prop · GI03123 · 1995-01-01 00:00:00 — -------------------------------------------------------------------- | 11 § En näringsidkare får vid marknadsföring av produkter använda| | uttrycket "realisation" eller något annat uttryck med | | motsvarande innebörd, bara om | | 1. försäljningen avser produkter som ingår i näringsidkarens | | ordinarie sortiment, | | 2. försäljningen sker , och | | 3. priserna är väsentligt lägre än näringsidkarens normala | | priser för motsvarande produkter. De i marknadsföringssammanhang vanligt förekommande uttrycken slutförsäljning, utförsäljning, upphör och realisation har stor suggestionskraft och väcker förväntningar om särskilt förmånliga anbud. I 10 och 11 §§ ställs upp de krav som måste vara uppfyllda för att begreppen skall få användas i sådana sammanhang. För de angivna uttrycken gäller gemensamt att försäljningen skall ske och till priser som är väsentligt lägre än näringsidkarens normala priser för motsvarande produkter. Hur begränsad tiden skall vara kan inte anges exakt, utan får bedömas från fall till fall med hänsyn till de varierande förhållanden som råder i olika branscher och sammanhang. har i fråga om realisationer uttalat att en realisation i verklig mening torde ha en varaktighet av högst och att ett påstående om realisation torde vara missvisande, om den pågår mer än ca av året. Vad som är väsentligt lägre priser kan inte heller anges med någon exakthet i form av t.ex. procentsatser. Det får avgöras från fall till fall och med utgångspunkt från vad som objektivt sett kan uppfattas som väsentligt för konsumenter. Av betydelse i sammanhanget är också den praxis som bygger på god affärssed och som tillämpas i olika branscher och för olika produktslag. -------------------------------------------------------------------- | 12 § En näringsidkare får vid marknadsföringen inte leverera | | produkter till någon som inte uttryckligen har beställt dem och | | därvid vilseleda mottagaren om dennes betalningsskyldighet. I paragrafen behandlas sådana negativa säljmetoder som också betecknas negativ avtalsbindning. De kännetecknas av att marknadsföraren utnyttjar allmänhetens okunnighet om gällande rättsregler om slutande av avtal till att inge en oriktig föreställning om att ett bindande avtal har kommit till stånd. Ett vanligt sätt som detta sker på är att en näringsidkare skickar produkter till någon som inte har beställt dem och därigenom inger mottagaren uppfattningen att han är skyldig att betala för produkten. Genom den föreslagna bestämmelsen förbjuds sådana förfaranden. Som har anförts i det föregående (avsnitt 6.3.8) sker vilseledandet ofta genom att näringsidkaren bifogar en räkning, ett inbetalningskort eller någon annan liknande handling. Ett sådant förfarande behöver emellertid inte alltid vara vilseledande. Det gäller särskilt när parterna tidigare står i ett avtalsförhållande med varandra och det därigenom måste framstå som klart vad som gäller mellan dem. Sådana typiska fall får anses föreligga när det är fråga om att förnya eller förlänga tidigare ingångna avtal, t.ex. en prenumeration, ett abonnemang eller något annat likande avtal. Paragrafen inskränker sig till att reglera fall där det förekommer ett vilseledande beträffande betalningsskyldigheten. Förfarandet att leverera obeställda produkter kan vara oacceptabelt även i andra fall, där det inte förekommer något vilseledande. Sådana fall kommer även i fortsättningen att kunna förbjudas med stöd av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring. -------------------------------------------------------------------- | 13 § En näringsidkare, som vid marknadsföringen erbjuder köparen| | att förvärva ytterligare produkter utan ersättning eller till ett| | särskilt lågt pris eller erbjuder köparen andra särskilda förmåner,| | skall lämna tydlig information om | | 1. villkoren för att utnyttja erbjudandet, | | 2. erbjudandets beskaffenhet och värde, samt | | 3. de tidsgränser och andra begränsningar som gäller för erbju-| | dandet. I