prop · GI03124 · 1995-01-01 00:00:00 — När närhetsprincipen infördes hade de flesta anstalter en likartad verksamhet, varför säkerhetsaspekter och närheten till hemorten ofta var det enda som behövde beaktas vid valet av anstalt. Allt eftersom det har utvecklats olika behandlings- och utbildningsprogram måste hänsyn också tas till vilket av dessa som är bäst lämpat för den intagne. Det är givetvis inte möjligt att erbjuda samma behandling och utbildning vid landets alla anstalter, utan anstalterna måste specialiseras på olika inriktningar. För att en intagen skall kunna erbjudas en verkställighet som är anpassad till hans behov av utbildning, behandling eller liknande, måste han i många fall placeras på en anstalt som ligger relativt långt från hans hemort. I vissa fall kan det vara bra för den dömde att för komma ifrån närheten till ett för honom skadligt umgänge. Mot denna bakgrund och eftersom behandlingshänsynen måste tillmätas stor vikt anser regeringen att närhetsprincipen inte bör ha samma övergripande betydelse som tidigare vid anstaltsplaceringarna. Att de intagna bereds lämplig behandling eller utbildning är dock inte ensamt avgörande för att man skall kunna komma till rätta med den intagnes problem och förmå honom att efter frigivningen leva ett liv utan kriminalitet. Ett annan viktig komponent är att den intagne friges under sådana förhållanden att han har rimliga möjligheter att klara sig utan brottslighet. Frigivningsförberedelserna är därför av största vikt bl.a. när det gäller att ordna så att den intagne har någon form av stadigvarande bostad, en meningsfull sysselsättning och ordnad försörjning när han friges. En stor del av de intagna behöver också fortsatt vård och behandling efter frigivningen. I många fall är detta en förutsättning för att den behandling eller utbildning som getts under anstaltsvistelsen skall bli meningsfull. En annan omständighet som är viktig för både den intagnes förhållanden och för goda förutsättningar vid frigivningen är kontakten med personer utanför anstalten. Besök av framför allt nära anhöriga, men även av övervakare och andra, fyller en betydelsefull uppgift för att bryta den intagnes isolering. De anhöriga kan också vara en värdefull resurs i arbetet med att förmå den intagne att leva ett liv utan kriminalitet. Kontakterna med de anhöriga underlättas givetvis om den intagne vistas på en anstalt i närheten av hemorten. Även om närhetsprincipen inte längre skall ha övergripande betydelse, bör den därför även vara en av de mest betydelsefulla faktorerna som skall beaktas vid placeringen av de intagna, framför allt när tiden för frigivningen nalkas. Regeringen anser, i likhet med och remissinstanserna, att det inte finns några skäl att frångå normaliseringsprincipen. Myndigheter utanför kriminalvården skall därför även i fortsättningen ha ansvar för t.ex. bostads- och arbetsanskaffning och annat som är av stor betydelse inför frigivningen. Under remissbehandlingen har framförts farhågor om att det kan bli svårt att upprätthålla normaliseringsprincipen om närhetsprincipen får ge vika. Enligt regeringens mening finns det förutsättningar att tillämpa normaliseringsprincipen även när den intagne vistas på en anstalt som inte ligger i närheten av hemorten. Eftersom behovet av kontakter med frivården och andra myndigheter på hemorten i allmänhet ökar ju närmare frigivningen man kommer, kan det finnas skäl att då flytta den intagne till en anstalt som ligger närmare hemorten. Som tidigare framgått har indelningen i riks- och lokalanstalter nära samband med närhetsprincipen. Mot bakgrund av att närhetsprincipen inte längre skall ha samma betydelse som övergripande norm för placering av de intagna, står det klart att denna indelning har spelat ut sin roll. De intagna skiljer sig från varandra bl.a. med hänsyn till risken för att de skall försöka rymma från anstalten eller göra sig skyldiga till nya brott under verkställigheten. För att kriminalvården skall kunna uppfylla de krav som ställs på verksamheten som resurserna utnyttjas på ett rationellt sätt måste det därför inom anstaltsorganisationen finnas anstalter med olika grad av säkerhet. I lagstiftningen kan sedan uppställas olika regler t.ex. beträffande kontrollåtgärder för olika typer av anstalter. har utarbetat ett system där landets anstalter delas in i fyra säkerhetsklasser, där klass I står för den högsta säkerhetsnivån och klass IV den lägsta. Indelningen bygger på ett flertal förutsättningar: anstaltens geografiska läge, anstaltens fysiska status (murar, staket, larm etc.), personalen (täthet, rutiner etc.) samt den verksamhet eller inriktning som utmärker anstalten. Denna indelning skall tjäna till vägledning vid fördelningen av de intagna samt utgöra underlag för investeringar och övriga resursinsatser. Att