prop · GI03189 · 1995-01-01 00:00:00 — Det kan i stället vara frågan om information om förekomsten av tillgångar som av något skäl är oåtkomliga för den inhemska konkursförvaltningen, men som kan kommas åt genom ett förfarande i något annat land. Enligt regeringens mening kan det berättigade i borgenärernas intressen härvidlag inte ifrågasättas. Gäldenären har inte heller något berättigat intresse av att få hemlighålla förekomsten av tillgångar. För att hindra att gäldenären åberopar att en efterfrågad upplysning inte har med konkursboet att skaffa och att han därför inte behöver lämna upplysningen, bör enligt regeringens mening konkurslagen ändras på ifrågavarande punkt. Det stora flertalet remissinstanser har också ställt sig bakom en ändring med en inriktning enligt promemorieförslaget. Frågan som några remissinstanser har väckt är om upplysningsskyldigheten utformad enligt promemorieförslaget blir för vag och otydlig. Begreppet "konkursutredning" förekommer inte nu i konkurslagen. Det är inte heller ett helt entydigt begrepp. torde det användas som en synonym till begreppet konkursförvaltning. Ofta åsyftas emellertid inte enbart konkursförvaltarens arbete utan även tillsynsmyndighetens och domstolens befattning med ett konkurs- ärende. Det synes således vara möjligt att med någorlunda bestämdhet ange begreppets innebörd. Lagrådet - som inte har haft något att erinra mot ifrågavarande utvidgning av upplysningsskyldigheten - har ifrågasatt om begreppet "konkursutredningen" tillräckligt tydligt innefattar upplysningar om egendom som inte ingår i konkursboet. Lagrådet har därför föreslagit att 6 kap. 2 § konkurslagen kompletteras med en föreskrift om att upplysningsskyldigheten även omfattar egendom som inte ingår i boet. Alternativt föreslår Lagrådet att remissens förslag - som innebär att upplysningsskyldigheten skall utvidgas till att avse uppgifter som har betydelse för konkursutredningen - kompletteras med en sådan föreskrift. Enligt regeringens mening kan det ha ett visst värde att rent allmänt utvidga upplysningsskyldigheten till att avse "uppgifter som är av betydelse för konkursutredningen" i stället för att vara begränsad till upplysningar rörande "boet". Inte minst mot bakgrund av regeringens förslag i det följande om att bouppteckningen i vissa fall skall innehålla uppgifter om utomlands befintlig egendom också i de s.k. särkonkurserna (se avsnitt 5.4) är det viktigt att upplysningsskyldigheten även omfattar sådan egendom. Som Lagrådet har påpekat bör detta uttryckligen framgå av lagtexten. Det föreslås därför att det av konkurslagen uttryckligen framgår att gäldenärens skyldighet skall omfatta upplysningar som är av betydelse för konkursutredningen - och alltså inte vara begränsad till upplysningar om boet. Det föreslås dessutom att det uttryckligen i konkurslagen anges att upplysningsskyldigheten omfattar även upplysningar om egendom som inte ingår i konkursboet på grund av att den finns utomlands. 5.3 Konkursbouppteckningens redovisning av räkenskapsmaterial Regeringens förslag: I konkursbouppteckningen skall det, i den utsträckning det behövs, förtecknas vilket räkenskapsmaterial rörande boet som har omhändertagits av förvaltaren. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Promemorians förslag innehåller dock inga undantag från skyldigheten att förteckna materialet. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Flera instanser reser dock invändningar avseende den närmare utformningen av regeln. Flera instanser, bl.a. , , , Ackordscentralen i och ett antal kronofogdemyndigheter efterlyser ett klargörande av hur omfattande skyldigheten att förteckna räkenskapsmaterial och andra handlingar skall vara. I det sammanhanget anförs att det bör finnas en möjlighet att i det enskilda fallet begränsa omfattningen av förteckningen. ifrågasätter om inte förteckningsskyldigheten bör begränsas i tiden, t.ex. så att material äldre än inte skall behöva förtecknas. i föreslår att det införs en regel som anger att omhändertaget räkenskapsmaterial skall kunna förstöras . De instanser som