prop · GI03178 · 1995-01-01 00:00:00 — Det finns därför, särskilt mot bakgrund av de tidigare beskrivna försäkringstekniska svårigheterna, inte skäl att ställa större krav på försäkringsskydd än det som pantbankerna i praktiken har . Det betyder att panten skall vara försäkrad genom egendoms- och ansvars-försäkring. Utredningens förslag att behålla den nuvarande ordningen för försäljning av panter (normalt på offentlig auktion) har i stort sett godtagits. ifrågasätter dock om inte förfarandet skulle kunna utformas på samma sätt som i lagen (1985:982) om näringsidkares rätt att sälja saker som inte har hämtats. I den lagen ges en generell möjlighet till försäljning under hand i stället för på offentlig auktion. Det motiveras med att under-handsförsäljning ofta ger bättre ekonomiskt resultat (prop. 1984/85:210 s.25). Utredningen har diskuterat denna möjlighet (s. 189) men anser att nackdelarna för konsumenten överväger. Regeringen finner inte skäl till annan bedömning. Dock bör som hovrätten föreslår införas en skyldighet att underrätta pantsättaren om försäljningen på samma sätt som gäller enligt lag. Förhållandena är dock inte helt jämförbara och något krav på särskild form för en sådan underrättelse bör av kostnadsskäl inte ställas. Däremot bör formkrav motsvarande vad som gäller enligt lag ställas på pantbankens underrättelse till låntagaren om överskott vid pantförsäljningen. Som utredningen har föreslagit bör ett till pantsättaren redovisat försälj-ningsöverskott tillfalla pantbanken, om inte pantsättaren har tagit emot det från underrättelsen om överskottet. 6.4 Kontroll och tillsyn Regeringens förslag: skall även i fortsättningen vara tillsynsmyndighet med särskilda befogenheter. Driver pantbanken verksamhet i flera län, blir i det län där huvudkontoret är beläget huvudansvarig med biträde för den lokala tillsynen av länsstyrelserna i övriga berörda län. Tillsynen skall främja en sund utveckling av pantbanksverksamheten i länet. Den nuvarande poliskontrollen över verksamheten behålls oför-ändrad. befogenheter till ingripande innefattar efter mönster av lagen om kreditmarknadsbolag återkallelse av tillstånd och var-ning. Förelägganden och förbud enligt lagen får förenas med vite. Lagen innehåller inga straffbestämmelser. Förslaget att göra lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt tillämplig genomförs i varje fall inte . Utredningens förslag: Samma som regeringens med undantag för förslaget om lagen om åtgärder mot penningtvätt. Beträffande tillsyns-organisationen har utredningen behandlat en rad alternativ men funnit övervägande skäl tala för att tillsynsuppgiften bör ligga kvar på läns-styrelserna. Remissinstanserna: Den fråga som framför allt har tagits upp av remissinstanserna är tillsynsorganisationen. Flera remissorgan har förordat andra av utredningens alternativ. Framför allt trycker man då på att behovet av kompetens och fast praxis bättre tillgodoses om frågorna centraliseras till ett organ. Förslaget att göra lagen om åtgärder mot penningtvätt tillämplig avstyrks av flera organ, bl.a. och Datainspektionen. Skälen för regeringens förslag: Utredningens förslag har även i dessa delar i huvudsak godtagits av remissinstanserna. I tillsynsfrågan, som väckt mest debatt, delar regeringen utredningens uppfattning att nuvaran-de ordning i princip bör behållas. Pantbanksverksamheten har så klara särdrag att nämnvärda fördelar knappast finns med att t.ex. inordna den i den allmänna tillsyn som har på kreditmarknaden. Vidare synes inte länsstyrelsernas nuvarande befattning med frågorna ha föranlett några nämnvärda klagomål som goda skäl finns att ut-nyttja deras erfarenheter av området och närhet till den verksamhet som skall granskas. Givetvis förutsätts en samverkan mellan länsstyrelserna för att uppnå en enhetlig praxis och en effektiv tillsyn över företag med verk-samhet i flera län. Det har dock framkommit i remissbehandlingen att länsstyrelserna redan nu har ett inbördes informationsutbyte och samråd i