prop · GI0389 · 1995-01-01 00:00:00 — Enligt andra stycket skall serveringsansvarig person med hänsyn till sina egenskaper och övriga omständigheter vara lämplig för uppgiften. Enligt fjärde stycket får vid bedrivande av serveringsrörelse för sprit- drycker, vin och starköl endast anlitas personal som är anställd av till- ståndshavaren. En nyhet är dock det undantag som föreslås för restaurangskolor som även bedriver restaurangrörelse med serveringstillstånd. På dessa restaurangskolor ingår alkoholservering som ett led i utbildningen. 4 § Paragrafen ersätter 46 och 47 §§ LHD. En viss tidigareläggning har skett av serveringstiden. Servering av andra alkoholdrycker än öl får påbörjas mot tidigare . Vidare har till följd av de nya reglerna om serveringstillstånd för hotellrum med minibar tillagts att bestämmelsen om serveringstid inte skall gälla för sådan servering. Regleringen av serveringstider syftar främst till att motverka olägenheter som onykterhet och oordning. I samband med tillkomsten av LHD uttalades att det allmänt sett var angeläget med enhetliga serveringstider för likvärdiga restauranger inom kommunen, eventuellt inom större områden eller inom hela länet. Detta främst för att undvika trafik av gäster som när ett ställe stänger, söker sig till ett annat som är öppet. Departementschefen uttalade också att med hänsyn till att tidpunkten för serveringens avslutande generellt bestämts för spritdrycker, vin och starköl hade det framtida behovet av utsträckt serveringstid för dessa drycker begränsats (prop. 1976/77:108 s 83). Utvecklingen i framför allt storstäderna har emellertid gått mot alltmer utsträckta serveringstider. Företrädesvis har angetts som sluttid men exempel finns på än mer utsträckta serveringstider. Inte sällan har de riktigt sena sluttiderna lämnats under en prövotid efter godkännande av såväl kommunen som polismyndigheten. Utvecklingen visar således att det finns ett visst behov av lokal variation vad gäller serveringstidens förläggning. Mot bakgrund bl.a. härav saknas det tillräckliga skäl att lagligen begränsa serveringstiderna till ett visst klockslag. Det måste dock kraftfullt understrykas att reglerna om serveringstider utgör en inte oväsentlig del av den svenska alkoholpolitiken och att sociala hänsyn därför skall ha klart företräde framför affärsmässiga eller konkurrensmässiga sådana. Enbart den omständigheten att en konkurrerande restaurang redan erhållit utsträckt serveringstid kan inte motivera bifall till en ansökning av ifrågavarande slag. Kommunen måste som tillståndsmyndighet i varje enskilt fall bedöma riskerna för olägenheter i samband med en utsträckning av serveringstiden. och miljöförvaltnings yttranden och inställning skall alltid tillmätas stor betydelse vid bestämmande av serveringstider. Detta gäller inte minst vid prövning av ansökningar om tillstånd till servering . Föreskrifter om serveringstider kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol enligt 9 kap. 2 §. 5 § Paragrafen ersätter 49 § LHD. Den ändrade lydelsen är föranledd av förslaget att partihandel skall kunna drivas av den som har partihandelstillstånd eller tillverkningstillstånd för varan. 6 § Paragrafen motsvarar delvis 50 § LHD. Relateringen till detaljhandelspriset för varan jämte skäligt tillägg för serveringskostnaderna har dock ersatts med inköpspriset för varan jämte skäligt tillägg. I skäligt tillägg inkluderas skatt samt kostnader för hantering och servering. har i målen C267 och 268/Keck och Mithousard, som gällde ett förbud i fransk lagstiftning att återsälja varor till ett pris som understeg inköpspriset, uttalat att tillämpningen på varor från andra medlemsländer av nationella regler, som förbjuder eller hindrar vissa metoder för avsättning av varor, inte utgör direkta eller indirekta, faktiska eller potentiella handelshinder. Förutsättningen är dock att de nationella reglerna tillämpas lika i förhållande till alla operatörer inom det nationella territoriet och att reglerna rättsligt och faktiskt har samma effekt på marknadsföringen av inhemska och importerade varor. Inköpspriset är lämpligare att ha som utgångspunkt än detaljhandelspriset eftersom det inte är säkert att alla de drycker som serveras på restauranger kommer att finnas inom detaljhandeln. 