prop · GI03188 · 1995-01-01 00:00:00 — Här öppnar promemorieförslaget en möjlighet att göra en stor besparing i delgivningsarbetet utan de risker i rättssäkerhetshänseende som beskrivits. Mål om betalningsföreläggande och vanlig handräckning handläggs hos kronofogdemyndigheten i stället för som tidigare vid tingsrätten. Myndigheten delger svaranden ett föreläggande att yttra sig över ansökan i målet. Om svaranden bestrider yrkandet skall målet överlämnas till tingsrätt, om sökanden begär det. Vissa - fåtaliga - mål skall i stället överlämnas till Arbetsdomstolen eller . Sökanden underrättas genast om bestridandet och har på sig att skriftligen begära att målet överlämnas till rättegång vid tingsrätten. Parterna underrättas sedan om att målet har överlämnats och vart det har lämnats. Tingsrätten måste därefter regelmässigt inleda kommunikationen med svaranden genom delgivning. Det skulle då vara mycket värdefullt om tingsrätten genast kunde tillämpa förenklad delgivning gentemot svaranden i målet. Detta skulle kunna ske om information om förenklad delgivning delgavs svaranden i föreläggandet från kronofogde- myndigheten. Närmare 30 000 mål om betalningsföreläggande och vanlig handräckning överlämnades från kronofogdemyndigheterna till tingsrätterna, Arbetsdomstolen eller med anledning av att svaranden bestritt ansökan, helt eller delvis. överlämnades närmare 22 000 mål och kan siffran beräknas bli ungefär lika hög. Här finns alltså betydande utrymme för att förenkla delgivningsarbetet. De nackdelar som beskrivits i det föregående med ett system där information delges endast i första instans träffar knappast de bestridda målen om betalningsföreläggande och vanlig handräckning. Informationen kommer att gälla delgivning bara i en instans - tingsrätten, Arbetsdomstolen eller - och svaranden får underrättelse om vart målet överlämnas. Informationen lämnas typiskt sett endast innan handläggningen påbörjas i nästa instans. Svaranden kan lätt överblicka vad målet vid tingsrätten kan komma att avse, eftersom han vet vilka yrkanden han har bestritt. Bland annat den handling genom vilken förfarandet inleds i tingsrätten, alltså sökandens begäran om att målet skall överlämnas dit, skall tingsrätten med promemorians förslag kunna delge svaranden genom förenklad delgivning. Detta kommer alltså att utgöra ett undantag från huvudregeln om förbud mot förenklad delgivning av handlingar varigenom mål eller ärenden anhängiggörs och bör, såsom påpekats under remissbehandlingen, komma tydligare till uttryck i lagtexten än vad som skett i promemorian. Undantaget är enligt regeringens mening helt acceptabelt med hänsyn till vad som sagts om svarandens goda möjligheter att överblicka det processuella läget. Enligt 28 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer () meddela föreskrifter om vad föreläggandet till svaranden skall innehålla. Det kan alltså föreskrivas i förordning eller anvisningar att informationen till svaranden skall innehålla upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas om målet efter bestridande överlämnas till rättegång. Frågan är sedan om det finns skäl att försöka täcka in ytterligare situationer då mål kommer till tingsrätt från den summariska processen. I den summariska processen förekommer inte delgivning med sökanden. Det finns alltså inget utrymme där att delge denne information om förenklad delgivning. I bestridandefallen är det för övrigt, såsom konstaterats, sökanden i målet som inleder förfarandet i tingsrätten genom sin begäran att målet skall överlämnas till tingsrätt för handläggning där. Tingsrätten kan därför alltid redan enligt den gällande ordningen skicka information till sökanden, dvs. käranden, utan att informationen behöver delges. Om en ansökan om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning lämnas obestridd, utfärdar kronofogdemyndigheten ett utslag i målet som i princip innebär att sökandens yrkanden bifalls. Om svaranden är missnöjd med utslaget, kan han inom en månad från utslaget skriftligen ansöka om återvinning. Det finns inte skäl att låta kronofogdemyndighetens information om förenklad delgivning täcka också denna situation. Den naturligaste ordningen är i stället att låta tingsrätten lämna sådan information formlöst, alltså utan krav på delgivning (jfr avsnitt 5.3). Ett fåtal beslut under handläggningen och vissa utslag och slutliga beslut i den summariska processen får överklagas till tingsrätten. Jämfört med det antal mål som bestrids eller återvinns är det fråga om ett försumbart antal. I de fall det är svaranden som överklagar kan han tillställas informationen om förenklad delgivning formlöst. Att belasta informationen till svaranden med upplysningar som skall täcka övriga mycket få fall är inte motiverat. Slutsatsen är alltså att informationen bara skall avse det fallet att målet efter bestridande överlämnas till rättegång. 