olika frågor som rör pantbanker. Beträffande länsstyrelsernas befogenheter vid tillsynen och förutsätt-ningarna för ingripande har från några håll framförts att grunden för åter-kallande av ett tillstånd på grund av misskötsel tydligare bör knytas till det för tillståndsgivningen grundläggande begreppet sund pantbanksverk-samhet. I regeringens lagförslag har denna synpunkt beaktats. Frågan om sundhetsbegreppets närmare innebörd tas upp i författningskommentaren. Några remissinstanser har varit kritiska till förslaget att underkasta pant-bankerna regelsystemet i lagen om åtgärder mot penningtvätt. Regeringen vill i denna fråga framhålla att penningtvättslagen kommer att ses över inom ramen för regeringens åtgärder mot ekonomisk brottslighet. Frågan om pantbankerna skall föras in under lagen bör övervägas i det samman-hanget. Något förslag i frågan läggs alltså inte . Utredningens förslag att slopa straffsanktionerna har i stort sett godta-gits av remissinstanserna och bör genomföras. Frågan om finansieringen av tillsynen tas upp i avsnitt 7. Regeringens förslag: Den nya lagen träder i kraft . Även befintliga pantlånerörelser skall söka tillstånd enligt den nya lagen. Fram till får dock den som driver en pantlånerörelse vid ikraftträdandet driva verksamheten vidare med stöd av äldre bestämmelser. Om ansökan om nytt tillstånd då har getts in men inte avgjorts, löper fristen till dess ansökningen har prövats slutligt. Ombildning till aktiebolag skall genomföras senast vid utgången av . Möjligheten att överklaga beslut till regeringen tas bort. I stället skall överklagande ske till de allmänna förvaltningsdomstolarna, i första instans länsrätt. Följdändringar i annan lagstiftning inskränker sig till marginella ändringar i bankrörelselagen (1987:617), konsumentkreditlagen (1992:830) och lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Utredningen: Samma som regeringen med undantag för tiden för ikraftträdandet. Utredningen föreslår också i enlighet med sitt förslag sakliga ändringar i konsumentkreditlagen och lagen om åtgärder mot penningtvätt. Remissinstanserna: Inga invändningar vad gäller genomförandet. Skälen för regeringens förslag: Den nya lagen bör träda ikraft . Med hänsyn till att det enligt den nya lagen är fråga om en ny form av tillståndsprövning bör befintliga tillstånd upphöra att gälla och alla pantbanker föras in i det nya systemet. Som regeringens förslag är utformat bör dock några nämnvärda övergångsproblem till den nya ordningen knappast föreligga. Pantbanker som har tillstånd enligt äldre regler får driva verksamheten vidare efter ikraft-trädandet och har under den tiden möjlighet att göra de anpassningar som behövs. Den angivna tiden bör i och för sig också vara tillräcklig för att ombil-da verksamhet till sådan företagsform som krävs enligt den nya lagen. Det finns dock en annan aspekt på denna fråga. Från gäller enligt 1 kap. 3 § aktiebolagslagen (1975:1385) ett höjt belopp för lägsta aktiekapital. För privata aktiebolag har beloppet höjts till . Enligt övergångsbestäm-melser skall befintliga sådana bolag med lägre aktiekapital än genomföra höjningen senast vid utgången av . De fåtaliga pant-banker som ännu bedrivs i annan form än som krävs enligt den nya lagen bör inte komma i en sämre ställning än vissa konkurrenter, vilket skulle ske om de måste ombildas till aktiebolag med det högre kra-vet på aktiekapital. Frågan bör lösas genom att skjuta upp kravet på om-bildning i sådana fall till utgången av . Att i några fall kommer att få pröva frågan om tillstånd enligt den nya lagen på så-dana rättssubjekt saknar nämnvärd praktisk betydelse. Överklagandeordningen bör utformas i stort sett efter mönster av vad som gäller enligt lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Det betyder att beslut överklagas till förvaltningsdomstol, i första instans länsrätt. - 1994 har fyra länsstyrelsebeslut i pant-banksärenden överklagats till regeringen. Under de tre föregående åren 1989 - 1991 har inga överklagandeärenden