prop · GI03189 · 1995-01-01 00:00:00 — Har tiden för överklagande tiden för överklagande av besluten löpt ut, får av besluten löpt ut, får dock, utan att säkerhet dock, utan att säkerhet ställs, utbetalning ske ställs, utbetalning ske till borgenär som inte till borgenär som inte till sin nackdel berörs till sin nackdel berörs av besvär som anförts av ett överklagande av mot något av besluten. något av besluten. Är en fordran beroende av något sådant villkor som avses i 5 kap. 10 §, får utdelningen för fordringen inte betalas ut förrän villkoret uppfyllts. Detsamma gäller i fråga om en tvistig fordran innan den har fastställts av domstol. När fordringen har fastställts men innan fastställelsebeslutet har vunnit laga kraft, får medlen betalas ut endast om borgenären ställer säkerhet. Om bevakningsförfarande har ägt rum, får utdelning för en fordran som har efterbevakats inte betalas ut inom vilken anmärkningar får framställas mot efterbevakningen. Om en borgenär som har lyft utdelning blir skyldig att till konkursboet betala tillbaka vad han har fått, skall han betala ränta på beloppet. Räntan beräknas enligt 5 § räntelagen (1975:635) från den dag då medlen betalades ut till och med den dag då skyldigheten att återbära medlen inträder och enligt 6 § räntelagen för tiden därefter. 5 § Hos Patent- och re- gistreringsverket skall, för de ändamål som anges i 6 §, med hjälp av automatisk data- behandling föras ett för hela landet gemensamt register över fysiska personers och dödsbons konkurser. I handelsregister- lagen (1974:157), aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar finns bestämmelser om registrering av juridiska personers konkurser. 6 § Det register som avses i 5 § första stycket får användas för upplysningar till den som begär uppgifter om fysiska personers och dödsbons konkurser. får använda registret för uppföljning av och tillsyn över de övriga register som förs hos verket samt för utfärdande av bevis om att en person eller ett dödsbo inte är försatt i konkurs vid någon domstol i landet. 7 § Registret får innehålla uppgifter om: 1. konkursgäldenärens namn, personnummer och adress, 2. datum för konkurs- beslutet, 3. datum för konkursens avslutande, 4. den domstol som fattat beslutet om konkursen och domstolens målnummer, 5. beslut genom vilket högre rätt har upphävt konkurs- beslutet, 6. konkursförvaltarens namn och adress samt 7. namn och adress på den tillsynsmyndighet som utövar tillsyn över förvaltningen. Uppgifterna i registret skall gallras efter utgången av det kalenderår då konkursen avslutades. 8 § Om en fysisk person eller ett dödsbo försätts i konkurs, skall tingsrätten till sända en underrättelse om beslutet. Underrättelsen skall innehålla de uppgifter som anges i 7 § 1, 2, 4, 6 och 7. Tingsrätten skall även underrätta verket när en sådan konkurs har avslutats eller när högre rätt har upphävt ett konkursbeslut. Denna lag träder i kraft såvitt avser 15 kap. 5-8 §§ och i övrigt . **Fotnot** [2] Senaste lydelse 1990:1072. 2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:574) om upphävande av lagen (1978:28) om Försäkringsöverdomstolen Härigenom föreskrivs att övergångsbestämmelsen till lagen (1993:574) om upphävande av lagen (1978:28) om Försäkringsöverdomstolen skall ha följande lydelse. Denna lag träder i kraft . Mål som inte avgjorts av Försäkringsöverdomstolen före upphävandet skall överlämnas till Regeringsrätten för prövning. I mål som har avgjorts av kammarrätt före eller av försäkringsrätt före skall Regeringsrätten, utöver vad som gäller enligt 36 § förvaltningsprocess- lagen (1971:291) meddela pröv- ningstillstånd om det finns anledning att ändra det slut som kammarrätten eller försäkringsrätten har kommit till. 3 Ärendet och dess beredning I promemorian Konkursgäldenären (Ds 1994:96) behandlas olika frågor om konkursgäldenärens skyldigheter och frågan om ett centralt konkursregister. Promemorians lagförslag finns i bilaga 1. