prop · GI0317 · 1995-01-01 00:00:00 — Avtalsvillkor vars mål eller konsekvens är följande: a) att utesluta eller begränsa näringsidkarens rättsliga ansvar i händelse av att konsumenten dör eller drabbas av personskada till följd av näringsid- karens handlande eller underlåtenhet, b) att otillbörligt utesluta eller begränsa konsumentens lagliga rättigheter gentemot näringsidkaren eller någon annan part i händelse av att näringsid- karen bryter helt eller delvis mot någon avtalsförpliktelse, däribland möjligheten för konsumenten att åberopa en fordran som han kan ha mot näringsidkaren för kvittning mot en skuld som han har till denne, c) att göra ett avtal bindande för konsumenten medan näringsidkarens presta- tioner är underkastade villkor vars uppfyllande beror endast på dennes vilja, d) att tillåta näringsidkaren att behålla pengar som betalats av konsumenten när denne beslutar att inte ingå eller fullfölja avtalet, utan att konsumenten ges rätt till motsvarande ersättningsbelopp från näringsidkaren då denne säger upp avtalet, e) att kräva att en konsument som inte uppfyller sitt betalningsåtagande betalar ett oproportionerligt stort ersättningsbelopp, f) att tillåta näringsidkaren att säga upp avtalet på godtyckliga grunder när samma rätt inte ges konsumenten, liksom att låta näringsidkaren behålla belopp som betalats för ännu inte utförda tjänster när det är näringsid- karen själv som säger upp avtalet, g) att tillåta näringsidkaren att utan rimligt varsel säga upp ett avtal med obestämd varaktighet, med mindre än att det finns välgrundade orsaker, h) att automatiskt förlänga ett avtal med bestämd varaktighet om konsumenten inte säger ifrån, när sista datum för konsumenten att framföra att han inte önskar förlänga avtalet ligger oskäligt tidigt, i) att oåterkalleligen binda konsumenten vid villkor som denne inte haft någon verklig möjlighet att ta del av innan avtalet ingicks, j) att tillåta näringsidkaren att ensidigt ändra villkoren utan något giltigt skäl som anges i avtalet, k) att tillåta näringsidkaren att ensidigt och utan giltigt skäl ändra någon egenskap hos den vara eller tjänst som skall levereras, l) att ange att varans pris skall fastställas vid leveransen eller tillåta att näringsidkaren höjer priset utan att konsumenten i båda fallen har en motsvarande rätt att frånträda avtalet om det slutliga priset är för högt i förhållande till det pris som överenskoms när avtalet ingicks, m) att ge näringsidkaren rätt att avgöra om den levererade varan eller tjänsten överensstämmer med avtalet, eller att ge honom rätt att ensam tolka ett avtalsvillkor. n) att begränsa näringsidkarens skyldighet att respektera de åtaganden som hans representanter har gjort, eller att göra näringsidkarens förpliktelser beroende av att särskilda formkrav iakttas, o) att förplikta konsumenten att fullgöra alla sina skyldigheter även om inte näringsidkaren fullgör sina, p) att ge näringsidkaren möjlighet att utan konsumentens samtycke överlåta sina rättigheter och förpliktelser enligt avtalet när detta kan minska konsumentens säkerhet, q) att utesluta eller inskränka konsumentens rätt att gå till domstol eller vidta andra rättsliga åtgärder, särskilt genom att kräva att konsumenten för tvister enbart till skiljeförfarande som inte är reglerat i lag, genom att orättmätigt inskränka konsumentens tillgång till bevismedel eller genom att pålägga konsumenten en bevisbörda som enligt gällande rätt bör ligga hos någon annan avtalspart. Räckvidd för g, j och l a) En leverantör av finansiella tjänster kan, utan hinder av g, förbehålla sig rätten att säga upp ett avtal med obestämd varaktighet ensidigt och, om det finns giltigt skäl, utan varsel. Det förutsätter dock att näringsidkaren är förpliktad att omgående informera motparten och eventuella övriga av- talsparter. b) En leverantör av finansiella tjänster kan, utan hinder av j, förbehålla sig rätten att, utan varsel om det finns giltigt skäl, ändra den räntesats som konsumenten skall