7 § Paragrafen motsvarar 53 § LHD. Det s.k. animeringsförbudet avser åtgärder som innebär en aktiv påverkan. Enbart en förfrågan från serveringspersonalens sida om ytterligare alkoholdrycker önskas innan kassan stängs strider inte mot förbudet. Se i övrigt kommentaren under 5 kap. 1 § och hänvisningen där till lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknadsföring av alkoholdrycker. 8 § Paragrafen ersätter 54 § LHD. Bestämmelsen syftar bl.a. till att förhindra att detaljhandelsmonopolet skall kunna kringgås. Tillståndsplikten för försäljning av öl föreslås upphävd, se 5 kap. 6 §. Till följd härav bör det vara möjligt för en restaurang att sälja öl på annat sätt än genom servering. En sådan försäljning kan bli aktuell för pizzarestauranger och liknande som säljer mat för avhämtning. Den servering som sker på hotellrum med minibar har uttryckligen undantagits från paragrafens tillämpningsområde. Den tidigare möjligheten, jämför 77 § LHD, att utdöma penningböter för gäst som från serveringsställe medför spritdrycker, vin eller starköl har inte ersatts med någon motsvarande bestämmelse i den nya lagen. Det är tillståndshavaren som svarar för att lagens bestämmelser följs vid serveringsstället. 9 § Paragrafen motsvarar i huvudsak 56 § LHD. Enligt paragrafens första stycke är det i princip förbjudet att på ställen med serveringstillstånd dricka eller tillåta någon att dricka andra alkoholdrycker än sådana som har serverats i enlighet med tillståndet. Andra stycket innehåller ett förbud mot att i vissa andra lokaler dricka eller tillåta någon att dricka alkoholdrycker överhuvudtaget. Tredje stycket anger som huvudregel att alkoholdrycker som inte får serveras i en lokal som avses i paragrafen inte heller får förvaras i en sådan lokal eller tillhörande utrymmen. Undantaget i tredje stycket tar sikte på bl.a. det fallet att en gäst lämnar in en medhavd alkoholdryck för förvaring hos garderobiären. Möjligheten i 77 § LHD att utdöma penningböter för gäst som på serveringsställe dricker andra drycker än vad som är tillåtet bör inte ersättas med någon motsvarande bestämmelse i den nya lagen. Åtgärder för att komma till rätta med bl.a. illegala klubbar bör ges en annan utformning än en möjlighet att bötfälla besökaren. Av fjärde stycket framgår att de förvarings- och förtäringsförbud som föreskrivs i paragrafen inte omfattar öl. Fjärde stycket har lagts till para- grafen efter påpekande av Lagrådet att sagda begränsning inte framgick av lagtexten. Tillverkningstillstånd, partihandelstillstånd och inköpstillstånd 1 § Paragrafen ersätter 20 § LTD, som föreskriver vilka kriterier som gäller för tillverkningsstillstånd, men har utvidgats till att också gälla partihan- delstillstånd och inköpstillstånd. I första stycket har utöver de kriterier som gäller för tillverkningstillstånd lagts personliga förhållanden och lagringsmöjligheter. Omständigheter i övrigt kan t.ex. vara kunskap om reglerna för alkoholhantering. Genom den valda formuleringen framgår tydligt att det är sökanden som har bevisbördan och som skall visa att kriterierna för att erhålla tillstånd är uppfyllda (jfr kommentaren till 7 §). Andra och tredje styckena har inte någon motsvarighet i 20 § LTD. Vad som sägs i andra stycket om laglydnad och benägenhet att fullgöra sina skyldigheter mot det allmänna, är detsamma som gäller för serveringstillstånd, se 7 § andra stycket. Enligt tredje stycket får tillståndets giltighet begränsas till om det föreligger särskilda skäl. Tillståndet får också förenas med villkor. Detsamma gäller för serveringstillstånd, se 5 § tredje stycket. Även efter det att tillstånd meddelats får tillståndsmyndigheten ge de nya villkor som behövs. Angående den närmare innebörden av begreppet personliga och ekonomiska förhållanden hänvisas till kommentaren under 7 §. 