5.3 I vilka fall kan informationen lämnas formlöst? Regeringens förslag: Information om förenklad del- givning skall inte behöva delges, om den lämnas till parten i nära anslutning till att denne har inlett förfarandet vid myndigheten eller har gett in en handling i ett mål eller ärende. Promemorians förslag överensstämmer i princip med regeringens. Remissinstanserna har till övervägande del tillstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: En annan fråga som väckts i utvärdering är i vilka situationer information om förenklad delgivning skall kunna lämnas formlöst och inte behöva delges. gäller, såsom nämnts tidigare, att information får lämnas på det sättet till den som har inlett målet eller ärendet, om det sker i nära anslutning till att dennes ansökan kommit in till myndigheten. förslag innebär den utvidgningen att information skulle kunna lämnas på detta sätt så snart en part givit in en skrivelse i ett mål eller ärende. Syftet med förslaget är främst att underlätta delgivningen i sådana mål och ärenden där myndigheten inte redan vid början av handläggningen har bestämt sig för att eventuellt tillämpa förenklad delgivning. Samma förslag fördes fram i promemorian och har i huvudsak godtagits av remissinstanserna. Grundtanken med förenklad delgivning är att man inte skall kräva något formligt mottagningsbevis när man skickar handlingar till någon som vet om att ett visst mål eller ärende är anhängigt vid en myndighet. Samma tanke ligger bakom den regel som säger att informationen inte behöver delges med den som har inlett målet eller ärendet. Från denna synpunkt anser regeringen det konsekvent att tillåta att information om förenklad delgivning lämnas formlöst i nära anslutning till vilken handling som helst som en part ger in i målet eller ärendet. Med en sådan regel blir det tveklöst så att tingsrätten formlöst kan skicka information om förenklad delgivning till svaranden sedan denne ansökt om återvinning av ett utslag i summarisk process eller av en tredskodom. Enligt det betraktelsesätt som anläggs i promemorian är det svaranden som genom en sådan återvinningsskrivelse inleder målet i tingsrätten. I promemorian konstateras därför att tingsrätten redan enligt den gällande ordningen kan skicka informa- tion om förenklad delgivning till svaranden formlöst (jfr t.ex. , avd. 6, mål Ö 544/94). ombudsmän har i sitt remissvar ifrågasatt detta betraktelsesätt men också noterat att samma resultat i alla händelser uppnås om man genomför promemorians förslag som innebär att information om förenklad delgivning inte skall behöva delges om den lämnas i nära anslutning till att parten har gett in någon handling - alltså inte nödvändigtvis ansökan - i målet eller ärendet. Oavsett hur det förhåller sig med detta kan oklarhet undanröjas om det nämnda förslaget genomförs. Vad som sagts visar också enligt regeringens mening att det är lämpligt att justera den nuvarande lydelsen av regeln som säger att information om förenklad delgivning inte behöver delges med den som har "inlett målet eller ärendet" och i stället föreskriva att detta gäller den som har "inlett förfarandet vid myndigheten". Regeringen föreslår därför en sådan justering. Av samma skäl är det lämpligare att tala om stämningsansökningar och andra handlingar genom vilka "förfarandet vid myndigheten inleds" i stället för att som tala om handlingar varigenom "mål och ärenden anhängiggörs". Regeringen föreslår därför att denna ändring nu görs på erforderliga ställen i delgivningslagen - 3 och 3 a §§ - och att motsvarande ändring övervägs när det i andra sammanhang blir aktuellt att ändra i författningar där samma uttryck finns. När det gäller riskerna för att informationen kommer till fel adress eller att parten av andra skäl inte får möjlighet att ta del av den torde förhållandena som regel vara desamma om man tar den ursprungliga ansökan eller någon senare handling som utgångspunkt. I den bedömningen ligger bl.a. att parterna i mål vid allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol vid varje givet tillfälle har en skyldighet att anmäla t.ex. adressändring, enligt 33 kap. 1 § sista stycket och 3 § sista stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291). Såsom en remissinstans har påpekat finns det inte någon motsvarande skyldighet enligt förvaltningslagen (1986:223). Enligt regeringens mening förändrar detta inte bedömningen, eftersom det alltid får anses ligga i en parts intresse att självmant anmäla adressändring även om det inte finns en uttrycklig föreskrift om detta. Mot denna bakgrund föreslår regeringen även att nuvarande ordning kompletteras med en regel av det innehållet att informationen om förenklad delgivning inte behöver delges om den lämnas i nära anslutning till att parten har gett in en handling i målet eller ärendet. En förutsättning är givetvis att myndigheten kan vara säker på att handlingen varit avsedd för just det aktuella målet eller ärendet. 