betala eller erhålla eller andra kostnader för finansiella tjänster, förutsatt att näringsidkaren är förpliktad att möjligt informera motparten och eventuella övriga avtalsparter och att dessa omgående kan säga upp avtalet. j hindrar inte heller att en näringsidkare förbehåller sig rätten att ensidigt ändra villkoren i ett avtal som har träffats , förutsatt att han förpliktas att underrätta konsumenten med rimligt varsel och att denne kan säga upp avtalet. c) g, j och l gäller inte för: - transaktioner med värdepapper, finansiella instrument eller andra varor eller tjänster där priset varierar med förändringar i en börskurs eller ett börsindex eller en kapitalmarknadsränta som näringsidkaren inte har kon- troll över, - avtal om köp eller försäljning av utländsk valuta, resecheckar eller in- ternationella postanvisningar i utländsk valuta. d) Vad som sägs i l hindrar inte lagliga prisindexeringsklausuler, under förutsättning att riktlinjerna för prissvängningarna beskrivs tydligt. Som sagts ovan är villkorslistan enligt direktivet "en vägledande, inte uttömmande lista på villkor som kan anses oskäliga". Även om denna formulering är icke-förpliktande torde den få uppfattas så att villkoren i fråga typiskt sett bör bedömas som oskäliga i de nationella rättsordningarna. Detta gäller dock bara i den mån det är fråga om sådana villkor i konsumentavtal som inte har varit föremål för individuell förhandling, dvs. inom direktivets tillämpnings- område. Det krav som direktivet sålunda ställer på de nationella rättsordningarna i nu angivet hänseende är uppfyllt i svensk lag dels genom de civilrättsliga bestämmelserna i 36 § avtalslagen och i 11 § denna lag, dels genom de marknads- rättsliga bestämmelserna i denna lag. De uppräknade villkoren får vid en bedömning enligt de sistnämnda bestämmelserna anses typiskt sett oskäliga när de förekommer i konsumentsammanhang. Detsamma torde gälla vid en rent civilrättslig prövning, särskilt om det är fråga om avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. I något fall är ett villkor som återfinns i listan ogiltigt redan genom ett uttryckligt lagstadgande. Lagrådet har i sitt yttrande berört frågan om vilken betydelse det får för rättsillämpningen att direktivets lista införlivas med svensk rätt genom att den tas in i författningskommentaren till den nya lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Därvid har Lagrådet framhållit att uttalanden i författningskommentaren till lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden inte kan få någon betydelse för tolkningen av 36 § avtalslagen, vars grundläggande rekvisit inte föreslås ändrade. Härtill har dock Lagrådet tillagt att direktivet och dess bilaga måste kunna få betydelse även för tilllämpningen av 36 § avtalslagen med hänsyn till att det numera är vedertaget att tolkningen av svensk lag sker under beaktande av intresset att överensstämmelse nås med internationella överenskommelser. Regeringen instämmer i vad Lagrådet sålunda anfört. Flera av villkoren i listan nämndes uttryckligen i den genomgång som gjordes i motiven till avtalsvillkorslag (se prop. 1971:15 s. 13, prop. 1976/77:110 s. 38 f.) och i motiven till 36 § avtalslagen när den tillkom (se prop. 1975/76:81 s. 111 f. och 116 f.). Vad som uttalades i dessa lagstiftnings- ärenden har giltighet även i fortsättningen. I bilaga 4 till departementspromemorian Oskäliga avtalsvillkor m.m. Införlivande med svensk rätt av EG:s direktiv om oskäliga villkor i konsumentavtal (Ds 1994:29) finns en promemoria med hänvisningar till förarbeten och rättsfall i anslutning till vart och ett av villkoren i listan. Där framgår översiktligt hur villkoren i fråga, eller snarlika villkor, tidigare behandlats i motivuttalanden och rättspraxis i . Det finns emellertid anledning att här beröra några av villkoren i listan närmare. Därvid berörs frågorna om marknadsrättslig resp. civilrättslig oskälighet i ett sammanhang. I b avses villkor som otillbörligt begränsar konsumentens