2 § I paragrafen föreskrivs att tillstånden kan gälla en eller flera av de till- ståndspliktiga varorna. Motsvarande reglering såvitt gäller serveringstillstånd finns i 6 §. I fråga om partihandel och annan försäljning av teknisk sprit och alko- holhaltiga preparat gäller LFT. 3 § Enligt denna bestämmelse, som till sitt innehåll ersätter 23 § LTD, skall en ny myndighet, Alkoholinspektionen, besluta om tillverkningstillstånd, partihandelstillstånd och inköpstillstånd. Ansökan om tillstånd skall göras skriftligen. Alkoholinspektionen bör ges möjlighet att meddela föreskrifter om vilken utredning som skall bifogas ansökan. Genom en ändring i lagen (1965:94) om polisregister m.m. ges inspektionen möjlighet att erhålla utdrag av eller upplysning om innehållet i polisregister, jfr avsnitt 17.6. Det skall inte vara möjligt för en person som är dömd för grov eller upprepad brottslighet att erhålla tillstånd enligt alkohollagen. Inspektionen kan inte begära att den enskilde sökanden företer utdrag av polisregister eftersom sekretessen för innehållet i ett sådant register även gäller gentemot den enskilde själv, jfr 7 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100). 4 § Bestämmelsen ger Alkoholinspektionen möjlighet att ta ut avgifter av den som ansöker om tillstånd och av tillståndshavare. Bestämmelsen innebär att myndigheten förutom ansökningsavgift även kan ta ut avgift för den löpande tillsynen över verksamhet som bedrivs med tillstånd. Avgifterna är avsedda att täcka myndighetens kostnader för granskning av ansökningar och för tillsyn över tillståndshavare. Samma principer bör gälla för dessa avgifter som för de avgifter som kommunerna har rätt att ta ut i fråga om serveringstillstånden, se kommentaren under 13 §. Regeringen beslutar dock om avgifternas storlek. Om tillståndshavare inte betalar avgifter som förfallit till betalning kan vid upprepad eller avsevärd sådan underlåtenhet återkallelse av tillståndet enligt 18 § komma i fråga. 5 § I denna paragraf anges vilka olika typer av serveringstillstånd som kan ges. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 37 och 43 §§ LHD. Ändringar i lydelse i förhållande till LHD är huvudsakligen av redaktionell art. Bl.a har ordet klubb bytts ut mot företag, eftersom klubb och förening används synonymt. Ett företag kan också vara ett slutet sällskap. Någon ändring i sak är inte avsedd. Den slutliga utformningen av paragrafen överensstämmer med den lydelse som har föreslagits av Lagrådet. I andra stycket föreskrivs liksom nu att tillståndsmyndigheten, om det finns särskilda skäl, får begränsa serveringstillståndets giltighet till . Sådana särskilda skäl kan vara att sökandens situation inte kan överblickas annat än för en begränsad tid eller att förändringar i verksamheten, vilka motiverar en förnyad prövning, kan förutses. Enligt tredje stycket har tillståndsmyndigheten vidare möjlighet att förena serveringstillståndet med särskilda villkor för serveringen. Det kan gälla, förutom serveringstider (jfr 6 kap. 4 §), t.ex. serveringslokalernas beskaffenhet, särskilda villkor för utomhusservering och särskilda krav på övervakande personal eller ordningsvakter. Villkoren bör även kunna innebära t.ex. att servering av starkare drycker bara får ske vid tider då bordservering förekommer. Även efter det att tillstånd meddelats kan tillståndsmyndigheten ge de nya villkor som behövs. Nya villkor kan t.ex. vara påkallade när serveringen medfört alkoholpolitiska olägenheter som likväl inte är så allvarliga att grund för återkallelse av tillståndet föreligger. Villkoren kan emellertid också vara påkallade av yttre omständigheter. En sådan situation kan t.ex. föreligga för serveringar nära stora idrottsanläggningar eller motsvarande, där i samband med större evenemang ordningsstörningar är att vänta. Beslut om tidsbegränsning av tillstånd eller om villkor kan överklagas enligt 9 kap. 2 §. 