det för praktiskt kriminalvårdsarbete är lämpligt att dela in anstalterna i ett flertal olika säkerhetsklasser innebär inte att även lagstiftningen måste innefatta samma indelning. Regeringen anser i likhet med utredningen att indelningen i så många säkerhetsklasser är alltför detaljerad för att bestämmas i lag. Enligt regeringens mening är det som tillräckligt att i lagen ange två säkerhetsnivåer. Anstaltsindelningen bör alltså i huvudsak utgå från säkerheten. Den tydligaste skiljelinjen går mellan öppna anstalter, som inte har några direkta rymningshinder, och slutna anstalter med rymningshinder av varierande slag. En lämplig indelning synes därför även i fortsättningen vara att anstalterna, och i förekommande fall anstaltsavdelningarna, delas in i öppna respektive slutna. Regler för placering av de intagna Valet av anstalt står i första hand mellan öppen och sluten anstalt. I likhet med utredningen anser regeringen att placering i öppen anstalt skall äga företräde även . För placering i sluten anstalt skall således särskilda skäl kunna åberopas. Med särskilda skäl för placering i sluten anstalt avses företrädesvis säkerhetsskäl. Det skall föreligga omständigheter som talar för att bevaknings- och kontrollåtgärder verkligen behövs för att säkerhetsställa att den intagne inte avviker från anstalten och inte heller fortsätter med brottslig verksamhet under verkställigheten. Utgångspunkten bör vara att ingen placeras under mer slutna former än säkerheten i varje enskilt fall kräver. För en sådan utgångspunkt talar inte bara humanitära skäl utan också det angelägna i att anstaltsbeståndet utnyttjas så effektivt som möjligt. Enligt regeringens mening bör man undvika att blanda intagna som missbrukar narkotika med andra intagna. De intagna som kan befaras missbruka narkotika under anstaltsvistelsen bör företrädesvis placeras i sluten anstalt. Detsamma gäller intagna, som utan att själva missbruka narkotika, kan befaras ta befattning med narkotika på annat sätt, t.ex. genom försäljning eller insmuggling. Av den nuvarande lagstiftningen framgår att hänsyn skall tas till risken för att den intagne skall allvarligt störa ordningen genom att nyttja eller förfara olagligt med narkotika vid bedömningen av om han skall placeras i sluten anstalt. Enligt regeringens mening behövs det emellertid en presumtion för placering i sluten anstalt i dessa fall. för missbruk under verkställigheten föreligger i allmänhet alltid beträffande personer som är inne i ett aktivt missbruk. I något enskilt fall kan dock t.ex. erfarenhet från tidigare anstaltsvistelse leda till en bedömning av att det inte finns risk för missbruk under aktuell verkställighet. Likaså kan det faktum att en intagen påbörjat en behandling mot sitt missbruk ibland leda till att det inte längre anses föreligga fara för att han skall missbruka eller på annat sätt ta befattning med narkotika under resten av verkställigheten. Uttrycket företrädesvis lämnar också ett visst utrymme för att under vissa omständigheter välja en öppen placering, trots att det finns viss risk för missbruk, t.ex. när det är fråga om ett mycket kort fängelsestraff. I 7 § tredje stycket finns bestämmelser om särbehandling av vissa långtidsdömda. Om ett beslut om sådan särbehandling har fattats kan bara placering i sluten anstalt komma ifråga. Regeringen har för avsikt att återkomma till denna bestämmelse i det fortsatta arbetet med förslag. I likhet med vad som gäller måste dock placering i sluten anstalt i enskilda fall kunna komma i fråga även utan att säkerhetsskäl kan åberopas. I den mån särskilda utbildnings- eller behandlingsresurser knyts till en viss sluten anstalt bör alltså intagna som har behov av och efterfrågar en sådan utbildning eller behandling kunna placeras på den anstalten oberoende av om det är nödvändigt av säkerhetsskäl eller ej. När det gäller valet mellan anstalter av samma slag bör, enligt regeringens uppfattning, den som har behov av utbildning eller behandling som anordnas i viss anstalt, om det är lämpligt, placeras i denna. Vidare skall den placering eftersträvas som är ägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen. En bestämmelse av denna innebörd bör föras in i lagen. Dessa olika hänsyn kan i många fall komma i konflikt med varandra. Enligt regeringens mening måste kriminalvården göra en helhetsbedömning av den dömdes situation för att avgöra vilken placering som skall väljas. Vad som bör väga tyngst kan även variera över tiden och bör ofta förberedelse av frigivningen tillmätas större betydelse. För att man skall kunna tillgodose både behovet av att bereda den intagne lämplig behandling eller utbildning och behovet av att förbereda frigivningen på ett bra sätt bör så långt det är möjligt anstalter med olika inriktning finnas att tillgå i