rätt vid kontrakts- brott. Näringsidkaren försöker alltså slippa ifrån det fulla ansvaret för egna kontraktsbrott och det är fråga om en "otillbörlig" begränsning. På de områden som är reglerade genom tvingande lagstiftning - exempelvis konsumentköp, konsumenttjänster, konsumentkrediter och paketresor - är alla klausuler (frånsett något undantag som saknar betydelse i detta sammanhang) som begränsar konsumentens rätt vid kontraktsbrott ogiltiga, eftersom konsumenten alltid har den rätt som den tvingande lagen ger honom. Även om det saknar praktisk be- tydelse får sådana klausuler därmed också anses oskäliga enligt 36 § avtalsla- gen. De är också direkt oskäliga enligt 3 § i förevarande lag. När det gäller sådana avtal på konsumentområdet som inte är reglerade genom tvingande lag, anses näringsidkaren i princip ha möjlighet att reglera ansvaret för kontraktsbrott i avtalet. Denna frihet är dock begränsad (se bl.a. prop. 1975/76:81 s. 144 f.). Sålunda torde konsumenten exempelvis så gott som alltid ha rätt till prisreduktion om en förvärvad vara, tjänst eller nyttighet är felaktig. Näringsidkaren kan vidare i princip inte friskriva sig från skadeståndsansvar för uppsåt eller grov försummelse. I vissa fall kan även villkor som innebär friskrivning från skadeståndsansvar vid en mindre grad av försummelse åsidosättas. Som framhölls i de ursprungliga motiven till 36 § avtalslagen (prop. 1976/77:81 s. 123 f.) kan redan den omständigheten att ett villkor avviker från dispositiv lag ibland medföra att det skall jämkas eller lämnas utan avseende. Om villkoret är så utformat att begränsningen av konsumen- tens rätt sker "otillbörligt", är det ingen tvekan om att villkoret är att bedöma som oskäligt enligt 36 § avtalslagen. Detsamma gäller vid en prövning enligt förevarande 3 §. Men bedömningen bör, som framgått, ofta vara strängare än så. I c nämns villkor som innebär en avancerad form av s.k. haltande bundenhet. Med detta uttryck brukar vanligtvis avses att en av parterna i ett avtalsförhållande är bunden av avtalet, medan den andra parten fritt kan avgöra om och när han skall bli bunden. Detta behöver inte i sig vara oskäligt. Avtalslagen kan sägas bygga på haltande bundenhet som avtalsmekanism (se i nr 1990/91 s. 545 f.). Den som avger ett anbud är bunden av detta, medan motparten inte blir bunden förrän han avgett sin s.k. accept. I 2 och 3 §§ avtalslagen finns regler om den s.k. acceptfristen, dvs. den tid inom vilken anbudet skall besvaras. Men om ett villkor gentemot en konsument innebär att en näringsidkare förlänger acceptfristen och därmed håller en konsument i osäkerhet , är villkoret ofta att anse som oskäligt (jfr prop. 1975/76:81 s. 118). I 41 § tredje stycket första meningen konsumentköplagen finns en regel som ger köparen ett visst skydd mot klausuler som skall ge säljaren rätt att dröja med att svara på ett anbud. Enligt bestämmelsen kan köparen utan ersätt- ningsskyldighet avbeställa en vara i det skedet att säljaren ännu inte har accepterat ett anbud som köparen har lämnat. Den typ av villkor som nämns i direktivet går ännu längre till konsumentens nackdel. Medan konsumenten är bunden av avtalet har näringsidkaren en betydande frihet. Hans prestationer är underkastade villkor vars uppfyllande han själv råder helt över. Ett exempel kan vara att en fastighetsmäklare förbehåller sig full frihet när det gäller att avgöra i vad mån på marknaden utbjudna fastig- heter skall erbjudas en kund som anlitat mäklaren och erlagt förmedlingsavgift i förskott. Sådana villkor är normalt oskäliga enligt såväl 36 § avtalslagen som 3 § avtalsvillkorslagen. Det är inte acceptabelt att näringsidkarens frihet är så mycket större än konsumentens. har vid ett flertal tillfällen förbjudit avtalsvillkor som på olika sätt inneburit haltande bundenhet till näringsidkarens fördel (se t.ex. MD 1978:1). I g avses avtalsvillkor om uppsägning av avtal med obestämd varaktighet. Vad som kan vara oskäligt enligt direktivets typvillkor