inkommit till regeringen. Mot bakgrund av det ringa antalet överklagandeärenden bedöms den ändrade överklagandeordningen inte erfordra något resurstillskott hos berörda domstolar. Till följd av regeringens ställningstagande i sakfrågorna blir följd-ändringarna i annan lagstiftning marginella. De behandlas närmare i av-snitten 8.2 - 8.4. I avsnitt 8.5 tas upp ytterligare ett lagförslag som gäller konsumentkre-ditlagen. Det är här endast fråga om att rätta en felaktig hänvisning i 32 §, som uppkommit efter lagändring som beslutats av efter förslag i prop. 1994/95:49 om reformerad löneexekution och målhante-ring hos kronofogdemyndigheten (SFS 1995:311). Regeringens förslag: Pantbankerna skall genom en avgift finansiera länsstyrelsernas kostnader för prövning av ansökningar om tillstånd att driva pantbanksrörelse samt för den löpande tillsynsverksam-heten. De närmare föreskrifterna meddelas av regeringen. Avgiften avses få formen av en ansökningsavgift och en årlig avgift. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Länsrätten i ifrågasätter det före-slagna avgiftssystemet. är tveksamt till avgiftsbe-läggning av överklagande av länsstyrelsernas beslut. Länsstyrelserna i samt föreslår att utebliven betalning av avgift skall vara tillräcklig grund för indragning av tillstånd. Skälen för regeringens förslag: Statsmakterna har till-lämpat principen att företag som bedriver verksamheter som kräver till-stånd och är föremål för tillsyn skall finansiera den ansvariga myndig-hetens kostnader för denna verksamhet. Utredningen har i samband med sin översyn av pantbankslagstiftningen mot denna bakgrund också före-slagit en sådan ordning. Som exempel på verksamheter som omfattas av avgiftsfinansierad till-ståndsprövning och tillsyn kan nämnas Alkoholinspektionens tillstånds-prövning för och tillsyn av tillverkning av och handel med alkoholhaltiga drycker samt tillverkning av sprit i enlighet med alkohollagen (1994: 1738). Prövningen och tillsynen av revisorerna skall enligt regeringens förslag om regler för godkända och auktoriserade revisorer (prop. 1994/95:152) likaså finansieras genom avgifter. Slutligen kan nämnas att tillståndsprövning och tillsyn av kreditmarknadsbolag avgiftsfinansieras enligt 5 kap. 23 § lagen (1992:1610) om kreditmark-nadsbolag . Regeringen anser att denna princip även bör gälla pantbanksverksamhet och föreslår att i den nya pantbankslagen tas in en bestämmelse med sådan innebörd. Det bör ankomma på regeringen att besluta om de närmare föreskrifterna om vilka tjänster som skall vara avgiftsbelagda och hur avgiften skall beräknas. A vgiftsuttaget bör täcka länsstyrelsernas till-stånds- och tillsynsverksamhet enligt lagen. Vad gäller kostnadskonsekvenserna av de föreslagna förändringarna i lagstiftningen medför den föreslagna förändringen för statens del att de uppgifter som länsstyrelserna finansierar med budgetmedel skall finansiseras av företagen. Den föreslagna avgiftsfinansieringen innebär att de i branschen verksamma företagen kommer att få en kost-nadsökning i motsvarande mån. I den mån konkurrensen medger det kommer en sådan kostnadsökning att tas ut av kunderna. Vad gäller de samhällsekonomiska effekterna av lagförslaget kan inled-ningsvis pekas på att parallellitet nu åstadkoms i flera avseenden mellan pantbanker och andra finansieringsinstitut, som kan vara alternativ för pantbankernas kunder. För att det skall råda konkurrensneutralitet mellan de olika kreditinstituten är det väsentligt att de ges så likartade förutsätt-ningar för sin verksamhet som möjligt. Den föreslagna avgiftsbelägg-ningen för tillståndsprövningen och tillsynen vad gäller pantbanksverk-samhet innebär en förändring i sådan riktning. Slopandet av nuvarande etableringsföreträde för kommuner samt av länsstyrelsernas behovspröv-ning, godkännaden av lokaler och räntor m.fl. föreslagna förenklingar av lagregleringen av pantbanksverksamheten bör främja nyetablering och därmed konkurrens inom pantbanksverksamheten. En sådan