paragrafen regleras förmånserbjudanden i form av s.k. kombinerade utbud. I den nuvarande marknadsföringslagen är vissa sådana erbjudanden förbjudna och straffsanktionerade (7 och 8 §§). Förbuden ersätts nu med en informationsskyldighet för näringsidkaren och syftar till att säkerställa att köparna får den information som är nödvändig för att kunna bedöma sådana erbjudanden och deras förmånlighet. Enligt punkten 1 skall information lämnas om villkoren för att utnyttja erbjudandet. Exempel på sådana villkor är att erbjudandet gäller under förutsättningen att ett visst antal eller en viss mängd av en vara köps. I punkten 2 föreskrivs vidare en informationsskyldighet när det gäller erbjudandets beskaffenhet och värde. Om erbjudandet gäller t.ex. förvärv av en tilläggsvara, måste framgå vad det är fråga om för vara och vilket värde denna har. Av punkten 3 framgår vidare att de begränsningar som gäller för erbjudandet skall framgå vid marknadsföringen. Om erbjudandet är tidsbegränsat skall detta sålunda anges. Information måste också lämnas om andra begränsningar som gäller för erbjudandet, t.ex. att det gäller så länge lagret räcker. Förbud mot fortsatt marknadsföring av ett visst slag -------------------------------------------------------------------- | 14 § En näringsidkare vars marknadsföring strider mot god | | marknadsföringssed eller på något annat sätt är otillbörlig mot | | konsumenter eller näringsidkare får förbjudas att fortsätta med | | den marknadsföringen eller att vidta någon annan liknande åtgärd.| | Ett förbud enligt första stycket får meddelas också | | 1. en anställd hos näringsidkaren, | | 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar, och | | 3. var och en som i övrigt väsentligt har bidragit till mark-| | nadsföringen. Paragrafen motsvaras av 2 § marknadsföringslagen och har behandlats i avsnitt 8.1. Som framgår där innebär regeln ingen ändring beträffande dem som kan drabbas av ett förbud. Innebörden av begreppet "god marknadsföringssed" har redovisats i kommentaren till 3 §. Åläggande att lämna information -------------------------------------------------------------------- | 15 § En näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att | | lämna sådan information som är av särskild betydelse från | | konsumentsynpunkt får åläggas att lämna sådan information. | | Ett sådant åläggande får meddelas också | | 1. en anställd hos näringsidkaren, och | | 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar. Paragrafen motsvaras av 3 § första stycket marknadsföringslagen och har även den behandlats i avsnitt 8.1. -------------------------------------------------------------------- | 16 § Ett åläggande enligt 15 § får innehålla en skyldighet att lämna| | informationen | | 1. i annonser eller andra framställningar som näringsidkaren | | använder vid marknadsföringen, | | 2. genom märkning på varan eller i annan form på säljstället,| | eller | | 3. i viss form till konsumenter som begär det. Paragrafen som anger vad ett åläggande enligt 15 § får innehålla, motsvaras av 3 § andra stycket gamla marknadsföringslagen. -------------------------------------------------------------------- | 17 § En näringsidkare som marknadsför sådana produkter som är | | avsedda att användas av konsumenter för privat bruk och som är | | uppenbart otjänliga för sitt huvudsakliga ändamål, får förbjudas att| | fortsätta med det. | | Om det behövs för att motverka en marknadsföring som avses i | | första stycket, får också en näringsidkare som tillverkar, impor-| | terar eller annars marknadsför produkten till andra näringsid- | | kare förbjudas att fortsätta med det. | | Ett förbud enligt första och andra styckena får meddelas också| | 1. en anställd hos näringsidkaren, och | | 2. någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar. Den föreslagna bestämmelsen motsvarar generalklausulen om produktotjänlighet i 4 § marknadsföringslagen vars närmare innebörd har beskrivits utförligt i förarbetena till den nuvarande