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. Regeringen tar i detta ärende upp de frågor som har behandlats i promemorian. I propositionen behandlas dessutom ett par ändringar i konkurslagen som knyter an till reformen om enhetliga regler för överklagande till hovrätt och (prop. 1993/94:190, bet. 1993/94:JuU30, rskr. 1993/94:377 och SFS 1994:1050) och en ändring av övergångsbestämmelserna till lagen (1993:574) om upphävande av lagen (1978:28) om Försäkringsöverdomstolen med anledning av nedläggningen av Försäkringsöverdomstolen . Regeringen har beslutat att inhämta Lagrådets yttrande över de förslag som har utarbetats i ärendet. Det lagförslag som remitterades till Lagrådet finns i bilaga 3 och Lagrådets yttrande däröver i bilaga 4. Lagrådet har lämnat synpunkter på utformningen av 6 kap. 2 § konkurslagen. Regeringen återkommer till detta i avsnitt 5.2. Vidare har Lagrådet ifrågasatt behovet av den i remissen föreslagna övergångsbestämmelsen till ändringen i konkurslagen. Regeringen delar Lagrådets bedömning i denna del. I övrigt har Lagrådet lämnat förslagen utan erinran. Vissa redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten. Efter lagrådsgranskningen har gjorts en ändring i övergångsbestämmelserna till lagen (1993:574) om upphävande av lagen (1978:28) om Försäkringsöverdomstolen. Genom förslagen i prop. 1992/93:215 om Försäkringsöverdomstolen avskaffades bestämmelserna om ändringsdispens. reglerades i vilken utsträckning de äldre bestämmelserna alltjämt skulle tillämpas av Försäkringsöverdomstolen. Förslagen granskades av Lagrådet. Det nu föreliggande förslaget innebär att Regeringsrätten ges möjlighet att tillämpa de äldre föreskrifterna om ändringsdispens i samma utsträckning som Försäkringsöverdomstolen skulle ha gjort det. Förslaget är av sådan enkel beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse. Konkurslagstiftningen har under de senare årens lågkonjunktur debatterats flitigt. Intresset har bl.a. fokuserats på olika former av konkursmissbruk. Vad som närmare åsyftas med detta begrepp varierar. En sorts minsta gemensamma nämnare för kritiken är att konkursinstitutet utnyttjas av någon som ett led i att systematiskt undandra sig de skyldigheter som åvilar den som driver närings- verksamhet av något slag. Det är alltså förfaranden där konkursinstitutet används som ett medel för att reducera skuldbördan i en verksamhet för att sedan fortsätta verksamheten med ökad konkurrenskraft (se härom betänkande 1993/94:LU20 s. 12 ff). I dessa sammanhang har man också talat om bekvämlighetskonkurser och om planerade konkurser. Det är inte sällan frågan om förfaranden som utgör led i en planerad brottslig verksamhet. Syftet är att uppnå av brottslig verksamhet riktad mot enskilda, företag, staten och samhället i stort. Frågan om formerna för gäldenärens medverkan och vilka skyldigheter gäldenären skall ha vid en konkursutredning har bl.a. berörts av i betänkandet Domstolarna inför 2000-talet (SOU 1991:106). Betänkandet har remissbehandlats, se Ds 1993:5, del A, s. 345 ff. Frågorna behandlas även i den s.k. (RUBICON; rutiner, brottsutredningar i konkurs - Promemoria av Riksåklagarens och arbetsgrupp angående rutiner vid brottsutredningar i samband med konkurs) som redovisades till . Riksåklagarens och om vissa frågor om ekonomisk brottslighet . Konkursrättsliga frågor har också behandlats i och berörs i utskottsbetänkandet /94:LU20, där utskottet förordar att ett centralt konkursregister inrättas. har beslutat i enlighet med utskottets hemställan (rskr. 1993/94:228). Nämnas kan också att () till regeringen har överlämnat en granskningsrapport (Tillsyn vid konkurs, RRV 1994:13) med förvaltningsrevisionell inriktning som rör tillsynsverksamheten och förvaltningen i konkurs. Vidare har () gjort två interna utredningar om kronofogdemyndigheternas framtida organisation och arbetsformer som till viss del berör konkurshanteringen samt till givit in en framställning rörande vissa frågor om konkurstillsynen (dnr