prop · GI037 · 1995-01-01 00:00:00 — Det är dock angeläget att även den - svensk eller utlänning - som av krigshändelserna tvingats fly kan beredas bostad även om han inte omfattas av ett utrymningsbeslut eller har fått den ordinarie bostaden skadad. Skyldigheten att upplåta inkvarteringsbostad vidgas därför till att gälla även i förhållande till dem som tvingats lämna sin ordinarie bostad på grund av andra krigshändelser än beslut om utrymning eller krigsskada. I fråga om ersättning till inkvarteringsvärden bör en förändring göras. Enligt nuvarande bestämmelser skall den inkvarterade betala ersättning för bostaden till inkvarteringsvärden. För att garantera inkvarteringsvärden att han, under de redan så besvärliga förhållanden som råder då inkvarteringsbestämmelserna är aktuella, skall få den ersättning som tillkommer honom oberoende av den inkvarterades betalningsförmåga föreslår regeringen att den kommun, som tar emot personer från andra kommuner, i fortsättningen skall betala ut inkvarteringsersättningen. Kommunen bör emellertid ges rätt att av den inkvarterade återkräva vad som betalats ut, om inte ett sådant krav i det enskilda fallet framstår som oskäligt. Ett system med återkrav från kommunens sida mot de inkvarterade kräver givetvis en ganska omfattande administration. Det ter sig därför naturligt att en sådan process inte sätts i gång förrän efter ett krig eller en krisperiod. Reglerna om inkvarteringsersättningens storlek och sättet för dess bestämmande överförs oförändrade till den nya lagen. Skyldighet att ta hand om utrymmande och utlänningar som söker skydd i Enligt 1 § lagen om beredskap är kommuner och landsting under höjd beredskap skyldiga att ta hand om befolkning från andra kommuner och landsting som lämnat sina hemorter till följd av krigsskada, utrymning eller andra med krig eller krigsfara sammanhängande utomordentliga förhållanden. Kommunerna och landstingen har skyldighet att ta hand om denna befolkning på samma sätt som gäller för de egna invånarna. Utredningen har föreslagit att en motsvarande bestämmelse tas in i den nya lagen. regleras bistånd till dem som behöver det på grund av "krigsskada, utrymning eller andra med krig eller krigsfara sammanhängande utomordentliga förhållanden" dels i 1 och 2 §§ lagen om beredskap, dels i 3 § lagen (1964:47) om krigshjälp. Den sistnämnda bestämmelsen behandlar krigshjälp i form av kontant bidrag ellernaturahjälp till dem som saknar tillgängliga medel för sitt livsuppehälle eller till nödvändig vård. I bestämmelsen anges också att kommunen inte är skyldig att utge ekonomisk hjälp enligt socialtjänstlagen till den som saknar medel till följd av krigsskada, utrymning eller andra med krig eller krigsfara sammanhängande förhållanden. I tider av krig, krigsfara eller andra utomordentliga förhållanden kommer befolkningsrörelserna att öka. Förflyttningar kan bero på myndigheternas beslut om utrymning eller på att invånarna själva beslutar att flytta från ett område. Verkningarna av flyttningarna blir i många fall desamma oavsett om utrymningen sker efter myndighetsbeslut eller på enskilt initiativ. I tider av oro i vår nära omvärld måste man utgå från att flyende i större omfattning än annars kommer till vårt land. Kommunerna, landstingen och de kyrkliga kommunerna måste naturligtvis ta hand om såväl utrymmande som utlänningar som söker skydd i . I detta sammanhang avses med utrymmande alla som är bosatta i och som tvingats lämna sin hemkommun, vare sig det skett efter beslut om utrymning eller ej. I 3 § socialtjänstlagen fastslås att kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Något undantag för utrymmande eller utlänningar som söker skydd i finns inte annat än - fr.o.m. - beträffande utlänningar som omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. Enligt den sistnämnda lagen, som reglerar sysselsättning och bistånd till vissa i lagen särskilt angivna grupper av utlänningar, har huvudansvaret för mottagandet av asylsökande och skyddssökande utlänningar som beviljats tidsbegränsat uppehållstillstånd. De riktlinjer för och som finns i fred gäller också i krig och under andra utomordentliga förhållanden. Regeringen kan dock med stöd av 78 § socialtjänstlagen meddela särskilda föreskrifter för , om landet kommer i krig eller krigsfara eller om det råder utomordentliga förhållanden som hänger samman härmed. I 4 § hälso- och sjukvårdslagen åläggs att erbjuda akutsjukvård åt var och en som vistas inom . I 29 § samma lag ges regeringen bemyndigande att meddela särskilda föreskrifter om hälso- och sjukvården i krig, vid krigsfara eller under sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför gränser eller att har varit i krig eller