utveckling bör vara till gagn för konsumenterna. Länsstyrelsernas kostnader för tillståndsprövning och tillsynsverksamhet enligt nu gällande lagstiftning har av några länsstyrelser uppskattats till i genomsnitt per tillståndsärende respektive för den årliga tillsynen. Den föreslagna förändringen i lagregleringen av pant-banksverksamheten innebär, som tidigare påpekats, en begränsning av de faktorer som skall beaktas av länsstyrelserna i deras tillståndsprövning respektive tillsyn. kan förutses att den föreslagna pant-bankslagen ställer krav på mer kvalificerade och komplicerade bedöm-ningar hos länsstyrelserna. För att fastställa de avgifter som bör tas ut för tillståndsprövning respektive tillsyn måste kostnaden för länsstyrelsernas arbete med dessa ärenden i den nya ordningen därför utredas närmare. De nämnda beloppen kan dock utvisa en tänkbar nivå på avgiftsbeloppen. Regeringen avser att uppdra åt att göra utredningen. 8.1 Förslaget till pantbankslag 1 § Paragrafen innehåller definitioner av vissa begrepp som används i lagen.I enlighet med utredningens förslag införs i den nya lagen "pantbanksverksamhet" och "pantbank" som legala begrepp. Ordet pantbank är dock väl etablerat i det allmänna språkbruket och har även godtagits i pantbankers firmanamn. Enligt 1 kap. 9 § bank-rörelselagen (1987:617) är ordet "bank" i firmanamn eller som beteckning av affärsrörelse i övrigt förbehållet den krets av rättssubjekt som anges där. För tydlighets skull införs , också i enlighet med utredningens för-slag, i nämnda paragraf i bankrörelselagen en bestämmelse om att förbu-det inte hindrar användningen av ordet pantbank på företag som omfattas av pantbankslagen (se avsnitt 8.2). Frågan om utformningen av legaldefinitionen av pantbanksverksamhet har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2). Som framgår därav avses ingen ändring i sak i förhållande till den tidigare tillämp-ningen av motsvarande bestämmelse i pantlånelagen. Definitionerna av "pantbok" och "pantsedel" överensstämmer med gäl-lande rätt. 2 § Konsumentkreditlagen (1992:830) är tvingande till konsumenternas förmån. Detta framgår av 4 § enligt vilken avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i den lagen är till konsumentens nackdel också är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. En motsvarande bestämmelse har tagits in i pantbankslagen för att ge konsumenten samma skydd. 3 § I första stycket slås det grundläggande kravet på tillstånd från läns-styrelsen fast. Vidare anges att tillstånd skall ges till vidare. Det senare är en nyhet i förhållande till pantlånelagen. Det överensstämmer dock med vad som allmänt tillämpats i liknande fall, t.ex. för tillstånd enligt lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Sistnämnda lag har som nämnts tidigare bedömts utgöra en lämplig förebild i vissa avseenden för regleringen i pantbankslagen. Andra stycket innehåller det nya kravet på aktiebolagsform för pant-banksverksamhet. Om ett utländskt företag inte vill bilda ett svenskt dotterbolag utan vara verksamt som utländsk juridisk person, krävs att verksamheten drivs som filial enligt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. Sådana filialer skall vara registrerade hos och stå under ledning av en verkställande direktör med vissa befogenheter. Därmed ges verksamheten en viss garanterad an-knytning till och det blir möjligt för domstolar och myndigheter att kunna nå företaget eller utöva kontroll av verksamheten. 