prop · GI0312 · 1995-01-01 00:00:00 — Här bör nämnas att regeringen i lagrådsremissen Ett effektivare brottmålsförfarande (jfr avsnitt 3) föreslår att åklagare skall få utfärda strafföreläggande för fler typer av brott och att föreläggandet skall få omfatta medgivna enskilda anspråk. Beslut om förverkande skall vidare enligt förslaget få beslutas av polisman i vissa fall och av åklagare i fler fall än enligt gällande regler. Förslagen innebär att betydande effektivitetsvinster kan göras utan att beslut som kan anses ingripande för en enskild överförs till polis och åklagare. När det gäller unga lagöverträdare är det vår uppfattning att det endast kan komma i fråga att flytta över ytterligare uppgifter från domstol till polis eller åklagare, om de tidsvinster man därigenom kan göra uppväger de nackdelar från rättssäkerhetssynpunkt som otvivelaktigt finns med en sådan ordning. Vi anser emellertid att så inte är fallet. De rättssäkerhetsgarantier som är förenade med ett domstolsförfarande väger tyngre än den möjlighet till en snabbare handläggning man kan uppnå. Inte heller argumentet att de unga i största möjliga utsträckning bör hållas utanför domstolarna har enligt vår mening någon större tyngd. Både för den unges egen skull och för allmänhetens tilltro till rättsväsendet är det av stor vikt att den unge ställs inför domstol när väl den gräns är passerad då det inte kan komma i fråga att ge åtalsunderlåtelse och då det inte heller är tillräckligt med ett straff- föreläggande. Saken skall då prövas av domstol. Frågan om hur ungdomsmål bör handläggas är ingalunda ny utan har varit föremål för en återkommande debatt. I det sammanhanget har särskilt frågan om inrättande av särskilda ungdomsdomstolar eller jourdomstolar för ungdomsmål diskuterats. Vi återkommer till den frågan i det följande (avsnitt 5). Där redovisar vi också våra utgångspunkter när det gäller hur reglerna om handläggningen av ungdomsmålen bör vara utformade. 4.2 Utgångspunkter för en reform av påföljdssystemet för unga lagöverträdare Vi har i det föregående (avsnitt 4.1) redovisat våra allmänna utgångspunkter när det gäller en reform av påföljdssystemet för unga lagöverträdare. Mot denna bakgrund sker den fortsatta beredningen när det gäller påföljdssystemet för ungdomar med följande utgångspunkter. Överlämnande till vård inom som brottspåföljd Påföljden överlämnande till vård inom är konstruerad på så sätt att det är socialnämnden ensam som har att besluta vilka åtgärder som skall vidtas mot ungdomar som av domstol dömts för brott och på grund därav överlämnats till . Socialtjänstlagen (1980:620) möjliggör olika vårdinsatser under förutsättning att den unge frivilligt medverkar till dessa. Aktualiseras tvångsvård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga skall socialnämnden ansöka därom hos länsrätten, som beslutar i frågan. bestämmer hur sådan tvångsvård av den unge skall ordnas, var han skall vistas och hur länge vården skall pågå. åtgärder anpassas helt till den unges behov. De brott som ligger till grund för överlämnandet är följaktligen av mindre intresse. Grunden för att tillämpa påföljden överlämnande till vård inom är främst den unges behov av vård och behandling medan den omständigheten, att han begått ett brott, skjuts i bakgrunden. Det medför att det faktiska ingripandet, som den unge utsätts för bestäms av detta vårdbehov och inte av hur allvarligt brottet är. En sådan egenskap hos påföljdssystemet är svår att förena med de grundläggande principerna om legalitet och likhet inför lagen. Det finns också ett starkt intresse av att påföljdssystemet är tydligt. Av betydelse är vidare att straffsystemet bygger på att det är domstolen som skall bestämma påföljden och att denna skall stå i proportion till brottet. Det är alltså svårt att förena en rad grundläggande principer för straffsystemet med ett bibehållande av nuvarande överlämnandepåföljd. En förutsättning för att överlämnande till vård inom skall kunna utmönstras