krigsfara. Dessa bestämmelser ger redan nu möjlighet att garantera utrymmande och utlänningar som söker skydd i erforderlig sjukvård. Regeringen anser att man vid bestämmande av ansvaret för människor som kommer till en kommun eller ett landsting under höjd beredskap bör utgå från regleringen av ansvaret i socialtjänstlagen, hälso- och sjukvårdslagen och lagen om mottagande av asylsökande m.fl.. Någon ytterligare lagreglering krävs inte för att tillförsäkra de nu aktuella kategorierna erforderlig hjälp. Någon motsvarighet till bestämmelserna i 1 och 2 §§ lagen om beredskap behövs således inte i den nya lagen. Enligt regeringens mening finns det inte heller längre behov av särskilda bestämmelser om krigshjälp. Lagen om krigshjälp bör därför kunna upphävas. Några regler om statlig ersättning till kommunerna för åtgärder som motsvarar den nuvarande krigshjälpen behövs inte heller för när- varande. Vi hänvisar här till dels den regel om skyldighet för utrym- ningskommunen att hjälpa mottagarkommunen som vi föreslår förs över i sak oförändrad från lagen om beredskap, dels till vad som anförts under avsnitt 9 om en allmän skyldighet för kommuner och landsting att hjälpa andra kommuner och landsting som drabbats särskilt hårt. De särskilda regler om bistånd åt asylsökande som finns i lagen om mottagande av asylsökande m.fl. gäller givetvis även under höjd beredskap för dem som där avses. Regeringen bör dock ha möjlighet att meddela särskilda föreskrifter - i likhet med vad som följer av socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen - som avviker från lagens bestämmelser om landet kommer i krig eller krigsfara eller om det råder utomordentliga förhållanden som hänger samman härmed. De problem befarar på grund av tröghet i utbetalningen i socialförsäkrings- och bidragssystemet kan enligt regeringens mening mötas genom tillfälliga insatser inom ramen för och Statens invandrarverks verksamhet. I fråga om de kyrkliga kommunerna finns inte någon reglering av deras skyldigheter gentemot dem som inte tillhör den kyrkliga kommunen. Det torde därför vara nödvändigt att i lagen ta in en skyldighet för de kyrkliga kommunerna att utöva verksamhet för invånare från andra kyrkliga kommuner och för utlänningar som söker skydd i på samma sätt som för dem som bor inom den kyrkliga kommunen. I fråga om omhändertagande av utlänningar som söker skydd i förhåller det sig så att den beredskap har för att även i en krissituation kunna ordna flyktingmottagning efter i huvudsak samma principer som i fred skall utnyttjas så långt det är möjligt. Den möjlighet för regeringen att utfärda särskilda bestämmelser som talades om är avsedd att träda in i situationer när den normala organisationen inte förmår möta exceptionellt stora strömmar av flyende. Den bestämmelse i lagen om beredskap som föreskriver skyldighet för kommuner och landsting, varifrån utrymning sker, att hjälpa mottagande kommuner och landsting bör föras över till den nya lagen. Föreskriften att hjälpen särskilt skall avse personal och utrustning bör emellertid inte gälla i fortsättningen. Behoven kommer med säkerhet att variera från fall till fall, varför det bör överlämnas åt de inblandade parterna eller, om de inte kan komma överens, åt i det län varifrån de utrymmande kommer, att avgöra vilken form hjälpen skall ha. 16 Säkerhetsskyddet i kommuner och landsting Regeringens förslag: Kommunernas, landstingens och de kyrkliga kommunernas ansvar för att det hos dem finns ett tillfredsställande säkerhetsskydd i frågor av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt lagfästs. Tjänstemän och uppdragstagare i kommuner och landsting som i inte obetydlig omfattning får del av sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt skall vara svenska medborgare. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det i kommunallagen införs bestämmelser om att endast förtroendevalda som är svenska medborgare får delta i handläggningen av ärenden som i inte ringa omfattning innehåller sekressbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt. Utredningen har också föreslagit att reglerna om svenskt medborgarskap för vissa tjänstemän skall omfatta även de kyrkliga kommunerna. Utredningens förslag överensstämmer i övrigt i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Ett undantag utgör frikyrkoråd som anför att den föreslagna inskränkningen av rätten för förtroendevalda som inte är svenska medborgare att delta i handläggningen av ärenden som innehåller sekretessbelagda uppgifter, skulle innebära en allvarlig och orimlig begränsning av utländska medborgares rättigheter i . Skälen för regeringens förslag Kommunernas ökade ansvar för det civila försvaret på lokal nivå