4 § Enligt första stycket skall tillstånd lämnas efter den lämplighets-prövning som behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2). Som bestämmelsen är utformad ger den en rätt till etablering, som inte medger någon sådan behovsprövning som skulle göras enligt pantlånelagen. Prövningen avses ske på i princip samma sätt som motsvarande prövning enligt lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag (jfr prop. 1992/93:89 s.212). Enligt lagtexten gäller kravet att företaget skall kunna antas komma att bedriva en sund pantbanksverksamhet och i övrigt uppfylla lagens krav. Till viss del motsvarande bestämmelser finns i 2 kap. 1 § lagen om kreditmarknadsbolag. För att, i enlighet med vad som krävts av vissa remissinstanser, förtydliga grunderna för prövningen har angetts att den skall ske med hänsyn till företagets organisation, ledning och ägare med bestämmande inflytande. Av den allmänna motiveringen framgår att prövningen framför allt skall avse vandeln hos företagsledningen och ägare med ett väsentligt inflytande över skötseln av verksamheten, men att även en allmän prövning skall göras av om företaget kan antas komma att bedriva en seriös verksamhet. Det är i förhållande till den tidigare vandelsprövningen enligt pantlånelagen delvis nya uppgifter, men läns-styrelserna bör ändå vid tillståndsprövning enligt den nya lagen kunna dra nytta av sina tidigare erfarenheter. Sundhetskriteriet behandlas närmare under 6 §. I andra stycket anges särskilda förutsättningar för tillstånd till ett ut-ländskt företag. Det grundläggande sundhetskravet gäller också här men som påpekats i den allmänna motiveringen finns skillnader i förutsätt-ningarna att tillämpa lagens bestämmelser. Därför uppställs ett allmänt krav på att företaget skall bedriva pantbanksverksamhet under tillsyn i moderlandet. Till viss del motsvarande bestämmelser finns i 2 kap. 8 § lagen om kreditmarknadsbolag. 5 § I paragrafen regleras länsstyrelsernas roll vid tillståndsprövningen. Om verksamheten endast skall bedrivas i ett län, blir det givetvis läns-styrelsen i det länet som beslutar. Om verksamheten skall bedrivas i flera län, skall i det län där huvudkontoret är beläget pröva till-ståndsfrågan. Det har ansetts lämpligare att använda detta kriterium än alternativet styrelsens säte med hänsyn till kopplingen till tillsynsfrågan. Någon tveksamhet om vilket län som avses bör inte uppkomma, efter-som pantbanken i tillståndsärendet förutsätts anmäla platsen för huvud-kontoret. Tillståndsfrågan har som nämndes ett nära samband med utövandet av tillsyn enligt 24 §. Tillståndshavaren måste därför anmäla nya lokalkontor till den tillståndsgivande . Beträffande pantbanker med verk-samhet i flera län framgår av 24 § att det är den tillståndsbeviljande som är huvudansvarig för tillsynen med biträde av andra berörda länsstyrelser för lokal tillsyn. Det är nödvändigt att varje läns-styrelse har överblick över pantbanksverksamheten i länet. Därför åläggs tillståndshavarna att innan de startar ett nytt lokalkontor i ett annat län anmäla detta även till i det länet. Sundhetskrav och förbud mot annan verksamhet 6 § I paragrafen slås fast det grundläggande sundhetskrav som ställs på verksamheten och som ligger till grund för tillståndprövningen enligt 4 § och som också utgör grund för tillsynen enligt 25 §. Ett motsvarande sundhetskrav finns i 1 kap. 4 § lagen (1992:1610) om kreditmarknads-bolag. Beträffande denna anges i motiven (prop. 1992/93:89 s.221) att begreppet inte är statiskt utan kan variera beroende på hur verksamheten utvecklas. Motsvarande bör gälla för pantbankerna, vilket betyder att bl.a. bransch- och tillsynspraxis får betydelse vid preciseringen av vad som skall karakterisera en sund verksamhet. Även i övrigt bör vid bestämningen av sundhetskriteriet beaktas motsvarande faktorer med anpassning till pantbanksverksamhetens särdrag. Det betyder bl.a. att företagets orga-nisation, arbetsmetoder och riskexponering måste hållas på godtagbar nivå. Exempelvis bör interna rutiner och interna arbetsföreskrifter ha en sådan utformning att företagsledningen har möjlighet att tillförsäkra sig om att kraven enligt pantbankslagen och bestämmelser i annan tillämplig lagstiftning uppfylls. Ett grundläggande krav är att skälig hänsyn tas till konsumenternas intressen. Paragrafen innehåller också det i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2) behandlade kravet på att pantbanken inte får driva sidoverksamhet. Frågorna har ett klart samband, eftersom förbudet mot annan verksamhet