Ju93-2580) . I de nämnda utredningarna och rapporterna berörs förutom lagstiftningsfrågor också organisations- samverkans- och utbildningsfrågor. Av lagstiftningsfrågorna är det givetvis inte enbart konkurslagen som berörs, utan även annan lagstiftning inom skiftande områden. Av de mer begränsat konkursrättsliga frågorna berörs såväl konkursgäldenärens medverkan vid konkursutredningen som olika frågor med anknytning till konkurshanteringens och konkursförvaltningens organisation i stort liksom frågor med övergripande internationella aspekter på konkursreglerna och konkurshandläggningen.De internationella konkursfrågorna blev 1990 föremål för en konventionen, som arbetats fram av . I betänkandet Vissa internationella insolvensfrågor (SOU 1992:78) föreslås att skall tillträda vissa delar av konventionen. Så har emellertid inte skett. Ingen annan stat har heller tillträtt konventionen. Anledningen är i första hand att finna i det arbete som pågår inom Europeiska unionen med att få fram en konkurskonvention. De övriga konkursrättsliga frågorna som har berörts här och som inte direkt berör konkursgäldenärens medverkan, i första hand de om konkursförvaltningens organisation och tillsynsfunktionen som har tagits upp av och i RRV:s granskningsrapport, kommer att beredas vidare inom i särskild ordning. Genomförandet av RUBICON:s förslag när det gäller bl.a. samverkans- och utbildningsfrågor bereds inom regeringens ekobrottsberedning. Reglerna om gäldenärens skyldigheter i konkursutredningen och sätten att sanktionera dessa skyldigheter är enligt regeringens mening i det stora hela väl avvägda och fyller sin funktion på ett önskvärt sätt. Det hindrar emellertid inte att de kan behöva ändras i vissa detaljer, så att de möjliggör en ännu effektivare konkursförvaltning och också på ett bättre sätt bidrar till att stävja sådana företeelser som brukar gå under benämningar som konkursmissbruk och bekvämlighetskonkurs. Det finns dock anledning att betona att konkurslagstiftningen endast är en pusselbit av många som måste på plats för att man skall kunna komma till rätta med missbruk av konkursinstitutet och andra oegentligheter i samband med affärsverksamhet. I promemorian behandlas olika förslag som syftar till att åstadkomma förändringar i konkurslagen vad särskilt gäller gäldenärens medverkan vid konkursutredningen, som kan bidra till att konkursinstitutets attraktionskraft minskar för dem som vill använda sig av det som ett led i en brottslig verksamhet. I promemorian behandlas närmare bestämt följande. 1) Frågan om konkursgäldenärens allmänna upplysningsskyldighet i konkursen. 2) Frågor om edstemats omfattning. I vilken utsträckning bör edstemat omfatta exempelvis utomlands befintliga tillgångar och vad bör gälla för räkenskapsmaterialet? 3) Frågan om edgångsskyldigheten skall vara obligatorisk. 4) Frågan om i vilken utsträckning krav kan ställas på gäldenärens aktiva medverkan i konkursutredningen. 5) Frågor om de sanktioner som enligt konkurslagen kan användas mot en konkursgäldenär som inte medverkar i konkursutredningen. 6) Frågan om ett obligatoriskt anbudsförfarande när konkursförvaltaren "säljer tillbaka" egendom som ingår i konkursen till konkursgäldenären eller till någon honom närstående fysisk eller juridisk person. 7) Frågan om inrättandet av ett centralt konkursregister. Diskussionen i promemorian mynnar i flera fall ut i att några lagändringar inte bör ske. Det gäller beträffande punkterna 3-5 ovan. Sålunda konstateras i promemorian (avsnitt 2.5 i promemorian) att ordningen med en obligatorisk edgång och ett därtill hörande edgångssammanträde inte bör ändras, vilket en stor majoritet av remissinstanserna har hälsat med tillfredsställelse. Regeringen ansluter sig till den bedömning som gjorts i promemorian och vill därvid betona att edgången är ett mycket viktigt moment i konkurshandläggningen. Vidare sägs i promemorian (avsnitt 2.6) att det inte torde vara möjligt att - utöver vad som gäller - ställa ytterligare krav på gäldenärens aktiva medverkan i konkursutredningen, i vart fall inte utan att man gör en ingående genomgång av det straffrättsliga regelverket i relevanta delar. Förhållandevis få remissinstanser uttalar sig i denna fråga. Nämnas kan dock att det framför allt från åklagarhåll efterlyses ytterligare straffrättsliga analyser, bl.a. i samband med frågan om konkursgäldenärens medverkan men också i samband med frågan om omfattningen av edstemat. Nämnas kan att det också i berörs vissa straffrättsliga frågor med anknytning till konkursinstitutet i allmänhet och gäldenärens medverkan i konkursutredningen i synnerhet. Som exempel kan nämnas frågan om en översyn av 11 kap. och en kriminalisering av olika sätt att försvåra eller sabotera en konkursutredning. Dessa frågor skall enligt tilläggsdirektiv (Dir. 1994:94) utredas av skattebrottsutredning (Fi 1993:08). Slutligen konstateras i promemorian (avsnitt 2.7) att konkurslagens tvångsmedelsreglering inte bör ändras. Inte heller på denna punkt uttalar sig remissinstanserna i någon nämnvärd utsträckning. Regeringen har - i vart fall - inte anledning att göra andra bedömningar i dessa frågor (punkterna 3-5 ovan) än de som redovisas i promemorian. 5 Konkursgäldenärens medverkan i konkursutredningen Regler om en konkursgäldenärs skyldigheter finns huvudsakligen i 6 kap. konkurslagen. Dessa regler berör också i viss mån andra personer än konkursgäldenären. Det är emellertid inte enbart reglerna i 6 kap. konkurslagen som är av intresse när konkursgäldenärens skyldigheter skall behandlas. Även konkurslagens övriga bestämmelser och bestämmelser i annan lagstiftning är av mer eller mindre intresse. Inledningsvis skall här ges en kortfattad, allmän översikt över vad som gäller beträffande en konkursgäldenärs skyldigheter. När någon försätts i konkurs skall enligt 2 kap. 24 § första stycket 2 och 7 kap. 2 § konkurslagen en eller flera förvaltare utses av rätten. Det åligger förvaltaren (eller förvaltarna) att ta tillvara borgenärskollektivets rätt samt att vidta de åtgärder som främjar en snabb och ändamålsenlig avveckling av boet (7 kap. 1 § konkurslagen). För att tillgodose detta övergripande syfte skall förvaltaren enligt 7 kap. 13 § konkurslagen upprätta en bouppteckning. Vid upprättandet av bouppteckningen och även i övrigt åligger det konkursgäldenären att medverka på vissa sätt. Skyldigheten att medverka utgörs bl.a. av en skyldighet att lämna upplysningar om boet och att närvara vid vissa sammanträden (se 6 kap. 2 § konkurslagen). I den bouppteckning som skall upprättas skall boets tillgångar tas upp till noggrant uppskattade värden. I kravet på noggrannhet ligger att tillgångarna skall värderas med beaktande av samtliga kända omständigheter som kan inverka på bedömningen (prop. 1986/87:90 s. 266). Beträffande skulderna skall det anges i vad mån de avser lön eller pension. Bouppteckningen skall vidare innehålla uppgift om varje borgenärs namn och postadress samt om de böcker och handlingar som avses i 7 kap. 12 § konkurslagen. De åsyftade böckerna och handlingarna är de böcker och handlingar som rör boet. Om gäldenären är eller har varit bokföringsskyldig före konkursansökningen skall förvaltaren också omhänderta räkenskapsmaterialet. Gäldenären är skyldig att ställa sådant material till förvaltarens förfogande. En sådan skyldighet åligger också enligt 7 kap. 12 § andra stycket konkurslagen den som på uppdrag av gäldenären har upprättat räkenskapsmaterialet. Enligt 7 kap. 14 § konkurslagen får förvaltaren, om det behövs, begära handräckning av kronofogdemyndigheten för att han skall kunna få tillgång till räkenskapsmaterialet (se /s. 586 ff). Vad som hör till konkursboet regleras i princip i 3 kap. 3 § konkurslagen så att all egendom avses som tillhörde konkursgäldenären när konkursbeslutet meddelades eller som under konkursen tillfaller konkursboet genom återvinning enligt 4 kap. konkurslagen eller på annat sätt. Ett krav är att