medför med nödvändighet att den mängd sekretesskänsliga uppgifter som man i kommunerna kommer att hantera ökar markant. Kommunerna kommer själva att upprätta planer som innehåller uppgifter som omfattas av sekretess. Kommunerna måste också få del av centralt och regionalt upprättade planer och analyser med högt sekretessvärde och personal kommer att delta i utbildning som ger inblick i verksamheter och system som skyddas av sekretess. Vad nu sagts gäller i de flesta stycken i lika hög grad för landstingen och i viss utsträckning för de kyrkliga kommunerna. Säkerhetsskyddet omfattar skydd mot att obehöriga får kännedom om uppgifter som är av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt och som omfattas av sekretess enligt sekretesslagen (sekretessskydd), skydd mot att obehöriga får tillträde till anläggningar, områden m.m. där de kan få kännedom om sådana uppgifter eller där det bedrivs verksamhet som har betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt (tillträdesskydd), skydd mot att någon som inte är pålitlig från säkerhetssynpunkt får tjänst, uppdrag e.dyl. som är av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt (infiltrationsskydd), samt kontroll av sekretess-, tillträdes-, och infiltrationsskyddet och av informationen om skyddet. För kommuner och landsting finns inga andra bestämmelser som rör säkerhetsskyddet än dem som finns i sekretesslagen och i lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. För statliga myndigheter finns dessutom bestämmelser i lagen (1983:953) om säkerhetsskydd vid , förordningen (1981:421) om säkerhetsskyddet vid statliga myndigheter, förordningen (1975:608) om krav på svenskt medborgarskap för tillträde till vissa statliga tjänster och personalkontrollkungörelsen (1969:446). Ingen av dessa författningar gäller för kommuner och landsting. När nu uppgifter som omfattas av sekretess i ökande utsträckning kommer att hanteras i kommuner och landsting måste det tillskapas ett system för säkerhetsskydd som svarar mot denna ökning. Som framgått finns det ett uppenbart behov av att säkerhetsskyddet regleras också beträffande kommuner, landsting och kyrkliga kommuner. De bör således åläggas att se till att de har ett bra säkerhetsskydd. Det bör överlåtas åt regeringen att ge närmare detaljföreskrifter. (Ju 1993:09) ser över dels personalkontrollförfarandet (dir. 1993:81), dels frågan om en lagreglering av säkerhetsskyddet hos myndigheter m.m. (dir. 1993:123). Utredningen har att göra en översyn av den tidigare nämnda förordningen om säkerhetsskyddet vid statliga myndigheter. Med hänsyn till kommuners och landstings ökade betydelse inom totalförsvaret samt den ökade bolagiseringen av statlig och verksamhet skall utredningen även undersöka i vilken utsträckning kommuner och enskilda skall omfattas av en ny reglering om säkerhetsskydd. Utredningen bör enligt direktiven redovisa sitt uppdrag i denna del före utgången av . Lämpligast är att alla regler rörande säkerhetsskyddet i kommuner, landsting och hos enskilda organ samlas i en lag. Lagen om civilt försvar föreslås träda i kraft . Det är osäkert om en ny generell lagstiftning om säkerhetsskyddet på grundval av arbete kan träda i kraft . Regeringen anser dock att en reglering på detta område såvitt avser kommuner, landsting och kyrkliga kommuner är av sådan vikt att den bör göras redan i lagen om civilt försvar. Om en ny lag om säkerhetsskydd kommer att föreslås med ikraftträdande eller därefter, avser regeringen att föreslå att reglerna om säkerhetsskydd i lagen om civilt försvar skall upphävas. Krav på svenskt medborgarskap kan inriktningen beträffande utländska medborgares rättsliga ställning här i landet sägas ha inneburit en strävan att de i större utsträckning skall ha möjlighet att aktivt delta i samhällsutvecklingen. På så sätt kan i bosatta utländska medborgare i större utsträckning känna samhörighet med det svenska samhället. I en kris- eller krigssituation kan det emellertid hända att en utländsk medborgare har sin lojalitet hos det land där han är medborgare. I tider av ökande internationella spänningar kan utländska medborgare komma att utsättas för olika former av påtryckningar, och risken för lojalitetskonflikter är betydligt större än för den som är svensk medborgare. När det gäller svenska medborgare, finns också betydligt bättre möjligheter att göra en personbedömning med hjälp av personalkontroll än vad som är fallet med en utländsk medborgare, eftersom denne oftast tillbringat en stor del av sitt liv i ett annat land - något som gör det svårt för svenska myndigheter att erhålla tillförlitliga uppgifter om hans förflutna. Regeringen anser att det är nödvändigt att uppställa vissa krav för att