5.4 Kravet på dubbla postförsändelser Regeringens bedömning: Kravet behålls på att myn- digheten skall skicka ett särskilt meddelande om att delgivningshandlingen har sänts. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har genomgående instämt i bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: I diskuteras om systemet med "dubbla försändelser" skall behållas. Därmed avses rutinen att myndigheten först skickar delgivningshandlingen med post och minst senare skickar ett meddelande om att handlingen har sänts. Frågan gäller närmast om man kan slopa kravet på att skicka det särskilda meddelandet. De allra flesta av domstolarna som tillfrågats i enkäten har uttalat att systemet med dubbla försändelser måste behållas av rättssäkerhetsskäl. I remissvaren på promemorian har man också genomgående uttalat att det särskilda meddelandet bör finnas kvar som ett obligatoriskt inslag i förenklad delgivning. Regeringen har samma uppfattning. 5.5 Delgivning av tilläggsstämningar Regeringens bedömning: Inga förändringar görs när det gäller delgivning av tilläggsstämningar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalat sig instämmer i bedömningen. Skälen för bedömningen: En annan fråga som diskuteras i gäller om tilläggsstämningar i brottmål och tvistemål skall kunna delges genom förenklad delgivning. Som tidigare nämnts finns det inskränkningar för hur stämning får delges, särskilt när det gäller brottmål. Anledningen till denna försiktighet är givetvis den vikt som ligger i att en part får del av de yrkanden som riktas mot honom, bl.a. för att han skall kunna förbereda och utföra sin talan effektivt. I både tvistemål och brottmål finns dessutom visst utrymme för att avgöra mål i en parts utevaro och i tvistemål även utan muntlig förhandling. Enligt vad som anförs i promemorian är det alltså angeläget att stämningar delges med en hög grad av säkerhet. Mot denna bakgrund och då det inte bedöms vara någon stor arbetsbesparing som står på spel läggs inget ändringsförslag fram i denna del. Remissbehandlingen har inte givit anledning till någon annan uppfattning och även regeringen delar bedömningen i promemorian. 5.6 Tidpunkt då delgivning anses ha skett Regeringens bedömning: Ingen ändring görs när det gäller den tvåveckorstid efter vilken delgivning skall anses ha skett. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna som uttalat sig instämmer i bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: En ytterligare fråga som aktualiserar när det gäller förenklad delgivning är en förkortning av den tid som skall förflyta från det att kontrollmeddelandet skickades tills delgivning skall anses ha skett. Det är alltså fråga om vilket utrymme den sökte skall ha i detta sammanhang att lämna sin post obevakad. Ett förslag som har framkommit i rapporten är att förkorta tiden till . Syftet med det förslaget är att öka den tänkbara handläggningstakten och möjligen också att därmed göra delgivningsformen praktiskt tillämpbar på fler mål och ärenden. Enligt promemorian talar övervägande skäl för att en frist på vecka är en med hänsyn till den förenklade delgivningens konstruktion och att det knappast är av värde att förkorta tiden till någonting mittemellan en och . Endast en av remissinstanserna som uttalat sig i frågan har förordat att fristen förkortas, närmare bestämt till . Regeringens bedömning är att det är värdefullt från rättssäkerhetssynpunkt att fristen är så pass lång som och att det inte förefaller nödvändigt att av effektivitetsskäl förkorta tiden. Vi föreslår därför ingen ändring av tvåveckorsfristen. 6 Husrannsakan vid delgivning Regeringens förslag: Husrannsakan skall kunna tillgripas för delgivning av stämning i brottmål och för kallelse på den tilltalade till förhand- ling i brottmål, allt oavsett brottets svårighets- grad. En förutsättning är att tidigare delgiv- ningsförsök har misslyckats eller bedöms som utsiktslösa. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens men har inte kravet på tidigare delgivningsförsök uttryckligen angivet i lagtexten. Remissinstanserna har till övervägande del tillstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt regler som infördes i 28 kap. 2 § får husrannsakan ske för delgivning av stämning i mål om ansvar för brott beträffande vilket fängelse ingår i straffskalan. Husrannsakan får enligt samma lagrum ske för att eftersöka någon som skall gripas, anhållas eller häktas, hämtas till förhör eller förhandling i domstol eller underkastas kroppsvisitation eller kroppsbesiktning. Husrannsakan för att verkställa dessa tvångsmedel förutsätter alltså oftast att det aktuella brottet kan föranleda fängelse, eller rent av fängelse , men i vissa fall kan hämtning, och även de andra tvångsmedlen, tillgripas för lindrigare brott. Husrannsakan kan också företas med stöd av polislagen (1984:387) för att omhänderta någon och i sådana fall uppställs inget krav på brott av viss svårighetsgrad. Enligt vad som anförs i promemorian är de uppräknade tvångsmedlen typiskt sett viktigare än delgivning, men med tanke på att delgivning är en betydligt mindre ingripande åtgärd än t.ex. hämtning borde det från integritetssynpunkt utan vidare kunna försvaras att möjligheten till husrannsakan utvidgas till delgivning av stämning i alla brottmål. I promemorian föreslås också att man öppnar möjlighet till husrannsakan för delgivning med den tilltalade av kallelse till förhandling i brottmål. De allra flesta remissinstanserna har mottagit förslagen välvilligt. Från polis- och åklagarhåll anförs bl.a. att husrannsakan visserligen inte har kommit till användning ofta för delgivning men att delgivning kan underlättas om den sökte får klart för sig att husrannsakan kan komma att företas. Vidare anför man att möjlighet till husrannsakan är av stort processekonomiskt värde i de fall den sökte aktivt motverkar delgivning och hämtning eller häktning inte kan ske. ombudsmän anser emellertid att kravet på fängelse i straffskalan på ett lämpligt sätt uttrycker hänsyn till den s.k. proportionalitetsprincipen och därför bör behållas. anser att förslaget är väl långtgående och att husrannsakan för delgivning i mål om lindrigare brott i vart fall bör begränsas till fall där det är risk för preskription. anser att husrannsakan bör tillgripas bara gentemot notoriskt svårdelgivna personer eller i fall där det rör sig om flera mål eller, i bötesfall, om mycket höga böter. Regler om stämning i brottmål finns i 33 kap. 6 § . Dessa innebär bl.a. att sådan stämning inte får surrogatdelges och inte får delges genom spikning eller kungörelse. Det var mot bakgrund av dessa restriktiva regler som möjligheten till husrannsakan för delgivning av stämning i brottmål infördes, för att motverka att personer misstänkta för brott skall kunna hålla sig undan lagföring och straff.Enligt regeringens mening är husrannsakan ett värdefullt instrument när det gäller delgivning med den tilltalade i brottmål. Husrannsakan kan redan enligt nu gällande ordning förekomma för flera syften utan att det finns misstanke om fängelsebrott. När man överväger att för husrannsakan i delgivningssyfte slopa kravet på fängelse i straffskalan är det också att märka att det inte finns något krav på att fängelse är den troliga påföljden i det enskilda fallet. Formellt är alltså husrannsakan möjlig för delgivning av stämning i mål om ganska lindrig brottslighet. En utvidgning i enlighet med promemorians förslag är därför principiellt inte särskilt dramatisk. När det gäller det praktiska behovet av en möjlighet till husrannsakan för delgivning av stämning i brottmål är detta inte mindre därför att brottet är lindrigare. I samtliga fall handlar det om att försöka säkerställa att den misstänkte inte skall kunna undandra sig lagföring och straff. När det gäller delgivning med den tilltalade av kallelse till förhandling uppstår också situationer där det finns behov att tillgripa husrannsakan, även om det inte ställs riktigt samma krav på personlig delgivning av kallelse som av stämning. Såsom noterats i promemorian är det inte alltid som stämning och kallelse delges . Om den tilltalade konsekvent försöker hålla sig undan delgivning kan det då bli näst intill omöjligt att avgöra målet, eftersom hämtning eller häktning normalt inte kan komma i fråga om den tilltalade inte har uteblivit från en förhandling till vilken han delgivits kallelsen. Det kan också inträffa att den tilltalade inte inställer sig till ett första sammanträde för förhand- ling men att hämtning eller häktning av andra skäl inte är tänkbara åtgärder. Mot denna bakgrund bör det nuvarande tillämpningsområdet för husrannsakan i delgivningssyfte enligt regeringens mening kunna utvidgas. Vi föreslår därför att möjlighet till husrannsakan införs för delgivning av stämning eller kallelse på den tilltalade till förhandling i brottmål oavsett brottets svårighetsgrad. Liksom enligt gällande rätt skall bara domstol kunna besluta om husrannsakan för delgivning. Såsom angivits i promemorian och understrukits vid remissbehandlingen skall