ur påföljdssystemet är emellertid att man i stället kan använda redan befintliga påföljder eller skapa nya sådana som fyller behovet av lämpliga reaktionsformer mot de unga lagöverträdarna. Vi menar att det finns lämpliga påföljder för ungdomar. Hur dessa påföljder i vissa avseenden bör förändras redovisar vi i det följande. Det finns i detta sammanhang anledning att betona att det även efter en förändring av påföljdssystemet i angiven riktning är så att har ett ansvar för att åtgärder vidtas när ungdomar far illa och deras hälsa och utveckling kan äventyras på grund av att de missköter sig. Ansvaret gäller oavsett om orsaken härtill är brister i den unges hemmiljö, att den unge begår brott, missbrukar droger eller av annan anledning riskerar att utvecklas ogynnsamt. Detta ansvar skall ligga fast, även om ingripanden mot brott skall vara en uppgift för rättsväsendet. De unga lagöverträdarna tillhör mycket ofta den grupp barn och ungdomar som socialnämnden har till uppgift att ägna särskild uppmärksamhet åt. Det får närmast anses vara en självklarhet att samhället genom de sociala myndigheterna på olika sätt stöder dessa ungdomar och deras familjer. Det bör betonas att vi förutsätter ett fördjupat samarbete mellan myndigheterna inom rättsväsendet och . Det fortsatta beredningsarbetet inriktas nu bl.a. på att utforma lämpliga regler för verkställigheten av påföljder för ungdomar. Vår utgångspunkt är sammanfattningsvis att det finns starka skäl som talar för att påföljden överlämnande till vård inom i dess nuvarande form bör tas bort. Det innebär att även unga personer skall ådömas en påföljd för brottet av domstol i huvudsak inom ramen för det vanliga påföljdssystemet. ansvar för den unge i enlighet med socialtjänstlagen och lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga skall dock bestå. Inom kriminalpolitiken har det under funnits ett växande intresse för bötesstraffet som alternativ till frihetsstraffen. Böter är ju den ojämförligt vanligaste påföljden. Beträffande unga lagöverträdare har det varit en önskan att undvika att de ställs inför domstol och blir föremål för kriminalvårdens åtgärder. Bl.a. är den utvidgning av åklagarnas möjlighet att utfärda strafföreläggande i 6 a § i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) att se som ett utslag av detta intresse. Vi menar att den nuvarande regleringen av bötesstraffet i huvudsak tillgodoser de krav som bör ställas på en påföljd som är anpassad för de unga lagöverträdarna. Även om ungdomar i skolåldern generellt sett inte har samma betalningsförmåga som vuxna, har de likväl ofta egna inkomster genom t.ex. ferie- och helgarbete. Bötesstraffet fyller också en viktig funktion som tilläggsstraff. En villkorlig dom får förenas med böter. Böter kan utdömas även vid en dom på skyddstillsyn. Om den unge visat vilja att ställa till rätta efter brottet eller om domstol meddelat en föreskrift om skadelindrande arbete, kan sådana insatser helt eller delvis träda i stället för tilläggsböter vid villkorlig dom och även i övrigt tillmätas betydelse vid bestämmande av bötesbeloppet. Vi vill i sammanhanget nämna att en fråga som den tillsatta (Ju 1992:07) skall se över är om böter kan användas som påföljd i större utsträckning än . Vi anser att det inte finns skäl för några mer avgörande ändringar i fråga om bötesstraffet när det gäller unga lagöverträdare. Våra utgångspunkter är som ovan redovisats att påföljden överlämnande till vård inom bör upphöra och ersättas av andra påföljder. Vi anser att villkorlig dom innebär en reell reaktion på den unges brott. Redan genom själva det rättsliga förfarandet - polisingripande, förundersökning och domstolsförhandling - bör den unge få klart för sig att samhället lägger stor vikt på brottsbekämpningen. Vid sidan av en villkorlig dom får den unge i regel också ett bötesstraff. Vidare löper en prövotid . Om den unge begår nya brott under den tiden kan den villkorliga domen undanröjas och ersättas av en mer ingripande