6 § Paragrafen motsvarar 38 § första stycket LHD med den följdändring som krävs med anledning av att tillstånd inte längre ställs upp för servering av och detaljhandel med öl. Någon motsvarighet till andra stycket i 38 § LHD finns inte med i paragrafen, eftersom all särreglering av alkoholservering på flyg, tåg och båtar i inrikes trafik tas bort. 7 § Kommunernas möjlighet till veto enligt 61 § LHD har tagits bort. Detta medför att en ordning införs där kommunen noggrant måste motivera sitt avslag på en ansökan om serveringstillstånd. Första stycket ställer högre krav på sökanden än dagens regler i och med att sökanden skall visa att han är lämplig att bedriva alkoholservering och att serveringsstället uppfyller kraven i 8 §. Bevisbördan läggs alltså på sökanden. Detta medför att tillstånd inte kan beviljas t.ex. om ingenting är känt om sökandens tidigare verksamhet. Att inga anmärkningar framkommit är således inte tillräckligt. För tillstånd bör krävas en utredning som gör sannolikt att sökanden kommer att bedriva serveringen i enlighet med lagens bestämmelser. Servering av alkoholdrycker är en socialt ansvarsfull uppgift. För att få tillstånd till sådan servering måste därför sökanden uppfylla högt ställda krav på lämplighet. När det gäller en juridisk person måste lämplighetskraven även riktas mot den eller de fysiska personer som har ett betydande inflytande i rörelsen i egenskap av t.ex. verkställande direktör, styrelseledamot, bolagsdelägare eller aktieägare med betydande aktieinnehav. Även annan ekonomisk intressent bakom en rörelse kan komma att innefattas i prövningen. Kravet på skötsamhet och personlig lämplighet kvarstår även efter det att tillstånd meddelats. Om brister konstateras föreligger inte längre de förutsättningar som gäller för meddelande av tillstånd, vilket i princip innebär att åtgärd skall vidtas enligt 19 §. Detsamma gäller om bristen fanns redan vid tillståndsgivningen men uppdagas först . Åtgärder kan vidtas mot en tillståndshavare som visar bristande lämplighet även om han skött serveringen av alkoholdrycker i enlighet med lagen. Administrativa ingripanden kan nämligen ske då en tillståndshavare inte längre anses lämplig att bedriva försäljning av alkoholdrycker. Sådan olämplighet hos en tillståndshavare som bör medföra att tillståndet återkallas är t.ex. brott som har anknytning till rörelsen, narkotikabrott, trafiknykterhetsbrott och våldsbrott. Vidare är ekonomisk misskötsamhet, även sådan som inte är brottslig, exempel på sådan personlig olämplighet som skall föranleda omprövning av tillståndet. Prövningen av lämpligheten skall mot bakgrund av det ovan anförda avse sökandens personliga och ekonomiska förhållanden i vid mening. Ekonomisk skötsamhet i allmänhet är en god indikation på att sökanden kan förväntas leva upp till lagens krav på tillståndshavare. Förutsättningar hos sökanden att kunna hålla en ordnad bokföring måste ges samma tyngd i prövningen som bl.a. hans branschkunnande. När en sökande har dömts för brott måste det förflyta en innan tillstånd kan komma i fråga. Motsvarande gäller tillstånd för en sökande som varit inblandad i konkurs. Det är i detta sammanhang av mindre betydelse om konkursen inträffat i serveringsrörelse eller i annan näringsverksamhet. Misstanke om ekonomiska oegentligheter eller brottslig verksamhet bör också kunna leda till att tillstånd vägras. Det ankommer på sökanden att förete den utredning som behövs för att ändra en sådan bedömning. Det är därför av särskild vikt att avslag på ansökningar, helt eller delvis, motiveras noga. Om sökanden är en juridisk person skall, som nämnts, också de fysiska personerna som har det bestämmande inflytandet uppfylla lämplighetskravet. Andra stycket föreskriver liksom att tillståndsmyndigheten skall ta särskild hänsyn till att sökanden visar sig lämplig med avseende på laglydnad och benägenhet att fullgöra sina skyldigheter mot det allmänna. Rätten för en tillståndshavare är som framgått ovan inte ovillkorlig. För