en tjänsteman eller uppdragstagare skall anses vara behörig att hantera sekretessbelagd information av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt. Så är redan nu fallet vid statliga myndigheter som hanterar frågor som rör försvarssekretessen. Sådan anställning får endast innehas av svensk medborgare, jfr. förordningen om krav på svenskt medborgarskap för tillträde till vissa statliga tjänster. Med hänsyn till kommunernas och landstingens stora betydelse för beredskapsförberedelserna och det ökade ansvar som med detta förslag kommer att åläggas dem, anser vi att goda skäl talar för att samma utgångspunkter måste gälla för kommunernas och landstingens tjänstemän som för tjänstemän vid statliga myndigheter, dvs. att endast den som är svensk medborgare får ta del av sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt, medverka i beredskapsplan- läggningen eller delta i ledningsövningar. Den i och för sig otvivelaktigt viktiga beredskapsplanering som den kyrkliga kommunen bedriver är enligt regeringens uppfattning dock inte sådan att det finns anledning att uppställa krav på svenskt medborgarskap för den kyrkliga kommunens tjänstemän. I 12 kap. 4 § utlänningslagen (1989:529) finns en bestämmelse som ger regeringen rätt att meddela föreskrifter att gälla vid krig, vid krigsfara eller under sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara som har befunnit sig i, rörande bl.a. utlänningars rätt att ha anställning eller offentligt förtroendeuppdrag. Någon föreskrift med stöd av detta bemyndigande har inte utfärdats. Bestämmelsen i utlänningslagen är emellertid inte tillräcklig för att tillgodose de nämnda intressena, eftersom den inte kan tillämpas beträffande den planering och övningsverksamhet m.m. som sker i fredstid. Det bör därför i den nya lagen uppställas ett krav på svenskt medborgarskap för innehav av vissa befattningar hos kommuner och landsting. Det är givetvis endast en begränsad grupp tjänstemän som kan komma att beröras av ett sådant krav. Utredningen har föreslagit att krav på svenskt medborgarskap skall införas även beträffande förtroendevalda för att de skall få delta i handläggningen av ärenden som i inte ringa omfattning innehåller sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt. Även de förtroendevalda ledamöterna i fullmäktige, vissa styrelser och nämnder får del av sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt. Givetvis kan de argument som anförts för krav på svenskt medborgarskap för vissa tjänstemän användas för motsvarande krav för de förtroendevalda. När det gäller förtroendevalda blir emellertid konflikten mellan å ena sidan önskemålet att låta utländska medborgare i ökad utsträckning få ta aktiv del i samhällsutvecklingen och å andra sidan intresset av att endast svenska medborgare skall få hantera vissa sekretessbelagda uppgifter mer fram- trädande. När de regler varigenom utländska medborgare gavs rösträtt och valbarhet i kommunal- och landstingsval infördes , utgick man från att denna rösträtt inte skulle ge inflytande i frågor som rör bl.a. landets försvar. Genom den förskjutning av ansvaret för det civila försvaret som skett mot kommunen, har denna förutsättning i någon mån ändrats. Den bestämmelse i 12 kap. 4 § utlänningslagen som nämnts gäller även förtroendevalda men inte heller beträffande dem är den tillämplig på planering m.m. som sker i fred. Som utredningen anfört finns det alltså skäl som talar för en begränsning av utländska medborgares rätt att delta i handläggningen av ärenden som innehåller sekretessbelagd information. Mot en begränsning talar emellertid redan det faktum att vi i valt att låta utländska medborgare få rösträtt och vara valbara vid kommunal- och landstingsval. En begränsning i behörigheten för utländska medborgare som fått förtroendeuppdrag skulle på ett olyckligt sätt kunna skapa bilden av att det finns förtroendevalda i fullmäktige, styrelser och nämnder som inte är fullvärdiga ledamöter. Mot talar också avsikten att engagera även utländska medborgare i det civila försvaret genom att totalförsvarsplikten skall gälla även utländska medborgare som är bosatta i (jfr. förslag till lag om totalförsvarsplikt). Härtill kommer att även en utländsk medborgare som är bosatt i givetvis har intresse av att civil försvarsverksamhet som exempelvis befolkningsskydd och räddningstjänst samt sjukvård fungerar väl i en krigssituation. Vid en jämförelse med de anställda i kommunens och , för vilka krav på svenskt medborgarskap bör uppställas, kan man också konstatera att en förtroendevald ledamot av fullmäktige, styrelse eller nämnd knappast kommer att få samma detaljkunskap om beredskapsplanering m.m. som den tjänsteman som t.ex. handlägger