påföljd. Även de föreskrifter som rätten kan meddela vid en villkorlig dom är relativt ingripande. Detta gäller särskilt föreskriften om att den dömde skall utföra visst arbete för målsägandens räkning. Sedan tillkomsten av har den villkorliga domen fått karaktär av en reaktion mot den som första gången gör sig skyldig till brott. I uppdrag ingår att se över det straffrätttsliga påföljdssystemets innehåll och uppbyggnad. Bl.a. skall möjligheterna att vidareutveckla olika alternativ till fängelsestraff övervägas. Vi anser att den villkorliga domen i avvaktan på arbete bör ha kvar sin ställning som en förstagångspåföljd. Vi anser att starka skäl talar för att villkorlig dom under vissa förhållanden bör kunna förenas med en föreskrift om samhällstjänst, särskilt som alternativ till en frihetsberövande påföljd. Den principiella inriktningen på det fortsatta reformarbetet när det gäller villkorlig dom bör således vara att domstolen utöver nu gällande föreskrifter även skall kunna föreskriva att den unge skall fullgöra samhällstjänst. Ett utmönstrande av den nuvarande överlämnandepåföljden för med sig att skyddstillsyn får en central ställning i påföljdssystemet för unga lagöver- trädare. Vid övervägande av hur en skyddstillsyn för denna grupp bör utformas är det viktigt att det inom ramen för påföljden finns olika möjligheter att effektivisera denna och därigenom undvika ett frihetsberövande. Föreskrifter om samhällstjänst har här en betydelsefull roll, som bör kunna utvecklas ytterligare. Inom ramen för berättigade kontrollkrav skall verkställigheten av en dom på skyddstillsyn i övrigt främst inriktas på att på olika sätt hjälpa och stödja den unge. Frågan om val och förordnande av övervakare är ytterst viktig när det gäller unga lagöverträdare. Det är betydelsefullt att övervakaren är en person som har erfarenhet av och förståelse för ungdomars särskilda förhållanden och problem. Frivården har en kontrollerande och en hjälpande funktion. Uppgifterna är nära förbundna och flyter ofta in i varandra. Det är just denna dubbla funktion som är utmärkande för frivården och ger den en särställning. För att skyddstillsynen skall kunna fylla sin funktion som ett godtagbart alternativ till ett frihetsberövande är det viktigt att kontrollmomentet i påföljden framhålls. Det är väsentligt att frivården tydligt klargör för den unge vad han har att rätta sig efter under skyddstillsynen och vad som kan bli följden om han missköter sig. Ungdomarna måste uppfatta systemet som konsekvent, dvs. att de kan utgå från att de krav som ställs under verkställigheten faktiskt också upprätthålls. Det ställs vissa generella krav på den som dömts till skyddstillsyn. Han skall under den treåriga prövotiden iaktta skötsamhet, efter förmåga försöka försörja sig samt göra vad som står i hans förmåga för att fullgöra eventuell skyldighet att ersätta genom brottet uppkommen skada. Dessa generella föreskrifter kan i enskilda fall kompletteras med särskilda föreskrifter, nämligen om det finns skäl att anta att den dömde behöver stöd av en sådan föreskrift för sin anpassning i samhället. Såväl domstolen som övervakningsnämnden kan meddela särskilda föreskrifter. En sådan kan avse vistelseort eller bostad , arbetsanställning, annan förvärvsverksamhet eller utbildning, läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandling i eller utom sjukhus eller annan inrättning samt tid och sätt för betalning av skadestånd. Domstolen får även meddela föreskrift om att den dömde skall utföra visst arbete för målsägandens räkning. I detta sammanhang är det viktigt att framhålla möjligheten att inom ramen för en skyddstillsyn meddela föreskrifter om olika former av vård eller behandling inom . Frivården skall förmedla kontakter med andra samhällsorgan, som kan tillgodose den unges behov av hjälp och stöd. Enligt vår mening är det en fördel om sådana åtgärder, som förekommer inom ramen för ett överlämnande till vård inom , i stället sätts in som ett