regeln (se prop. 1975/76:34 s. 127 f.). Som framgår av kommentaren till 3 § i förevarande lag innefattar begreppet "marknadsför" även det nuvarande begreppet "saluhåller". Någon ändring i sak är således inte avsedd. -------------------------------------------------------------------- | 18 § Förbud enligt 17 § får inte meddelas, om det i författning | | eller i beslut av en myndighet har meddelats särskilda före- | | skrifter om produkten med samma syfte som förbudet skulle | | fylla. Paragrafen som syftar till att förebygga kompetenskonflikter mellan olika myndigheter har sin motsvarighet i 4 § sista stycket marknadsföringslagen. Även beträffande denna kan därför hänvisas till nämnda förarbeten. -------------------------------------------------------------------- | 19 § Ett förbud enligt 14 eller 17 § och ett åläggande enligt 15 §| | skall förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obe- | | hövligt. Paragrafen motsvaras av 5 § gamla marknadsföringslagen och innebär inget nytt. Förbud och åläggande skall alltså förenas med vite om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Något särskilt yrkande om att ett förbud skall förenas med vite torde inte behövas. -------------------------------------------------------------------- | 20 § Rätten får meddela förbud enligt 14 eller 17 § eller åläggande| | enligt 15 § att gälla tills vidare, om | | 1. käranden visar sannolika skäl för sin talan, och | | 2. det skäligen kan befaras att svaranden genom att vidta | | eller låta bli att vidta en viss handling minskar betydelsen av | | ett förbud eller åläggande. | | I fråga om beslut enligt första stycket tillämpas 15 kap. 5 §| | andra - fjärde styckena samt 6 och 8 §§ . Beslutet| | får verkställas genast. Den föreslagna bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.1.1. Av första stycket framgår att ett interimistiskt förbud eller åläggande får meddelas om käranden visar att det finns sannolika skäl för att ett förbud eller åläggande kommer att meddelas. En ytterligare förutsättning för att ett interimistiskt beslut skall meddelas är att det skäligen kan befaras att svaranden under processens gång på något sätt handlar så att betydelsen av en dom om förbud eller åläggande minskas. Det behöver inte vara fråga om något illojalt förfarande från svarandens sida för att ett interimistiskt beslut skall meddelas. Det räcker att svaranden fortsätter den marknadsföringskampanj som är föremål för prövning, om det innebär att de intressen man vill skydda skadas genom att kampanjen fortsätter under det att frågan prövas i domstol. Av andra stycket första meningen framgår att bestämmelserna i 15 kap. 5 § andra - fjärde styckena samt 6 och 8 §§ skall tillämpas på interimistiska beslut om förbud och åläggande. Det innebär att en fråga om interimistiskt beslut bara får tas upp av rätten på yrkande av part och att motparten skall ges tillfälle att yttra sig om det inte är fara i dröjsmål. Vidare gäller att käranden - med undantag för de fall där för talan - skall ställa säkerhet för den skada som kan tillfogas svaranden. Om det inte längre finns skäl för åtgärden skall det interimistiska beslutet hävas. Rätten skall då målet avgörs pröva om åtgärden skall bestå. Någon hänvisning görs inte till 15 kap. 5 § första stycket eftersom en fråga om interimistiskt beslut inte kan prövas innan en talan om förbud eller åläggande har väckts. Detta följer av 38 § tredje stycket, där det sägs att ett interimistiskt beslut meddelas av den domstol där en rättegång om förbud eller åläggande är anhängig. Av andra meningen framgår att beslutet får verkställas genast (jfr 17 kap. 14 § andra stycket ). Det följer av 43 § andra stycket att ett interimistiskt beslut får överklagas särskilt. kan i sådana fall besluta om inhibition m.m. enligt bestämmelserna i 52 kap. . Självklart gäller den praxis som utbildats vid tillämpningen av nu angivna be- stämmelser i också i fråga om marknadsföringsmålen. Propor- tionalitetsprincipen skall tillämpas vid prövningen och