är att näringsidkaren tillåts att utan "välgrundade orsaker" säga upp ett sådant avtal "utan rimligt varsel". I direktivet begränsas dock räckvidden av g i bl.a. punkt 2 a. Där sägs att en leverantör av finansiella tjänster kan förbehålla sig rätten att säga upp ett avtal med obestämd varaktighet ensidigt och, om det finns giltigt skäl, utan varsel. Den huvudsakliga skillnaden jämfört med andra avtal är att det vid finansiella tjänster räcker med "giltigt skäl" för uppsägningsrätt, medan det i övrigt krävs "välgrundade orsaker". I svensk rätt finns det inte på konsumentområdet några lagbestämmelser om uppsägning av avtal med obestämd varaktighet. De begränsningar som finns i kreditgivarens uppsägningsrätt i konsumentkreditlagen (21 och 22 §§) avser förtida uppsägning, dvs. uppsägning som strider mot avtalets bestämmelser om avtalstid. I propositionen till 36 § avtalslagen berördes klausuler om uppsägning av avtal (s.k. förfalloklausuler; prop. 1975/76:81 s. 127, jfr s. 139 f.) men inte klausuler om uppsägning av avtal med obestämd varaktighet (jfr dock SOU 1974:83 s. 156 f.). Det bör visserligen i princip vara lättare att säga upp ett avtal av det slaget än att säga upp ett tidsbestämt avtal . Bedömningen på detta område får emellertid i svensk rätt ske, liksom på övriga områden, med hänsyn tagen till samtliga relevanta omständig- heter. Därvid skall beaktas de speciella förhållanden som kan föreligga inte bara inom området för finansiella tjänster utan också inom andra avtalsområden (se t.ex. 26 § lagen, 1991:351, om handelsagentur där det anges att part utan ersättningsskyldighet kan frånträda ett avtal om det "finns en viktig grund för att frånträda avtalet "). Dock kan det konstateras att avtalsvillkor som är så oförmånliga för konsumenten som de i punkt g avsedda villkoren regelmässigt torde betraktas som oskäliga enligt svensk rätt. I j behandlas klausuler om ensidig villkorsändring. Näringsidkaren bör enligt direktivet inte kunna ges rätt att ensidigt ändra villkoren utan giltigt skäl. Skälet skall finnas angivet i avtalet. Att den ena parten tillåts att ändra avtalsvillkoren efter eget bestämmande strider mot den grundläggande avtalsrättsliga principen att "avtal skall hållas". Typvillkoret i j kan sägas spegla denna princip genom att ensidiga ändringar fordrar "giltigt skäl" för att ett avtalsvillkor härom inte skall riskera att bedömas som oskäligt. Motsvarande princip får anses gälla enligt svensk rätt (jfr prop. 1975/76:81 s. 139 med hänvisning till SOU 1974:83 s. 149 f.). Därvid kan giltigt skäl anses föreligga exempelvis när avtalet avser löpande tillhandahållande av en produkt eller en tjänst - t.ex. elektricitet eller sophämtning - för vilken kostnaderna varierar. Däremot kan det inte anses som ett giltigt skäl exempelvis att näringsidkaren behöver höja priset för att kompensera sig för förluster i andra grenar av sin rörelse. I förarbetena till 36 § avtalslagen uttalade föredragande statsrådet att jämkning borde kunna ske av prisklausuler som lägger i ena partens hand att ensidigt avgöra huruvida inträffade förändringar motiverar en prishöjning (prop. 1975/76:81 s. 118). Sålunda bör ett villkor om prisändring ibland kunna anses oskäligt även om de förutsättningar som anges i sig utgör "giltigt skäl", nämligen om det i alltför hög grad lämnas åt näringsidkaren att bestämma om förutsättningarna är uppfyllda i det enskilda fallet. I punkt 2 b görs i första stycket undantag för finansiella tjänster. Till dessa hör bl.a. kreditgivning, inlåning på konto och fondkommissionsverksamhet. I fråga om dessa tjänster kan näringsidkaren, enligt direktivet, under närmare angivna förutsättningar ändra räntan och andra kostnader. Denna särreglering torde främst hänga samman med den omständigheten att det är fråga om tjänster som tillhandahålls löpande, varvid näringsidkarens kostnader varierar över tiden. Det är alltså den typ av omständigheter som ändå - vid en tillämpning av huvudregeln - skulle kunna utgöra