vid all tvångsmedelstillämpning proportionalitetsprincipen iakttas (28 kap. 3 a § ). I varje enskilt fall gäller således att det intrång som husrannsakan för delgivning innebär skall uppvägas av de skäl som talar för att åtgärden vidtas. Proportionalitetsprincipen sätter på detta vis ganska snäva gränser för användningen av husrannsakan i delgivningssyfte. Såsom remissbehandlingen visat finns det ändå anledning att strama upp lagtexten något jämfört med promemorians förslag. Enligt regeringens mening bör det i lagtexten uttryckligen markeras att andra metoder för delgivning skall ha prövats först och misslyckats eller bedöms som utsiktslösa, givetvis på mycket goda grunder. Proportionalitetsprincipen innebär vidare att husrannsakan knappast kommer i fråga i helt bagatellartade fall. Som regel bör det också föreligga särskilda omständigheter, såsom fara i dröjsmål, för att husrannsakan skall få tillgripas. Det kan exempelvis vara så att en rättegång riskerar att gå om intet om saken drar ut . Däremot bör preskriptionsrisk inte ensam kunna motivera husrannsakan i mål om mindre allvarlig brottslighet. Husrannsakan får heller aldrig tillgripas, om mindre ingripande metoder för delgivning är tillräckliga. 7 Notoriskt svårdelgivna personer Regeringens förslag: Om någon vid tidigare delgiv- ningsförsök har varit svår att delge, får dessa erfarenheter användas vid bedömning av om samma person i ett senare delgivningsärende kan antas ha avvikit eller på annat sätt hålla sig undan. Promemorians förslag överensstämmer i princip med regeringens. Remissinstanserna har till övervägande del tillstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: Lagstiftningen uppställer ibland som krav för att delgivning skall få ske på visst sätt att det finns anledning att anta att den sökte har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Det gäller bl.a. vid kungörelsedelgivning enligt 15 § delgivningslagen, enligt 33 kap. 6 § för surrogatdelgivning av stämning i tvistemål, enligt 2 kap. 9 § konkurslagen (1987:672) för surrogatdelgivning av betalningsuppmaning för konkurs och enligt 29 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning för surrogatdelgivning av föreläggande till svaranden. Enligt 15 § första stycket delgivningslagen får delgivning ske genom kungörelse med den som saknar känt hemvist, om det inte kan klarläggas var han uppehåller sig. Enligt 15 § andra stycket delgivningslagen får delgivning under vissa förutsättningar ske genom kungörelse även med den som har känt hemvist inom riket. Det får ske om varken den sökte själv träffas eller någon som man kan surrogatdelge med. Vidare krävs att det inte kan klarläggas var den sökte uppehåller sig och att det finns anledning att anta att han avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Som ett alternativ till kungörelse, dvs. i tidning, kan myndigheten tillgripa s.k. spikning, dvs. lämna handlingen i den söktes hemvist eller fästa den på dörren till hans bostad. Spikning är naturligtvis ojämförligt mycket vanligare än kungörelse i tidning. I praktiken tillgrips inte kungörelse i tidning i de fall den sökte har känt hemvist, utan då sker delgivningen genom spikning. Enligt praxis ställs ganska höga krav på utredningen om att den sökte har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Normalt sker prövningen efter försök att delge genom stämningsman. De flesta myndigheter torde t.ex. kräva att eftersökning har skett , att den sökte därvid aviserats att det finns en delgivningsförsändelse till honom och vidare att den sökte med någon grad av sannolikhet har befunnit sig i sitt hemvist . Enligt flera avgöranden av , bl.a. NJA 1983 s. 544, måste det alltid krävas att försök görs att delge den sökte "på vanligt sätt" innan det kan komma i fråga att tillämpa reglerna om spikning i 15 § andra stycket delgivningslagen. En bedömning av rekvisitet om avvikande eller annat undanhållande får alltså inte grundas på att försök att tidigare delge någon annan handling med den sökte har varit utan framgång. gjorde i det angivna rättsfallet en analog tolkning av ett uttalande i förarbetena (NJA II 1943 s. 430 f.) till en tidigare delgivningsregel, nämligen dåvarande 33 kap. 12 § , som delvis motsvarar nuvarande 15 och 17 §§ delgivningslagen. I promemorian har i effektivitetshöjande syfte föreslagits att tidigare erfarenheter av delgivning med den sökte i skälig utsträckning skall få beaktas när det skall bedömas om denne kan antas ha avvikit eller annars hålla sig undan. Remissvaren ger uttryck för att en sådan förändring skulle innebära mycket angelägna arbetsbesparingar och även kan accepteras från rättssäkerhetssynpunkt. Regeringen ser också positivt på en sådan nyordning.