alla delar av landet. Att det i lagtexten anges att den som har behov av utbildning eller behandling som anordnas i viss anstalt, om det är lämpligt, skall placeras där och att man skall eftersträva en placering som är ägnad att främja en ändamålsenlig förberedelse av frigivningen betyder inte att dessa omständigheter är de enda som skall beaktas vid valet mellan anstalter av samma slag. Vid valet mellan olika slutna anstalter måste således först bedömas vilken grad av säkerhet som den intagne kräver. Som uttalat skall intagna utan missbruksproblem och de intagna som vill bli av med sitt missbruk inte behöva komma i kontakt med narkotika under anstaltsvistelsen. Det är därför också viktigt att beakta att de intagna som missbrukar narkotika och som inte kan förmås att gå igenom behandling för att komma ifrån sitt missbruk bör hållas åtskilda från andra intagna. Väg- och sjöfyllerikommittén föreslog i sitt betänkande Grovt rattfylleri och Sjöfylleri (SOU 1992:131) en ändring av 6 § KvaL för att det skulle kunna inrättas särskilda specialanstalter för rattfylleridömda. Vid behandlingen av utredningens förslag anförde regeringen att kommitténs förslag i denna del borde behandlas i samband med beredningen av förslag (prop. 1993/94:44 s. 39). Som tidigare nämnts kommer vissa anstalter att inriktas på behandling av trafiknykterhetsbrottslingar. Regeringen föreslår nu att 6 § KvaL med bestämmelser om indelning i riks- och lokalanstalter skall upphävas och att man vid placeringen av de intagna bl.a. skall ta hänsyn till den dömdes behov av behandling. I och med detta har ändamålet med Väg- och förslag tillgodosetts. Regeringen har för avsikt att återkomma till frågorna om särskilda regler för placering av ungdomar och kvinnor i det fortsatta arbetet med en ny lag om verkställighet av fängelsestraff. 7 Granskning av försändelser Regeringens förslag: Möjligheterna att granska ett brev eller en annan försändelse till eller från en intagen för att undersöka om den innehåller otill- låtna föremål, även utan att det finns någon kon- kret misstanke i det enskilda fallet, utvidgas till att avse samtliga slutna anstalter och inte som enbart gälla slutna riksanstalter. Försändelser till och från de intagna i en sluten anstalt skall enligt förslaget få granskas för undersökning av om de innehåller något meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller annat liknande förfarande när det finns an- ledning att anta att de innehåller sådant medde- lande. Liksom tidigare skall på sluten anstalt sådan granskning även få ske stickprovsvis och när det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden. När det gäller intagna på en öppen anstalt före- slås att granskning skall få göras när det finns anledning att anta att en försändelse innehåller något otillåtet föremål eller något meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller annat liknande förfarande. Granskning i syfte att undersöka om en försändelse innehåller något otillåtet föremål skall även få göras stick- provsvis. Utredningens förslag: Försändelser till eller från en intagen i en sluten anstalt skall generellt få granskas både för undersökning av om de innehåller otillåtna föremål och för undersökning av om de innehåller meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller liknande.När det gäller öppen anstalt föreslår utredningen i motsats till regeringen att granskning stickprovsvis även skall få ske för undersökning av om en försändelse innehåller meddelande som avses ovan. Utredningen föreslår vidare att en försändelse som uppges komma från myndighet, advokat eller internationellt organ som har erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda, skall få granskas om det finns anledning att misstänka att uppgiften inte är riktig, i stället som först när det finns skälig misstanke att så är fallet. Enligt utredningens förslag skall den intagne inte längre ha rätt att närvara när en försändelse till honom öppnas. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig i denna del tillstyrker utredningens förslag när det gäller rätten att granska försändelser. anser att möjligheten att ta del av meddelanden bör inskränkas till fall där det finns misstanke om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller liknande och att sådan granskning inte bör vara erforderlig på öppna anstalter. ombudsmän () liksom menar att det inte finns skäl att försvaga graden av misstanke för granskning av försändelser som uppges komma från myndighet eller liknande. Samtliga remissinstanser som yttrar sig i denna del är negativa till att en intagen inte längre skall ha rätt att närvara vid öppning av en försändelse och flera instanser anser att en sådan rätt bör göras ovillkorlig.Skälen för regeringens förslag: För att begränsa de skadliga