att ett tillstånd skall få meddelas eller behållas krävs ekonomisk skötsamhet. Ekonomiskt misskötsamma tillståndshavare kan på ett otillbörligt sätt skaffa sig konkurrensfördelar och göra det svårt för seriösa tillståndshavare att hävda sig, vilket leder till en för branschen osund utveckling. Detta kan också medföra risker att bl.a. servering av alkoholdrycker missköts. Den som drar sig undan från beskattning eller som i övrigt på ett betydande sätt missköter sina ekonomiska åligganden gentemot det allmänna är därför inte lämplig att inneha tillstånd enligt lagen. Som exempel kan nämnas misskötta skatte- och avgiftsinbetalningar och allvarligt åsidosättande av bokförings- och uppgiftsskyldighet. Av en tillståndshavare krävs således att han självmant fullgör sina åligganden när det gäller bl.a. skatter och avgifter och att han reglerar uppkomna skulder. Ekonomisk misskötsamhet kan visa sig på många olika sätt. Den allvarligaste formen av ekonomisk misskötsamhet är ekonomisk brottslighet. Som exempel kan nämnas brott enligt skattebrottslagen, uppbördslagen samt bokföringsbrott. I det alkoholpolitiska sammanhanget får sådan brottslighet som har anknytning till rörelsen betraktas som särskilt allvarlig. Även annan ekonomisk misskötsamhet kan medföra att tillstånd vägras eller att förutsättningar föreligger för återkallelse av redan meddelat tillstånd. Här avses både vårdslöshet i ekonomiska sammanhang och ett beteende som, utan att vara straffbelagt, innebär ett systematiskt åsidosättande av skyldigheter som medborgare eller näringsidkare. För att vägra ett tillstånd eller att initiera ett ingripande enligt lagen krävs således inte att misskötsamheten är uppsåtlig. Ett åsidosättande av ekonomiska förpliktelser mot samhället genom vårdslöshet kan alltså utgöra grund för att vägra ett tillstånd eller grund för att ingripa mot ett tillstånd. Enbart en eller ett fåtal restförda skatte- eller avgiftsskulder m.m. bör, såvida det inte rör sig om betydande belopp, normalt inte diskvalificera tillståndshavaren eller hindra en person från att få ett sökt tillstånd. Även en seriös företagare kan, t.ex. , råka i ekonomiska svårigheter. Öppna kontakter med kronofogdemyndigheten och en välskött avbetalningsplan får normalt anses tyda på att tillståndshavaren eller personen ändå är seriös. Det är också väsentligt att bedöma hur skulden uppkommit, om det t.ex. rör sig om upprepade försummelser. Visad vilja från sökanden eller tillståndshavaren att betala bör också kunna beaktas. Betydande ekonomisk misskötsamhet som inte är brottslig kan vara av många olika slag. Som exempel kan nämnas upprepade restföringar, brutna avbetalningsplaner, ökande skuld trots avbetalning, stora slutliga räkningar på grund av uteblivna preliminära debiteringar, skattebetalning först vid konkursansökan eller fortsatt drift av en rörelse i likvidationspliktigt skick. En viktig del av en rörelses skötsel är bokföringen. Den ligger till grund för bl.a. inkomsttaxering, redovisning av mervärdeskatt och löner, källskatt, arbetsgivaravgifter och kontrolluppgifter för anställda. En riktig bokföring är således ett krav för att en rörelse skall kunna skötas på ett seriöst sätt. En bristfällig bokföring eller avsaknad av bokföring kan föranleda att en tillståndshavare bedöms som olämplig att fortsatta den tillståndspliktiga verksamheten. Avslutningsvis bör framhållas att det är tillståndshavarens eller den sökandens beteende innan en omprövning inletts eller en ansökan ingivits som främst har betydelse vid bedömningen av lämpligheten. Detta medför bl.a. att om en skuld betalas först efter det att tillståndsmyndigheten inlett sin omprövning, bör detta inte annat än i undantagsfall påverka lämplighetsbedömningen. Ett sådant fall kan vara att tillståndshavaren eller sökanden övertygande visar att han har vilja eller förmåga att seriöst sköta den tillståndspliktiga rörelsen i fortsättningen. Vad som här sagts gäller i motsvarande mån också den som ansöker om eller har beviljats tillverknings-, partihandels- eller inköpstillstånd. 