giltigt skäl för ensidiga villkorsändringar. I den svenska konsumentkreditlagen finns tvingande bestämmelser som begränsar kreditgivarens rätt att höja räntan och avgifterna för krediten (11 och 12 §§). På denna punkt är den svenska regleringen strängare än EG-direktivet. Några motsvarande bestämmelser finns inte beträffande finansiella tjänster i övrigt, exempelvis inlåning på bankkonto. Bedömningen av klausuler om ensidiga villkorsändringar sker i svensk rätt med beaktande av alla relevanta omständigheter. Liksom när det gäller andra villkor skall därvid eventuella särskilda förhållanden inom ett visst område beaktas inom ramen för den samlade oskälighetsbedömningen. En generell särbehandling av ett visst avtalsområde kan knappast komma i fråga. I n nämns bl.a. avtalsvillkor som går ut på att begränsa den behörighet som tillkommer näringsidkarens representant. Om näringsidkaren anlitar en representant, svarar han normalt för de åtaganden som denne gör, givetvis med beaktande av de allmänna reglerna i avtalslagen om behörighet och befogenhet (särskilt 10 och 11 §§). En uttrycklig regel härom finns i 12 § hemförsäljningslagen. Där stadgas att ett ombud skall anses behörig att handla på näringsidkarens vägnar när det gäller att ingå avtal enligt hemförsäljnings- lagen, att utfästa förmåner avsedda att ingå i ett sådant avtal samt att ta emot betalning. Näringsidkaren kan inte till nackdel för konsumenten inskränka ombudets behörighet. Ett villkor som inskränker skyldigheten att svara för representantens åtaganden innebär ofta, om det blir gällande, att konsumenten blir lurad och tror att han ingår ett avtal som är förmånligare än det är. torde sådana villkor ofta betraktas som oskäliga i konsumentförhållanden enligt svensk rätt. Den princip som kommer till uttryck i hemförsäljningslagen torde sålunda i viss utsträckning gälla utan lagstöd på andra områden när det gäller relationen mellan näringsidkare och konsumenter (se bl.a. Adlercreutz, Avtalsrätt I, 9 uppl. 1989 s. 185 f. och , Allmän avtalsrätt, 3 uppl. 1991 s. 148 f.). Det som sagts gäller också villkor som innebär att näringsidkaren inte blir bunden av förpliktelser, om inte vissa formkrav iakttagits. Den typen av villkor nämns också i n i direktivets lista. Även detta kan vara ett sätt för närings- idkaren att genom vilseledande komma ifrån sitt ansvar mot konsumenten. I q behandlas bl.a. skiljeklausuler, dvs. avtalsklausuler som går ut på att tvinga konsumenten att föra tvister om avtalet till skiljenämnd i stället för till domstol. Enligt direktivet bör sådana klausuler anses oskäliga, om skiljeförfarandet inte är reglerat i lag. Skiljeklausuler bedöms i svensk rätt numera ofta som oskäliga i konsumentförhållanden. I förarbetena till generalklausulen uttalades att det i många fall kan finnas anledning att ingripa mot skiljeklausuler i avtal mellan näringsidkare och konsumenter (se prop. 1975/76:81 s. 147). I rättspraxis finns flera fall där skiljeklausuler i konsu- mentavtal lämnats utan avseende, trots att skiljeförfarandet varit reglerat i lag (se NJA 1981 s. 711, NJA 1982 s. 800 och NJA 1983 s. 510 samt Adlercreutz, Avtalsrätt I, 9 uppl. s. 285 och Grönfors, Avtalslagen, 2 uppl. 1989 s. 192 med hänvisningar). Det bör nämnas i sammanhanget att det i 3 a § lagen (1929:145) om skiljemän finns en särskild lagregel om skiljeavtal i konsumentförhållanden. Kan en konsumenttvist prövas av allmän domstol, får ett före tvisten träffat skiljeavtal inte över huvud taget göras gällande, om de s.k. småmålsreglerna i skall tillämpas på målet. Även i detta avseende går alltså svensk rätt längre till konsumentens skydd än direktivet. Efter denna genomgång av vissa av de villkor som nämns i direktivet finns det skäl att framhålla att det liksom tidigare är en samlad bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet som avgör om ett villkor är att anse som oskäligt. Det bör vidare särskilt framhållas att den omständigheten att vissa villkor nu behandlas särskilt inte avses innebära någon inskränkning i det skydd mot oskäliga avtalsvillkor som gällt tidigare. Självfallet kan även villkor som inte nämns i EG-direktivets lista, eller som delvis men inte helt motsvarar dessa villkor, bedömas som oskäliga. Och den omständigheten att listans tillämpningsområde är begränsat till villkor i konsumentavtal som inte varit föremål för individuell förhandling hindrar inte att villkor av sådana slag som nämns i listan kan bedömas som oskäliga enligt 36 § avtalslagen även när de förekommer i andra slags avtal. 