verkningarna som ett fängelsestraff medför, är det viktigt att de intagna kan upprätthålla kontakter med personer utanför anstalten, framför allt med sina anhöriga. Detta sker bl.a. genom brev och andra försändelser. Sådana försändelser kan dock även användas för att föra in narkotika och andra otillåtna varor i anstalten liksom för att planera brottslig verksamhet, avvikande och liknade förfarande. Det är därför uppenbart att granskning av försändelser till eller från intagna måste ske även i fortsättningen. Granskningen skall ske av säkerhetsskäl, dvs. för att förebygga och hindra att intagna planerar eller leder brottslig verksamhet eller sätter säkerheten i fara genom att t.ex. förbereda rymningar eller ta emot narkotika eller andra otillåtna varor. Granskningen kan ske på olika sätt, nämligen genom genomlysning av oöppnad försändelse, öppning av försändelse utan läsning av dess skriftliga innehåll och slutligen både öppning av försändelsen och läsning av skriftliga meddelanden däri. Granskning i syfte att söka efter otillåtna föremål En granskning som sker endast i syfte att utröna om en försändelse innehåller otillåtna föremål är i allmänhet inte integritetskränkande på samma sätt som en granskning som även omfattar meddelande i försändelsen. Detta gäller framför allt om granskningen sker utan att försändelsen öppnas. skall granskning i detta syfte ske vid alla slutna riksanstalter. Narkotikasituationen är dock minst lika besvärlig vid många av de slutna lokalanstalterna. Det föreslås nu att indelningen i riks- och lokalanstalter skall avskaffas. Regeringen anser i likhet med utredningen att det mot denna bakgrund är rimligt att granskning i detta syfte skall vara tillåten vid samtliga slutna anstalter, utan att det föreligger en konkret misstanke i det enskilda fallet. Vid specialavdelningarna bör sådan granskning även i fortsättningen vara obligatorisk. Trots att förslaget innebär att granskning beträffande andra intagna i slutna anstalter inte kommer att vara obligatorisk, bör, vid de anstalter där det föreligger mer än tillfälliga narkotikaproblem, försändelserna till de intagna regelmässigt granskas för att utröna om de innehåller narkotika eller andra otillåtna föremål. Behovet av att granska försändelser till eller från de intagna på öppna anstalter är inte lika stort som vid de slutna anstalterna. Med hänsyn till de intagnas integritet bör därför kontrollnivån där inte vara lika hög som vid de slutna anstalterna. Även vid öppna anstalter förekommer emellanåt att narkotika eller andra otillåtna föremål kommer in till anstalten genom försändelser. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att det liksom tidigare bör vara möjligt att även vid öppna anstalter granska en försändelse när det finns anledning att misstänka att den innehåller otillåtna föremål och att granskning för att söka efter sådana föremål också skall kunna göras stickprovsvis. På vilket sätt granskningen skall ske får avgöras av omständigheterna. Av 27 § lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår att granskningen inte får göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. När det gäller granskning i syfte att undersöka om en försändelse innehåller meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller annat liknande förfarande ställer sig saken annorlunda än när det enbart gäller eftersökande av otillåtna föremål. Att personalen vid anstalterna har rätt att även läsa breven innebär otvivelaktigt ett betydande intrång i de intagnas personliga integritet. För att kriminalvården skall kunna förhindra att de intagna avviker eller begår nya brott under verkställigheten måste dock kriminalvården ibland ha möjlighet att även ta del av innehållet i försändelserna. Sådan granskning bör även i fortsättningen vara obligatorisk beträffande intagna på specialavdelning. När det är påkallat av säkerhetsskäl får enligt nuvarande regler granskning i detta syfte även ske stickprovsvis beträffande intagna i allmänhet samt, beträffande den som är intagen i sluten anstalt, om det är nödvändigt med hänsyn till hans särskilda förhållanden. Utredningen har föreslagit att det i lagtexten skall lämnas ett generellt medgivande för kriminalvården att ta del av meddelanden till eller från intagna i sluten anstalt. Utredningens avsikt är dock inte att alla brev som kommer till en sluten anstalt skall bli föremål för en sådan granskning, vilket enligt utredningen inte heller skulle vara praktiskt möjligt. I stället anser utredningen att i anstaltsföreskrifter eller i annat lämpligt sammanhang bör ge anvisningar för brevgranskningens närmare inriktning. Förslaget har kritiserats under remissbehandlingen. Enligt skulle ett sådant förfarande inte stå i överensstämmelse med den formella lagkraftens princip, vilken innebär att en