restriktivitet skall iakttas när det gäller att meddela interimistiska beslut utan att höra svaranden. -------------------------------------------------------------------- | 21 § I fall som inte är av större vikt får | | meddela föreläggande om | | 1. förbud som avses i 14 eller 17 § (förbudsföreläggande), eller| | 2. åläggande som avses i 15 § (informationsföreläggande). | | Föreläggandet skall förenas med vite. | | För att bli gällande skall näringsidkaren godkänna föreläggandet| | eller inom . Om föreläggandet har godkänts,| | gäller det som en lagakraftvunnen dom. | | Ett godkännande som sker efter den utsatta tiden gäller inte.| -------------------------------------------------------------------- Den föreslagna bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.1.2. Den motsvarar vad som gäller enligt 14 och 15 §§ marknadsföringslagen. -------------------------------------------------------------------- | 22 § En näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift | | (marknadsstörningsavgift), om näringsidkaren eller någon som | | handlar på näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet| | har brutit mot någon bestämmelse i 5-13 §§. | | Detsamma gäller en näringsidkare som uppsåtligen eller av | | oaktsamhet väsentligt har bidragit till överträdelsen. | | Avgiften tillfaller staten. | | I paragrafen anges de grundläggande förutsättningarna för att döma ut| |marknadsstörningsavgift. Motiven till att en sådan avgift införs har| |redovisats i avsnitt 8.2. | | I första stycket anges att denna avgiftssanktion kan komma i fråga| |vid överträdelser av de konkreta reglerna i katalogen. Avgiften | |skall betalas av den näringsidkare i vars verksamhet överträdelsen| |ägde rum, d.v.s. den för vars räkning marknadsföringen vidtogs. | |Näringsidkaren kan vara både en enskild näringsidkare och en juridisk| |person. Enskilda personer som inte är näringsidkare kan inte drabbas| |av avgiftsskyldighet. Även offentligrättsliga subjekt såsom kommunala| |eller statliga inrättningar kan dömas att betala en avgift om de är| |att betrakta som näringsidkare. | | Det fordras uppsåt eller oaktsamhet för att en överträdelse skall| |leda till avgiftsskyldighet. Kravet på subjektiv täckning har också| |behandlats i avsnitt 8.2. Det bör dock betonas att det för alla | |näringsidkare gäller ett grundläggande krav på att de iakttar god | |marknadsföringssed. Näringsidkare som uppträder på marknaden genom| |olika slags marknadsföring har en skyldighet att se till att deras| |handlingssätt överensstämmer med nämnda sed. Med denna utgångspunkt| |finns det skäl att tillämpa stränga kriterier vid culpabedömningen.| | Det är som framgår av den allmänna motiveringen inte nödvändigt att| |uppsåt eller oaktsamhet kan konstateras hos den enskilde | |näringsidkaren själv eller, om det är fråga om en juridisk person, hos| |en person som intar en ledande ställning hos denna, utan det räcker| |att detta kan konstateras hos en person som handlar på | |näringsidkarens vägnar. Det kan vara fråga om en anställd eller en| |uppdragstagare. Bristande kännedom om förbuden eller misstag om | |förbudens innebörd utgör inte något försvar för en överträdelse (jfr prop.| |1992/93:56 s. 92). | | I andra stycket behandlas det s.k. medverkansansvaret. I den | |allmänna motiveringen (avsnitt 8.2) har angetts att detta gör det | |möjligt att ingripa mot reklambyråer och andra företag som sprider| |marknadsföring, t.ex tidningar, radio och TV. Som framgår av | |ordalydelsen skall det också för en medverkande krävas att denne | |handlat uppsåtligt eller oaktsamt för att avgift skall kunna påföras.