4 § En fråga om förbud tas upp av efter ansökan av Konsumen- tombudsmannen. Beslutar för ett visst fall att inte göra någon ansökan, får ansökan göras av en sammanslutning av näringsidkare, konsumenter eller löntagare. Paragrafen överensstämmer med 3 § i den gamla avtalsvillkorslagen. Den innebär att talerätten inför primärt ankommer på med en subsidiär talerätt för sammanslutningar av näringsidkare, konsumenter eller löntagare. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 12.2. Det har tidigare inte ställts upp några särskilda krav på att en samman- slutning skall ha ett visst antal medlemmar eller ha en viss representativitet. Så görs inte heller i denna lag. Genom att den nya avtalsvillkorslagen görs tillämplig även på finansiella tjänster uppkommer vissa frågor om ansvarsfördelningen på detta område mellan , som är tillsynsmyndighet, och . Dessa frågor har diskuterats i avsnitt 12.4. 5 § Ett beslut i fråga om förbud hindrar inte att samma fråga prövas på nytt, om det motiveras av ändrade förhållanden eller något annat särskilt skäl. 6 § Om det finns särskilda skäl, kan förbud meddelas även för tiden till dess att det finns ett slutligt beslut. 7 § En fråga om förbud får i fall som inte är av större vikt prövas av genom att den som antas ha använt ett oskäligt avtalsvillkor föreläggs förbud till godkännande eller (förbudsföreläggande). Har ett förbudsföreläggande godkänts, gäller det som förbud av Marknadsdoms- tolen. Godkännande efter den i föreläggandet utsatta tiden gäller dock inte. Närmare bestämmelser om förbudsföreläggande meddelas av regeringen. 8 § I ärenden enligt denna lag skall näringsidkaren lämna de upplysningar som begär. Lämnar inte näringsidkaren begärda upplysningar, får förelägga näringsidkaren vid vite att fullgöra sin skyldighet. beslut om vitesföreläggande får inte överklagas. 9 § Talan om utdömande av vite förs vid allmän domstol av . I fråga om vite som har förelagt på talan av någon annan får talan om utdömande föras även av denne. Bestämmelserna i 5 - 9 §§ är likalydande med 3 a - 7 §§ av- talsvillkorslag frånsett smärre redaktionella ändringar. Bestämmelserna kommer i fortsättningen att vara tillämpliga i fråga om alla avtalsvillkor på det finansiella området. 10 § Om innebörden av ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling är oklar, skall vid en tvist mellan en näringsidkare och en konsument villkoret tolkas till konsumentens förmån. Paragrafen innehåller en tolkningsregel för konsumentavtal. Den gäller för alla avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. Till skillnad från de föregående bestämmelserna i lagen är denna och följande paragrafer inte marknadsrättsliga. De skall således inte tillämpas i förfarandet hos KO och inför utan bara vid enskilda tvister mellan näringsidkare och konsumenter. Tolkningsregeln har sin motsvarighet i artikel 5 i direktivet och har behandlats i avsnitt 8. I paragrafen anges att regeln tillämpas på avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. Uttrycket har diskuterats i avsnitt 6.4. Bestämningen överensstämmer i sak med direktivet (artikel 3), som dock även in- nehåller vissa preciseringar i form av tolkningsanvisningar (se nedan). Avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling förekommer främst i avtal med förtryckta kontraktsformulär som är avsedda att användas , s.k. standardavtal. Sådana villkor kan emellertid förekomma även i individuella avtal.