bestämmelse i lag inte kan inskränkas genom föreskrifter av en myndighet. Enligt regeringens mening är inte narkotikasituationen i de svenska fängelserna så allvarlig att den motiverar ett så långt gående ingrepp i de intagnas integritet som en generell eller nästintill generell rätt för kriminalvården att ta del av meddelanden i försändelser skulle innebära. Regeringen föreslår att kriminalvården får rätt att ta del av innehållet i en försändelse till eller från de intagna när det finns anledning att anta att den innehåller något meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller annat liknande förfarande. Beträffande de intagna på en sluten anstalt bör granskning av meddelanden i försändelser liksom tidigare även få göras stickprovsvis samt om granskningen behövs med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden. När det gäller de intagna i öppen anstalt är det enligt regeringens mening tillräckligt att en försändelse får granskas för detta ändamål när det finns anledning att anta att den innehåller något meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande eller annat liknande förfarande. Brev från svensk myndighet m.fl. I 25 § KvaL finns bestämmelser om att ett brev från svensk myndighet, advokat eller internationellt organ, som har av erkänd behörighet att ta emot klagomål från intagna, skall vidarebefordras utan granskning. Ett brev som anges vara avsänt från sådan myndighet, advokat eller organ, får dock granskas om det skäligen kan misstänkas att uppgiften är oriktig och förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt. Som utredningen anför är det av största vikt att sådana brev inte underkastas granskning i anstalterna. Enligt utredningens uppfattning är dock bestämmelsen alltför restriktiv och man föreslår därför att ett sådant brev skall kunna granskas redan om det finns anledning att anta att uppgiften är oriktig. Regeringen delar inte utredningens uppfattning i denna fråga, utan anser, i likhet med flera av remissinstanserna, att det inte finns skäl att ändra nivån på den misstanke som skall krävas för att ett sådant brev skall få kontrolleras. Den intagnes närvaro vid öppning av en försändelse Utredningen har föreslagit att en intagen inte längre skall ha rätt att, om det lämpligen kan ske, närvara vid öppning av brev eller annan försändelse till honom. Utredningen hänvisar till att det relativt sällan förekommer att en intagen är närvarande vid öppning och att detta i allmänhet synes ha sin grund i att det är förenat med betydande praktiska svårigheter. Enligt regeringens uppfattning är dessa skäl inte tillräckliga för att ta bort den intagnes rätt att, om det är lämpligt, närvara vid öppning av en försändelse. Denna möjlighet är viktig för att upprätthålla tilltron till att granskningen sker på ett korrekt sätt. Flera remissinstanser har framfört att det vore önskvärt att den intagne kunde ges en ovillkorlig rätt att närvara vid öppning av en försändelse. Regeringen bedömer dock att detta av praktiska skäl inte är möjligt att genomföra. Regeringens förslag: Om det behövs för att kunna bedöma om en intagen skall få ta emot besök i ett särskilt fall eller om ett besök skall vara be- vakat skall i förväg undersökas om den besökande är dömd eller misstänkt för brottslig verksamhet. En bestämmelse om sådan kontroll förs in även i lagen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Inget förslag lämnas om införande av besöksrum som är så utformade att den intagne och besökaren inte kan överlämna föremål till varandra. Utredningens förslag: Enligt utredningens förslag skall besök kunna kontrolle- ras inte enbart enligt nuvarande ordning, där en tjänsteman är närvarande, utan även genom att besöket sker under sådana förhållanden att den intagne och be- sökaren inte kan överlämna föremål till varandra. Om det behövs med hänsyn till säkerheten eller ordningen vid en viss anstalt skall få besluta att samtliga intagna på denna anstalt endast skall få ta emot kontrolle- rade besök. Undantag skall kunna göras när särskilda skäl föreligger. Beträffan- de sluten anstalt skall, enligt utredningens förslag, alltid inhämtas uppgifter om den besökande i förväg, om det inte är uppenbart obehövligt. Utredningen har inte behandlat den föreslagna ändringen i lagen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Remissinstanserna: Huvuddelen av de remissinstanser som yttrar sig i denna del accepterar att fler besök skall vara kontrollerade t.ex. genom att besöket sker under sådana förhållanden att den intagne och besökaren inte kan ha fysisk kontakt med varandra. betonar att skillnaden i värde för den intagne mellan ett kontrollerat besök och ett okontrollerat besök är mycket stor. och anser att man inte bör inrätta särskilda besöksrum som omöjliggör fysisk kontakt.