| |Till skillnad från medverkansansvaret vid förbud mot otillbörlig | |marknadsföring enligt generalklausulen, vilket sträcker sig till | |"var och en", kan bara en medverkande som är näringsidkare drabbas| |av avgift. | | Bevisbördan för att förutsättningarna som anges i lagtexten är för| |handen vilar på eller om en näringsidkare | |utnyttjar sin subsidiära talerätt, på denne. | | | | | | Paragrafen behandlas i avsnitt 8.5. Syftet med bestämmelsen är att förhindra dubbla påföljder när ett förfarande som omfattas av ett förbud eller ett åläggande som har meddelats vid vite upprepas och därmed kan bli föremål för en talan om utdömande av vitet och en talan om marknadsstörningsavgift. -------------------------------------------------------------------- | 24 § Marknadsstörningsavgiften skall fastställas till lägst fem | | och högst . Avgiften får dock | | inte överstiga av näringsidkarens årsomsättning | | föregående räkenskapsår. | | Riktas talan mot flera näringsidkare, skall avgiften | | fastställas särskilt för var och en av dem. Paragrafen anger det lägsta och högsta belopp som marknadsstörningsavgiften kan fastställas till. Avgiften får dock inte i något fall överstiga av näringsidkarens årsomsättning föregående räkenskapsår. Med omsättning avses näringsidkarens hela omsättning utan begränsning till den produkt eller marknad som förfarandet har handlat om. Beräkningen skall grunda sig på den ifrågavarande näringsidkarens omsättning och alltså inte utgå från en hel koncerns omsättning om det är fråga om ett företag som ingår i en sådan. Om överträdelsen sker under en näringsidkares första verksamhetsår får årsomsättningen uppskattas med stöd av tillgängliga uppgifter. Detta får göras även i andra fall när sådana uppgifter saknas eller är uppenbart bristfälliga. Det ankommer på (eller i förekommande fall näringsidkare som för talan) att yrka ett bestämt belopp och att ange de omständigheter som han åberopar till stöd för sitt yrkande. -------------------------------------------------------------------- | 25 § När marknadsstörningsavgift fastställs skall särskild hänsyn| | tas till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har | | pågått. | | I ringa fall skall någon avgift inte dömas ut. Avgiften får | | efterges, om det finns synnerliga skäl för det. | | I andra fall får avgiften efterges, om det finns synnerliga | | skäl för det. Första och andra stycket i paragrafen har utformats i överensstämmelse med 28 § konkurrenslagen. I den allmänna motiveringen (avsnitt 8.2) har anförts att överträdelsens art liksom dess varaktighet, omfattning och spridning är förhållanden som bör vägas in när avgiften skall beräknas. När det gäller överträdelsens art kan hänsyn tas både till det slag av marknadsföring som är föremål för bedömning och till det mått av uppsåt, nonchalans eller systematiskt handlande som ligger bakom. Otillåtna åtgärder som vidtas på ett systematiskt sätt torde inte sällan få anses så allvarliga att det är påkallat att låta näringsidkaren betala en avgift. Överträdelser som har tydlig karaktär av nonchalans inför klara regler eller som innebär att förfaranden som tidigare lett till påföljd upprepas bör ofta mötas med avgiftssanktion. Vid bedömningen av överträdelsens varaktighet, omfattning och spridning kan det exempelvis finnas anledning att fästa särskild vikt vid att det använda mediet har en stor genomslagskraft, som vid TV-reklam. Andra speciella omständigheter att beakta kan vara omfattningen av den skada som överträdelsen orsakat konsumenter och konkurrerande näringsidkare, liksom det ekonomiska utbyte som näringsidkaren har haft av marknadsföringen. Det bör inte heller stå främmande för domstolarna att ta hänsyn till de särskilda svårigheter som barn och unga samt andra utsatta grupper i samhället kan ha att rätt bedöma och värdera marknadsföringens innehåll. Av bestämmelsens lydelse framgår att även andra omständigheter kan beaktas när avgiftens storlek skall bestämmas. I rena bagatellfall skall någon avgift inte utgå. I tredje stycket ges en möjlighet att efterge avgiften om det finns synnerliga skäl. Sådana skäl skulle t.ex. kunna vara att näringsidkaren har gjort allt som rimligen kan krävas för att förhindra den uppkomna skadan. Som framgår av formuleringen skall dock denna möjlighet användas restriktivt. -------------------------------------------------------------------- | 26 § Marknadsstörningsavgift får dömas bara om stämningsansökan har| | delgetts den som anspråket riktar sig mot från det | | att överträdelsen upphörde. Paragrafen som motsvarar 30 § första stycket konkurrenslagen innehåller en preskriptionsregel. -------------------------------------------------------------------- | 27 § En marknadsstörningsavgift faller bort, om domen inte har | | kunnat verkställas från det att den vann laga kraft.