led i en skyddstillsyn. Ett slopande av påföljden överlämnande till vård inom innebär inte att det ansvar som socialnämnden enligt socialtjänstlagen har för ungdomar i riskzonen skall minska. Det är särskilt viktigt att socialnämnden och frivården etablerar ett gott samarbete och visar förståelse för varandras arbetsuppgifter. Tanken på att skapa ett förbud för ungdomar att under bestämda tider vistas på vissa platser är intressant och bör bearbetas vidare. Ett sådant förbud skulle bl.a. kunna tjäna till att hålla brottsbenägna ungdomar borta från sådana platser, där brott ofta begås eller där kriminella samlas för att planera brott. En förutsättning för att en föreskrift med ett sådant förbud skall vara meningsfull är att den också kan kontrolleras. Det måste givetvis krävas att den angivna platsen är dokumenterat olämplig för den unge. Vårt reformarbete när det gäller skyddstillsyn som påföljd för unga lagöverträdare bedrivs sammanfattningsvis utifrån följande principiella överväganden. Skyddstillsyn bör ges en central roll i påföljdssystemet för unga lagöverträdare. Möjligheterna att kombinera en skyddstillsyn med en föreskrift om samhällstjänst bör utvidgas. Införandet av en möjlighet att under speciella förhållanden meddela den unge förbud att uppehålla sig på särskilt angivna olämpliga platser bör övervägas. Skyddstillsyn kan i vissa fall kombineras med samhällstjänst. I de diskussioner som förts angående samhällstjänst som påföljdsform har ofta framhållits att denna påföljd är särskilt lämpad för unga lagöverträdare. De moment i samhällstjänsten som innebär att den unge kommer i kontakt med människor utanför sin normala umgängeskrets och får utföra samhällsnyttigt arbete är naturligtvis här av stor betydelse. Att den unge kommer in i en arbetsgemenskap där andra människor är beroende av hans insatser är positivt ur ett flertal aspekter. Vi anser att samhällstjänsten i jämförelse med andra påföljder har ett pedagogiskt inslag som det är viktigt att ta till vara. En grundläggande förutsättning för att en samhällstjänst skall fylla en meningsfull funktion är självfallet att påföljden riktar sig till ett klientel som har förutsättningar att genomföra verkställigheten. Unga lagöverträdare kan inte förväntas ha samma grad av uthållighet eller disciplin som vuxna. Såsom vissa remissinstanser har påpekat kan i och för sig de unga lagöverträdarna i åldern , bl.a. på grund av sin omognad ha svårigheter att klara av en samhällstjänst. Det kan också föreligga problem med att finna arbetsgivare, som är beredda att erbjuda arbete åt ungdomar i de lägre åldersgrupperna. Även om det således kan antas uppstå vissa praktiska svårigheter väger fördelarna med att utvidga användningsområdet för samhällstjänsten tyngre. De skillnader som finns mellan unga och vuxna är inte större än att de bör kunna överbryggas genom att man anpassar samhällstjänsten efter ungdomarnas särskilda förutsättningar. Genom en utvidgning av möjligheterna att ge en föreskrift om samhällstjänst skapas ytterligare påföljdsalternativ. Härigenom kan man undvika att unga lagöverträdare döms till mer ingripande påföljder. Samhällstjänst skall således i första hand fungera som ett alternativ till frihetsberövande påföljd. I avsnitt 8.3 tar vi upp frågan om den unges vilja att gottgöra målsäganden skall beaktas vid prövningen av frågan om åtalsunderlåtelse. Det förslag som vi där lägger fram skall ses som en markering av den vikt vi lägger vid att de unga lagöverträdarna tar ansvar för sina handlingar och att de konfronteras med följderna av vad de gjort. Detta kan ske genom att de t.ex. träffar dem som drabbats av brottet och försöker gottgöra eventuella skador. Regeringen har gett Riksåklagaren i uppdrag att kartlägga de erfarenheter som finns av bedrivna s.k. medlingsprojekt. Med utgångspunkt från denna kartläggning skall Riksåklagaren utarbeta en eller flera generella modeller för hur en medlingsverksamhet för unga lagöverträdare skulle kunna