ifrågavarande egendom är utmätningsbar, vilket innebär att egendomen skall ha ett inte obetydligt marknadsvärde. På grund av de förhållandevis generösa undantagen från utmätning i bl.a. 5 och 7 kap. utsökningsbalken är det dessutom inte bara sedvanligt möblemang, kläder, husgeråd och liknande som exempelvis inte ingår i konkursboet, utan även viss annan egendom (se också 3 kap. 4-6 §§ konkurslagen och se vidare /, Konkurslagen s. 123 ff och /Gregow/, Utsökningsbalken s. 198 ff). När konkursgäldenären är en juridisk person är dessa undantag av naturliga skäl i praktiken ointressanta. Förutom en konkursbouppteckning skall förvaltaren enligt 7 kap. 15 § konkurslagen också upprätta en skriftlig förvaltarberättelse. Denna berättelse skall ange orsakerna till gäldenärens obestånd och innehålla en översikt över tillgångar och skulder. Vidare skall i den anges om det kan finnas något förhållande som kan föranleda återvinning till konkursboet. Uppgift skall också lämnas om huruvida det finns skälig anledning att anta att någon enligt bestämmelserna i viss associationsrättslig lagstiftning är skyldig att återbära olovlig vinstutdelning eller annan olovlig utdelning eller är skyldig att utge skadestånd. I berättelsen skall i förekommande fall dessutom lämnas uppgifter om skyldighet enligt 13 kap. 2 § aktiebolagslagen att upprätta särskild balansräkning kan antas ha inträtt och om misstanke om brott enligt 11 kap. eller om förfarande som kan föranleda näringsförbud enligt 2 § lagen (1986:436) om näringsförbud har anmälts till åklagaren. Slutligen skall berättelsen innehålla en uppgift om gäldenärens bokföringssystem och om hur bokföringsskyldigheten har fullgjorts. Det är alltså två separata dokument som förvaltaren på detta stadium skall upprätta, en konkursbouppteckning och en förvaltarberättelse. Det är den förra som konkursgäldenären eller annan enligt 6 kap. 3 och 5 §§ konkurslagen skall beediga vid ett särskilt edgångssammanträde (se 6 kap. 4 § konkurslagen). Edgångens omfattning är alltså direkt kopplad till omfattningen av konkursbouppteckningen som i sin tur är direkt kopplad till frågan om vad som ingår i konkursboet. Om det av 6 kap. 2 § konkurslagen kan sägas följa en generell skyldighet för konkursgäldenären att med upplysningar och sin närvaro bidra till utredningen, kan man säga att det av 6 kap. 3-5 §§ konkurslagen följer en speciell skyldighet att under straffansvar intyga riktigheten av uppgifterna i konkursbouppteckningen. I det följande skall närmare beröras frågor angående denna generella respektive speciella skyldighet. Regeringens förslag: Gäldenärens skyldighet att lämna upplysningar till konkursförvaltaren och andra skall omfatta allt av betydelse för konkursutredningen - och inte vara begränsad till att avse enbart uppgifter om boet. Det skall uttryckligen framgå att denna skyldighet omfattar även egendom som inte ingår i konkursboet på grund av att den finns utomlands. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Promemorians förslag innehåller ingen uttrycklig föreskrift om egendom som finns utomlands. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Några instanser påtalar dock att det finns risk för att utformningen av gäldenärens upplysningsskyldighet uppfattas som otydlig. Några instanser ifrågasätter också om en utvidgning av upplysningsskyldigheten är förenlig med att den är sanktionerad med vissa tvångsmedel. Skälen för regeringens förslag: Bokföringen och andra handlingar som rör ett företags verksamhet - räkenskapsmaterialet (jfr avsnitt 5.3) - är givetvis mycket viktiga handlingar när det gäller att utreda företagets obestånd. I en konkursutredning är det av största vikt att alla dessa handlingar finns tillgängliga för förvaltaren och andra. Det är därför viktigt att regleringen är sådan att det inom ramen för konkursförfarandet går att trygga åtkomsten av ifrågavarande böcker och handlingar. Den som i första hand kan bidra till att det avsedda materialet finns tillgängligt