beredskapsfrågor. Vid en avvägning mellan de intressen som redovisats stannar regeringen för att skälen emot en begränsning väger tyngst. Regeringen föreslår därför inte någon begränsning av rätten för förtroendevalda utländska medborgare att delta i handläggningen av ärenden som innehåller sekretessbelagd information. Liksom anser regeringen det angeläget att möjlighet skapas för kommuner och landsting att genomföra personalkontroll beträffande vissa känsliga befattningar. Som anförts utreds personalkontrollförfarandet av . I avvaktan på resultatet av detta arbete bör inte regeringen nu lägga fram förslag till regler om personalkontroll av tjänstemän i kommuner och landsting. Regeringens förslag: Straffet för grova brott enligt den nya lagen skärps, medan straffet för vissa brott som begås i fredstid mildras. I några fall införs straff även för oaktsamma handlingar. Vid vägran att tillåta besiktning av byggnad eller anläggning skall fortsättningsvis vite användas i stället för straff. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att civilpliktigs straffansvar regleras i lagen om civilt försvar samt att begreppet laga förfall ersätts av giltigt skäl. Utredningens förslag i övrigt överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Det civila försvaret får en ökad betydelse och kommer att i hög grad påverka hela totalförsvarets effektivitet och funktion. Därmed kan också brott mot bestämmelserna som gäller det civila försvaret i viss mån sägas förtjäna att betraktas som allvarligare . I vart fall gäller detta brott mot mera centrala bestämmelser som begås under höjd beredskap. Det är då naturligt att detta i någon mån återspeglas i straffskalan för de grova brotten. Straffet för grova brott mot den nya lagen bör enligt regeringens mening sättas till lägst och högst . Däremot måste de brott som anges i 81 § första stycket 9 civilförsvarslagen och som kan ge straff i form av böter eller fängelse i högst anses ha ett något lägre straffvärde än vad straffskalan anger. För dessa lindrigare fall av brott mot bestämmelserna i lagen anser regeringen att enbart böter bör komma i fråga. Med hänsyn till att denna typ av brott närmast har ordningskaraktär finns det inte anledning att, som är fallet, kunna döma för grovt brott. är flera av de skyldigheter som sanktioneras genom straffbe- stämmelserna så viktiga att även ett åsidosättande av oaktsamhet bör vara straffbart. Regeringen föreslår därför att det i några fall införs en möjlighet att döma den som av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter. Enligt 81 § första stycket 6 civilförsvarslagen kan den som utan skälig anledning vägrar att låta civilförsvarsmyndighet eller kommun besiktiga en anläggning eller en byggnad straffas med böter eller fängelse i högst . Enligt regeringens uppfattning bör, i stället för straff, vitesföreläggande och eventuellt handräckning användas för att komma till rätta med en sådan vägran. Den som vägrar upplåta inkvarteringsbostad kan föreläggas att vid vite upplåta bostaden. Det finns också möjlighet att genom handräckning bereda den inkvarterade tillträde till bostaden. Man kan utgå ifrån att situationen i samhället, när det blir aktuellt att upplåta inkvarteringsbostad, är ansträngd. Stora mängder människor skall beredas bostad. I en sådan situation bör det krävas att utpekade inkvarteringsvärdar rättar sig efter fattade beslut utan att tredskas. Den kommunala myndigheten kommer inte att ha resurser att med hjälp av vitesförelägganden tvinga fram rättelse. Regeringen föreslår därför att det i stället skall vara straffbart att vägra rätta sig efter ett beslut om att man skall upplåta inkvarteringsbostad. Möjligheten att med hjälp av handräckning bereda den inkvarterade tillträde bör finnas kvar. I lagen om beredskap och i lagen om lokal kristidsförvaltning finns bestämmelser som möjliggör för att förelägga en kommun vite, om kommunen inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen. Det finns också möjlighet för att på kommunens bekostnad vidta en åtgärd som åligger kommunen. I den förstnämnda lagen finns samma möjligheter beträffande landsting. Regeringen anser för sin del att det med dagens syn på kommunernas och landstingens verksamhet är mindre tilltalande att behålla dylika regler. Det måste förutsättas att kommuner och landsting lojalt fullgör vad som enligt lag åläggs dem. Reglerna om vitesföreläggande bör därför inte tas in i den nya lagen. I konsekvens med regeringens tidigare ställningstagande i frågan om att civilplikten bör regleras i lagen om totalförsvarsplikt lämnar regeringen inte i lagen om civilt försvar något förslag om straffbestämmelser vid brott mot civilplikten (jfr. avsnitt 10).