bedrivas. Riksåklagarens arbete, som skall redovisas , skall ge ytterligare underlag för regeringens fortsatta överväganden av hur medlingsverksamheten skall kunna utvecklas. I samband med att påföljdssystemet i övrigt slutligen behandlas bör övervägas hur medling skall kunna infogas som ett permanent inslag i sanktionsregleringen för unga lagöverträdare. När det gäller ungdomar i åldern bör det liksom nu krävas att det föreligger synnerliga skäl för att kunna döma till fängelse. Kravet på synnerliga skäl har i praxis satts mycket högt och fängelse förekommer endast i undantagsfall. Antalet ungdomar som döms till fängelse är totalt sett relativt litet. dömdes 45 ungdomar till fängelse. Fängelsestraffens längd ligger huvudsakligen . Mer än hälften är dömda till straff eller lägre. Om den nuvarande överlämnandepåföljden upphävs, vilket starka skäl talar för, finns dock behov av att skapa ökade möjligheter för domstol att bestämma frihetsberövande påföljd för ungdomar. Utgångspunkten är således att det är domstolen som skall bestämma längden av ett frihetsberövande när den unge har gjort sig skyldig till brott som motiverar en frihetsberövande påföljd. Beredningsarbetet inriktas nu på att finna former för detta frihetsberövande som dels uppfyller kraven på att påföljden skall vara tydlig för den unge och dels medverkar till att han inte återfaller i brott. Verkställigheten skall inriktas på behandlingsåtgärder och syfta till att återanpassa den unge till ett socialt ordnat liv. En betydelsefull fråga vid utformningen av den frihetsberövande påföljden är hur konkurrensen mellan lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga och påföljdssystemet bör lösas i de fall ett frihetsberövande är motiverat såväl som reaktion på ett brott som på grund av ett vårdbehov. Vårdbehovet kan ofta föranleda ett längre frihetsberövande än vad brottsligheten ur straffrättslig synvinkel motiverar. Den genomsnittliga behandlingstiden på § 12-hemmen ligger på omkring . Starka skäl talar för att man bör konstruera bestämmelserna i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga på ett sådant sätt att det framgår att vården inte skall upphöra till följd av verkställighet av ett frihetsberövande straff. 5 Särskilda ungdoms- och jourdomstolar bör inte inrättas Regeringens bedömning: Syftet med ett system med ungdoms- eller jourdomstolar för handläggning av brott mot unga lagöverträdare bör tillgodoses på annat sätt än genom att sådana domstolar inrättas. Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar kommitténs bedömning. anför dock att jourdomstolar bör införas, gärna som en försöksverksamhet i ett inledande skede. Bakgrunden till regeringens bedömning: , vid kriminalistkongressen i , föreslogs att barnavårds- nämnderna skulle ställas under ordförandeskap av personer med domarkompetens samt erhålla befogenhet att behandla åtal mot misstänkta under . Förslaget övervägdes av men ansågs inte böra genomföras. Även de sakkunniga som tillkallats för att utreda frågan om ungdoms- brottslighetens bekämpande ställde sig avvisande till tanken att inrätta specialdomstolar för nu ifrågavarande mål och ansåg att förfarandet vid de allmänna domstolarna i brottmål mot ungdom i stället borde anpassas efter de särskilda förhållandena i dylika mål (SOU 1922:46). Förslaget ledde till en särskild lag om förfarandet i brottmål mot minderåriga. Frågan om en specialdomstol för handläggning av ungdomsmål väcktes på nytt i Processlagberedningens betänkande SOU 1944:9-10. Den ordning man diskuterade var att inrätta en ungdomsdomstol som skulle bestå av en lagfaren domare och några få i ungdomsvård särskilt erfarna personer; domstolens förhandlingar skulle dessutom vara undandragna offentligheten. Processlagberedningen fann starka betänkligheter möta mot att inrätta en specialdomstol för att handlägga ungdoms- målen. Beredningens motivering för sitt ställningstagande var följande (SOU 1944:10, s.11). "Mot en sådan sammansättning av domstolen