är gäldenären själv eller någon ställ- företrädare för gäldenären. Det är angeläget att se till att gäldenärens skyldigheter i konkursförfarandet är formulerade så att det inte råder någon tvekan om att gäldenären är skyldig att lämna upplysningar som kan ha betydelse för att allt räkenskapsmaterial skall kunna ställas till förvaltarens förfogande. I den mån bokföringen i ett konkursdrabbat företag inte är komplett eller på annat sätt är bristfällig är det också viktigt att detta kommer fram i konkursutredningen. Även på denna punkt är det givetvis gäldenären eller någon ställföreträdare för gäldenären som har den bästa vetskapen om hur det förhåller sig med bokföringen och annan dokumentation av betydelse för bedömningen av företagets verksamhet. Gäldenären är skyldig att lämna upplysningar om huruvida det räkenskapsmaterial som har omhändertagits av förvaltaren är komplett eller inte. En konkursgäldenär är också skyldig att lämna alla de upplysningar som är relevanta för frågor om hur konkursgäldenärens bokföring har skötts. Det råder ingen tvekan om att gäldenärens upplysningsskyldighet har denna omfattning. I detta hänseende är det därför inte nödvändigt att göra några ändringar i konkurslagen. Det är givetvis inte bara räkenskapsmaterialet som är intressant, även om detta är viktigt. Det kan finnas dokumentation av allehanda slag som kan vara av betydelse för konkursutredningen. Det förhåller sig dessutom så att många upplysningar av stort intresse för konkursutredningen inte finns dokumenterade. Sådana upplysningar kan ofta lämnas endast av konkursgäldenären själv, eller i vart fall av en mycket begränsad krets av personer. Konkursgäldenären har en generell skyldighet att bidra till konkursutredningen med bl.a. upplysningar. är denna upplysningsskyldighet knuten till upplysningar "om boet" (6 kap. 2 § första stycket konkurslagen). Den principiella utgångspunkten för konkursförfarandet är - och måste vara - att borgenärskollektivet tvångsmässigt skall kunna komma över gäldenärens tillgångar, för att i så stor utsträckning som möjligt få sina fordringar täckta. En gäldenär som går i konkurs har förbrukat sina tillgångar på ett sådant sätt att han inte kan göra rätt för sig gentemot sina borgenärer. Något tillspetsat kan man säga att gäldenären har förbrukat andras tillgångar. Borgenärens berättigade anspråk mot gäldenären skyddas av rättsordningen i sista hand genom konkursinstitutet. En i allra högsta grad rimlig ordning är då att konkursinstitutet är utformat så, att det ger borgenärerna största tänkbara möjligheter att få sina anspråk mot konkursgäldenären tillgodosedda. Det kan av flera skäl finnas anledning att ifrågasätta om uttryckssättet att upplysningsskyldigheten är knuten till "boet" är ändamålsenligt. Enligt promemorian skulle en bättre ordning kunna åstadkommas om man i stället föreskrev att upplysningsskyldigheten skall avse "konkursutredningen". Enligt promemorian kan man med ett sådant uttryckssätt säga att man jämfört med vad som gäller vidgar gäldenärens upplysningsskyldighet. Den blir härigenom bl.a. inte begränsad till sådan egendom som skall ingå i konkursboet. Enligt bedömningen i promemorian föreligger det inte någon risk att upplysningsskyldigheten skulle bli för vid. Redan enligt gällande ordning är konkursgäldenärens upplysningsskyldighet mycket vid. De upplysningar som en konkursgäldenär avkrävs är sådana som rör "boet" i vid bemärkelse. Genom att i stället föreskriva att upplysningsskyldigheten skall avse sådant som är av betydelse för "konkursutredningen" åstadkommer man enligt regeringens mening en viss allmän utvidgning av upplysningsskyldigheten. Syftet med att överge en ordning där upplysningsskyldigheten är knuten till "boet" är bl.a. att konkursutredningen skall kunna ge borgenärerna information som kan vara av betydelse för dem när de skall bevaka sina anspråk. Det behöver inte nödvändigtvis vara fråga om information som ökar tillgångssidan i konkursen.