet för såväl fredstida oljekriser som krigssituationer. Storleken av beredskapslagret skulle alltså inte beräknas på grundval av de allmänna lagringsprocenttalen utan bestämmas genom beslut av regeringen. Som framgått av avsnitt 8 har regeringen för samtliga verk föreskrivit att av basmängderna skall lagras. I den proposition som låg till grund lagändring gavs ingen definition av begreppen värmeverk eller kraftvärmeverk. Med värmeverk avses i allmänhet en anläggning för värmeproduktion som levererar hetvatten genom ett fjärrvärmenät till ett antal bostadsfastigheter, offentliga institutioner, industrier m.fl. I tekniskt hänseende finns det ingen klar gräns mellan värmeverk och större panncentraler som försörjer t.ex. ett bostadsområde eller ett sjukhus med värme. Termen värmeverk brukar användas när värme levereras till externa kunder. används som beteckning på anläggningar för samtidig produktion av el och värme där båda produkterna nyttiggörs. Flertalet kraftvärmeverk baseras på ångkrafttekniken, vilket innebär att spillvärme från turbinen tas till vara för värmeproduktion. För liknande anläggningar inom processindustrin, som är mer eller mindre integrerade i tillverkningsprocessen, används vanligen termen mottrycksanläggningar. Dessa omfattas inte av de särskilda bestämmelserna om värmeverk och kraftvärmeverk i 9 § LBOK. Flertalet ägare till värmeverk och kraftvärmeverk är kommuner eller kommunägda företag. Den nuvarande lagringsskyldigheten för förbrukare enligt 7 § LBOK är knuten till anläggningar. När det gäller värmeverk och kraftvärmeverk har praxis varit att varje enhet för produktion av värme, eller av el och värme, i ett fjärrvärmesystem har betraktats som en anläggning. Härigenom försvåras emellertid en bedömning av systemets samlade behov av bränsle för att uppfylla beredskapskravet. Det finns därför starka skäl för att låta begreppet anläggning avse samtliga produktionsenheter som är anslutna till samma fjärrvärmenät och som har en ägare. Varje sådan anläggning där det ingår minst en enhet för samtidig produktion av värme och el bör i detta sammanhang betraktas som kraft- värmeverk. Den föreslagna ändringen i 4 § syftar till att vidga anläggningsbe- greppet för värmeverk och kraftvärmeverk på angivet sätt. Som framgått av avsnitt 8 bör kraven på lagring av ersättningsbränsle för värmeverk och kraftvärmeverk som använder naturgas i fortsättningen prövas enligt samma regelsystem som gäller för övriga verk. Lagtekniskt nås detta genom att naturgas som förbrukas vid värmeverk eller kraftvärmeverk undantas från tillämpningsområdet för lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasområdet (avsnitt 12.2). Värmeverkens och kraftvärmeverkens beredskapsbehov skall i högre grad än prövas individuellt. När beredskapslagrets storlek fastställs skall förhållandena vid varje särskilt verk beaktas, bl.a. när det gäller möjligheterna att använda inhemska bränslen i krigssituationer. Detta är skälet till att värmeverken och kraftvärmeverken i lagförslaget har hänförts till den grupp anläggningar för vilka särskilda bestämmelser gäller. Det krävs emellertid alltjämt en grund för att fastställa vilka verk som skall vara lagringsskyldiga. Av de skäl som har redovisats i avsnitt 8 bör grunden för när lagrings- skyldighet inträder för värmeverken liksom nu vara förbrukningen av lagrings- bränslen eller naturgas under basåret enligt regler som i huvudsak över- ensstämmer med 7 § punkt 4 i dess nuvarande lydelse. För kraftvärmeverken bör gälla en annan grund, nämligen den installerade elektriska effekten. Innehavarna av de lagringsskyldiga värmeverken och kraftvärmeverken skall enligt 16 § avge en deklaration till tillsynsmyndigheten. Som framgått av kommentaren till denna paragraf skall deklarationerna, utöver de uppgifter om förbrukning av lagringsbränslen under basåret som krävs, innehålla uppgifter om det samlade behovet av bränslen och annan energi för att driva verken. Den föreslagna 18 a § första och andra stycket innehåller bestämmelser om värmeverkens lagringsskyldighet. Som redan framgått bör grunden för när lagringsskyldighet inträder vara i huvudsak densamma som , dvs. en sammanlagd förbrukning under basåret av lagringsbränslen eller naturgas som motsvarar olja. Naturgas har tagits in bland de bränslen som grundar lagringsskyldighet. I förhållande till den nuvarande lydelsen av 7 § punkt 4 har gjorts vissa redaktionella ändringar. I enlighet med förslaget i avsnitt 9 har också gasol tagits med bland de bränslen som grundar lagringsskyldighet för värmeverken. är endast säljare av gasol skyldiga att hålla beredskapslager. Förslaget innebär att lagringsskyldighet för gasol för ett värmeverk som använder detta bränsle inträder vid en förbrukning av , vilket i energiinnehåll motsvarar den gällande gränsen på för olja. Det förutsätts att tillsynsmyndigheten normalt medger lagring av annat bränsle än gasol, företrädesvis eldningsolja, varigenom kostnaderna för lagringen kan begränsas. Paragrafens tredje stycke innehåller bestämmelser om lagringsskyldighet för kraftvärmeverk. Av skäl som redovisats i avsnitt 8 bör grunden för när lagrings- skyldighet inträder vara den installerade elektriska effekten, enligt samma regel som gäller för gasturbinanläggningar för elproduktion.I fjärde stycket slås fast att lagringsskyldigheten enligt 18 a § får avse olja, gasol eller kolbränsle. Därav följer att ett värmeverk eller kraftvärmeverk inte med stöd av LBOK kan åläggas att lagra ett annat bränsle, t.ex. ett trädbränsle, även om detta bränsle normalt används för verkets drift. Lagringsmängden bestäms av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Motsvarande bestämmelse finns nu i 9 §, dock utan den möjlighet till delegering som föreslås. Lagringsmängden skall bestämmas med utgångspunkt i verkets eget beredskapsbehov, vilket är samma formulering som i den nuvarande lydelsen av 9 §. Till skillnad från nu skall det emellertid göras en individuell prövning av behovet av krigslager, grundad bl.a. på den deklaration som avges enligt 16 §. De lagringsmängder som bestäms med stöd av 18 a § kommer inte nödvändigtvis att stå i ett visst förhållande till verkens faktiska förbrukning under basåret. Såväl den totala lagringsmängden som fördelningen mellan lagringsbränslen kan komma att avvika väsentligt från vad som gäller. Avgörande för prövningen är i vilken utsträckning det behövs lagring av olja, gasol eller kol för att verken skall kunna fylla sin beredskapsuppgift. I avsnitt 8 har redogjorts för de krav som enligt bör ställas på värmeverken respektive kraftvärmeverken i detta hänseende. Närmare riktlinjer för prövningen skall enligt 18 § andra stycket fastställas av regeringen.