kunna dock å andra sidan starka skäl anföras. De organisatoriska svårigheter, som enligt vad beredningen tidigare framhållit i allmänhet göra sig gällande vid inrättande av specialdomstolar, framträda i detta fall med särskild styrka. Det torde icke kunna förväntas, att mera lokalt förlagda ungdomsdomstolar skulle annat än i de största städerna erhålla full sysselsättning; en mer eller mindre långt driven centralisering av rättskipningen å detta område torde av flera skäl vara olämplig. - - - En alltför långt gående specialisering i domstolens sammansättning skulle ock utgöra hinder för gemensam handläggning av åtal mot unga och mot vuxna, även då en sådan handläggning vore påkallad av processuella skäl; en uppdelning av hand- läggningen i olika rättegångar och inför skilda domstolar skulle medföra stora praktiska olägenheter." Processlagberedningen undersökte också om inte syftet med att tillföra domstolen särskild sakkunskap i ungdomsmål kunde uppnås genom mindre ingripande åtgärder, om möjligt inom dåvarande domstolsorganisation. I ett lagutkast, som underställdes åtskilliga myndigheter och sammanslutningar, föreslog beredningen att det vid underrätt skulle utses ett antal med fostran och handledning av ungdom särskilt förtrogna personer, ungdomsnämndemän, som skulle ta plats i nämnden vid sidan av övriga nämndemän vid handläggning av ungdomsmål. Detta förslag avvisades med motiveringen att det skulle vara alltför svårt att finna personer med de erforderliga förutsättningarna för att tjänstgöra som ungdoms- nämndemän. Vidare anfördes att de särskilda ungdomsnämndemännen inte skulle få den särskilda erfarenhet av domargöromål som var önskvärd ur rättssäkerhetssynpunkt. Med hänsyn till dessa invändningar fann beredningen att ett tillfredsställande resultat kunde uppnås genom en föreskrift, att för tjänstgöring i nämnden vid behandling av ungdomsmål skall företrädesvis anlitas nämndemän med insikt och erfarenhet i vård och fostran av ungdom. Processlagberedningens förslag ledde till att det i föregångaren till lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare intogs en be- stämmelse av innebörd att det vid underrätt i mål mot unga för tjänstgöring i nämnden företrädesvis skulle anlitas nämndemän med insikt och erfarenhet i vård och fostran av ungdom. Denna bestämmelse fördes sedan över till 10 § LUL och finns där alltjämt. Frågan om ungdomsdomstolar skall inrättas har varit aktuell i bl.a. också . behandlade motioner om ungdomsdomstolar senast i bet. 1993/94:JuU21. I riksdagsdebatten och i den allmänna debatten har också vid olika tillfällen framförts önskemål om att det - efter förebild från vissa andra länder - skall inrättas jourdomstolar för en särskilt snabb handläggning av vissa måltyper. Eftersom det anses särskilt viktigt att ungdomskriminaliteten möts med en snabb reaktion från samhällets sida är mål mot unga lagöverträdare en kategori mål som därvid nämnts. Begreppet jourdomstol lanserades genom ett förslag av i betänkandet Förundersökning (SOU 1967:56). Förslaget avsåg att för vissa enklare brott och förseelser förkorta tiden mellan brott och dom. menade med jourdomstol en ordinarie underrätt som efter brottet håller huvudförhandling på ordinarie rättegångsställe, på viss bestämd eller vissa bestämda dagar och normalt på vanlig kontorstid. Själva domstolsförfarandet föreslogs inte bli nämnvärt förenklat. Vad som däremot enligt förslaget skulle förenklas var förfarandet hos polis och åklagare. Förundersökningen skulle i jourdomstolsfallen ersättas av ett muntligt förfarande inför en polisman och denne skulle sedan kalla den misstänkte och eventuella målsägande och vittnen till en förhandling inför domstolen. Först vid förhandlingen inför domstolen skulle åtal väckas av åklagare. förslag om jourdomstolar ledde inte till lagstiftning, kanske främst beroende på den kritik som från rättssäkerhetssynpunkt riktades mot att det skulle ankomma på icke-jurister att ta initiativ till rättegången.