| -------------------------------------------------------------------- Av den föreslagna bestämmelsen följer att en marknadsstörningsavgift faller bort om inte verkställighet har kunnat ske från det att tingsrättens eller dom vann laga kraft. Detta motsvarar vad som gäller för konkurrensskadeavgift enligt 31 § konkurrenslagen. -------------------------------------------------------------------- | 28 § För att säkerställa ett anspråk på marknadsstörningsavgift får| | rätten besluta om kvarstad. Därvid gäller föreskrifterna i 15 kap.| | om kvarstad för fordran. Paragrafen behandlas i avsnitt 8.2.1. Bestämmelsen ger möjlighet för rätten, dvs. både och , att besluta om att den som är eller kommer att bli föremål för en talan om marknadsstörningsavgift inte får förfoga över viss egendom genom att belägga egendomen med kvarstad. Kvarstad enligt denna bestämmelse kan beslutas innan en talan om marknadsstörningsavgift har väckts. Bestämmelsen är utformad efter mönster av 32 § konkurrenslagen (1993:20) men skiljer sig från den i ett avseende. Utformningen av bestämmelsen i marknadsföringslagen innebär att det klart framgår att även kan besluta om kvarstad, om frågan blir aktuell först när ett mål prövas där. Hänvisningen till regler om kvarstad innebär att bl.a. bestämmelserna om omedelbar verkställighet och om möjligheten att överklaga sådana beslut särskilt blir direkt tillämpliga. -------------------------------------------------------------------- | 29 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett | | förbud eller ett åläggande som har meddelats med stöd av 14 eller| | 15 § eller mot en föreskrift i 5-13 §§, skall ersätta den skada som| | därigenom uppkommer för en konsument eller någon annan näringsid-| | kare. | | Vid bestämmande av ersättningen till näringsidkare får hänsyn| | tas även till omständigheter av annan än ekonomisk art. | -------------------------------------------------------------------- Paragrafen har närmare behandlats i avsnitt 8.3. Av första stycket framgår att skyldighet att utge skadestånd föreligger vid överträdelse dels av ett förbud (mot otillbörlig marknadsföring) eller ett åläggande som har meddelats av domstolen, dels av någon av de konkreta reglerna i katalogen. Ersättningsskyldighet förutsätter inte att vite har satts ut. Även överträdelser av ett godkänt förbuds- eller informationsföreläggande som har meddelats av kan medföra skadeståndsskyldighet, liksom överträdelse av ett interimistiskt beslut. Som framgår av den allmänna motiveringen gäller för skadeståndsskyldighet allmänna krav på adekvat kausalitet. Även frågan om uppsåt eller oaktsamhet föreligger skall bedömas enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Detsamma gäller i fråga om förutsättningarna för skadeståndsskyldighet för flera på grund av medverkan till ett ersättningsgrundande förfarande. Skadeståndsberättigade är andra näringsidkare utan begränsning till "konkurrerande" näringsidkare samt konsumenter. Som framgår av den allmänna motiveringen är det främst principiella skäl som gör att kretsen av skadeståndsberättigade har bestämts på detta sätt. Ett fall där det kan vara befogat att fastställa ersättningsskyldighet till en konsument är då konsumenten har lockats till ett säljställe genom vilseledande reklam enligt 6 §. Skadestånd bör här kunna utgå för konsumentens utgifter för att bege sig till säljstället eller för att komma i kontakt med näringsidkaren. Konsumenten bör även kunna få ersättning för eventuell inkomstförlust för den tid han har avsatt för att komma till säljstället.