motiveras av hänsynen till konsumenterna. Detta skulle också kunna ut-tryckas som att sidoverksamhet inom pantbanksföretaget inte bedöms vara förenlig med en sund pantbanksverksamhet. En näraliggande fråga som har behandlats av utredningen (s. 139) är om en pantbank skall få förvärva andra företag som inte bedriver pant-banksverksamhet, dvs. om sidoverksamhet skall få bedrivas i självständig form. Något allmänt sådant förbud har inte ansetts påkallat. Dock kan alltid ingripande ske med åberopande av det grundläggande sundhets-kravet, om en sådan sidoverksamhet skulle medföra påtagliga negativa effekter från konsumentskyddssynpunkt. 7 § Paragrafen innehåller sekretessbestämmelser av samma innehåll som motsvarande bestämmelse i 1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om kreditmark-nadsbolag. Att tystnadsplikten inte är straffsanktionerad medför inte att den som bryter mot bestämmelsen inte riskerar ansvar enligt den arbetsrättsliga lagstiftningen och skadeståndsskyldighet (prop. 1992/93:89 s.212). 8 § I paragrafen lagfästs den gällande principen att låntagaren inte i något fall skall kunna göras personligen ansvarig för lånet ens om säkerheten i senare skede skulle visa sig vara värdelös. Det är bara panten som riskeras, ingenting annat. Bestämmelsen är i enlighet med utredningens förslag (se betänkandet s. 183) utformad så att de klausuler som kan förekomma på pantsedlar om rätt för pantbanken att kvitta ett försäljningsöverskott mot låntagarens skuld för någon annan såld pant blir ogiltiga. På förslag av Lagrådet innehåller paragrafen ett uttryckligt förbud mot personligt betalnings-ansvar. Därav följer att låntagaren inte skall underteckna någon skuld-förbindelse. 9 § I första stycket , som överensstämmer med 10 § konsumentkreditlagen (1992:830), slås fast hur räntan på krediten skall anges. Några skäl till skillnader i pantbanksverksamhet finns inte. Andra stycket innehåller det i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3) behandlade förbudet att ändra räntesatsen . 10 § Enligt första stycket får kredittagaren som vederlag för krediten utöver ränta endast avkrävas ersättning för kostnader som kreditgivaren har för krediten. En motsvarande regel finns i 12 § konsumentkreditlagen (1992:830). Enligt andra stycket gäller samma förbud till ändring beträffande sådan avgifter som för ränta enligt 9 § andra stycket. 11 § Paragrafen innehåller bestämmelser om rätt till förtida betalning och sättet att då beräkna ränta och andra kostnader. Motsvarande bestäm-melser finns i 20 och 24 §§ konsumentkreditlagen (1992:830). Pant-sättaren har ålagts skyldighet att betala för påbörjad månad i viss överens-stämmelse med vad som gäller för kreditköp enligt 24 § konsumentkredit-lagen. Utredningen har (s. 180f) tagit upp frågan om behovet av regler om rätt för pantsättaren att lösa panten efter förfallotiden men stannat för att någon sådan reglering inte behövs med hänsyn till att det även från pant-bankens sida är förmånligare om kunden löser panten i stället för att den säljs på lagstadgat sätt. I enlighet med detta har frågan inte reglerats i lagen. 12 § Paragrafens första stycke innehåller den i den allmänna motiveringen behandlade bestämmelsen om en längsta kredittid . Därmed klargörs att pantbanksverksamhet inte omfattas av EG-direktivet om konsumentkrediter. Andra stycket innehåller den för pantbanksverksamhet grundläggande bestämmelsen om pantbankens rätt att sälja panten, om kredittagaren inte löser panten när pantbankens fordran förfaller till betalning. Enligt tredje stycket får pantbanken tillgodoräkna sig högst fyra måna-ders dröjsmålsränta. Bland remissinstanserna har särskilt tagit upp frågan om kredittagarens rättigheter från lånets för-fallodag fram till försäljningen av panten. Hovrätten har därvid efterlyst en analys av frågan om dröjsmålsränta och även tagit upp frågan om pantsättaren bör ha en rätt att framtvinga försäljning efter utgången av tvåmånadersfristen enligt 13 § i utredningens lagförslag.