8 § I paragrafen, som till sitt innehåll motsvarar 41 och 48 §§ LHD, finns bestämmelser om att lagad mat skall kunna tillhandahållas vid servering av spritdrycker, vin och starköl. Tillsammans med 7 § regleras härmed de grundläggande förutsättningarna för att kunna få ett serveringstillstånd. Nuvarande bestämmelse om att matserveringen skall utgöra en betydande del av rörelsen ersätts i första stycket med ett krav som, när det är fråga om servering till allmänheten, innebär att det skall finnas ett välutrustat restaurangkök som också skall användas. Serveringsstället skall vara godkänt för allsidig matlagning. Detta innebär att lokalen åtminstone måste vara godkänd av den lokala enligt bestämmelser som meddelats med stöd av 22 § tredje stycket livsmedelslagen. Ett tillstånd att servera spritdrycker, vin och starköl till allmänheten förutsätter att serveringsstället kan erbjuda sina gäster ett varierat utbud av maträtter. Lokalerna skall ha en sådan utformning och vara utrustade på så sätt att matservering kan ske. Serveringsstället skall vidare ha ett med hänsyn till omständigheterna tillräckligt antal sittplatser för gäster. Det är inte meningen att servering- stillstånd skall ges för gatukök och liknande miljöer. Lagad mat skall i princip finnas att tillgå under hela den tid som servering av spritdrycker, vin och starköl pågår. I drinkbarer och på sen behöver dock inte matutbudet vara lika varierat och komplett som i övrigt. För servering i slutna sällskap eller vid enstaka tidsperioder eller enstaka tillfällen till allmänheten uppställs enligt andra stycket inte fullt samma krav. Även för dessa tillståndskategorier gäller dock att lagad mat måste tillhandahållas. Av tredje stycket följer att drinkbar endast får utgöra en mindre väsentlig del av serveringsstället och att baren skall vara inrättad i nära anslutning till matsal. Enligt fjärde stycket kan tillståndsmyndigheten medge servering av vin och starköl under paus i teater och konsertlokaler. Där behövs således inte något kök eller någon matservering. Det ligger i sakens natur att särskild restriktivitet skall iakttas vad gäller ansökningar om pausservering i samband med utpräglade ungdomsevenemang. I det femte stycket föreskrivs att hotell med serveringstillstånd får inrätta s.k. minibarer. Det ankommer på Alkoholinspektionen att meddela närmare föreskrifter om serveringens bedrivande i dessa sammanhang. Föreskrifterna bör ta sikte på att undvika att underåriga får åtkomst till minibarer i samband med övernattningar och att garantera att den enskildes önskemål om att slippa en minibar vid hotellvistelse respekteras. Av 6 kap. 4 § och 7 kap. 5 § följer att tillståndsmyndigheten kan begränsa serveringstiden för tillståndspliktiga drycker till exempelvis tider då lagad mat erbjuds. Motsvarande gäller då serveringsstället annars ändrar karaktär under öppethållandet. 9 § Av paragrafen framgår att tillstånd får vägras om serveringen kan befaras medföra olägenheter från alkoholpolitisk synpunkt, även om sökanden uppfyller kraven i 7 och 8 §§. Det finns alltså ingen generell "rätt" att få serveringstillstånd. Kommunen skall i stället för den tidigare s.k. behovsprövningen bedöma riskerna för eventuella alkoholpolitiska olägenheter. yttrande om ordningsläget i området för den tilltänkta etableringen och bedömning av risken för att störningar uppkommer för närboende skall tillmätas stor vikt i tillståndsprövningen. Liksom skall det för en kommun vara möjligt att förhindra restaurangetablering med servering av alkoholdrycker i särskilt känsliga områden, såsom i närhet av skolor, ungdomsgårdar eller där många ungdomar annars brukar samlas, eller i områden med känd missbruksproblematik. Om antalet restauranger i ett område har ökat eller riskerar att öka till en sådan omfattning att påvisbara alkoholpo- litiska olägenheter är för handen bör kommunen som tillståndsmyndighet kunna vägra nya serveringstillstånd i området.