efterlyser begränsnings- möjligheter påtalar bl.a. vikten av att en sådan möjlighet är kostnads- besparande. Flera instanser har också lämnat synpunkter på regelns språkliga och redaktionella utformning. Skälen för regeringens förslag: De upplysningar gäldenären lämnar till förvaltaren är ofta av avgörande betydelse för hela konkursutredningen. Det är därför - vilket har framhållits - viktigt att upplysningsskyldigheten är utformad på ett sådant sätt att förvaltaren kan få alla de upplysningar han behöver för att kunna fullgöra sina skyldigheter. En konkursförvaltares arbete innehåller många olika moment. Det kan vara fråga om att omhänderta egendom som tillhör konkursgäldenären, att förvalta denna egendom på ett affärsmässigt lämpligt sätt, att skapa klarhet i frågan vad som orsakat gäldenärens obestånd m.m. Det är alltså en mängd åtgärder som en konkursförvaltning kan aktualisera och ett stort antal transaktioner som skall genomföras. Allt detta ger naturligtvis upphov till dokumentation av olika slag. Sett ur ett formellt perspektiv är det två dokument som är centrala; konkursbouppteckningen och förvaltarberättelsen. Här skall närmast beröras frågor om konkurs- bouppteckningens innehåll, vilka är av avgörande betydelse för bl.a. edstemats bestämmande. Konkursbouppteckningen är det dokument av vilket man kan få en överblick över konkursboets ställning. Bouppteckningen upprättas av konkursförvaltaren (7 kap. 13 § första stycket konkurslagen) eller i vissa mycket sällsynta fall av gäldenären (7 kap. 13 § tredje stycket konkurslagen). Bouppteckningen skall enligt 7 kap. 13 § första stycket konkurslagen i princip innehålla en förteckning av konkursboets samtliga tillgångar och skulder. De tillgångar som tillhör konkursboet är i princip alla utmätningsbara tillgångar som tillhörde gäldenären när konkursbeslutet meddelades eller som kommer att tillföras konkursboet exempelvis genom en framgångsrik återvinningstalan. Ett speciellt godtrosskydd för tredje man finns i 3 kap. 2 § konkurslagen. Det undantaget är i förevarande sammanhang av mindre intresse. Detsamma gäller det undantag som kan komma att följa av att konkursförvaltaren avstår från att inträda i de processer gäldenären är inblandad i (se 3 kap. 9 § konkurslagen). Gäldenären får då fortsätta att processa på egen hand och skulle han vinna en sådan process ingår den egendomen inte i konkursboet. Beträffande skulderna skall det anges i vad mån de avser lön eller pension. I övrigt ges inga särskilda föreskrifter i 7 kap. 13 § konkurslagen beträffande hur skulderna skall anges i bouppteckningen. Inflikas kan att reglerna i 5 kap. konkurslagen, som handlar om vilka fordringar som kan göras gällande i en konkurs och hur dessa fordringar skall behandlas har betydelse även för hur fordringarna/skulderna anges i bouppteckningen. Vidare skall bouppteckningen enligt 7 kap. 13 § första stycket konkurslagen innehålla uppgift om dels varje borgenärs namn och postadress, dels de böcker och handlingar som avses i 7 kap. 12 § konkurslagen. De "böcker och handlingar" som avses är dels räkenskapsmaterial, dels andra handlingar rörande boet. Vad som närmare avses med "böcker och handlingar" är i viss mån oklart, även om denna oklarhet i de flesta fall inte bereder några större bekymmer. Frågan är inte heller närmare behandlad i förarbeten eller i den juridiska litteraturen på området. Först och främst avses med böcker och handlingar räkenskapsmaterial. Till räkenskapsmaterial i bokföringslagens (1976:125) mening hänförs enligt lagens förarbeten förutom verifikationer, allt material som den bokföringsskyldige över huvud taget använder för sin affärsbokföring. Det inbegriper sålunda alla olika bokföringsböcker, kortsystem, hålkort, mikrofilm och magnetbandupptagningar liksom särskilda specifikationer som enligt olika bestämmelser skall komplettera bokföringen. Till räkenskapsmaterial hänförs vidare enligt särskilda bestämmelser sådana beskrivningar som kan göras upp för bokföringssystemet samt systemdokumentation och behandlingshistorik för datorbaserad redovisning. Till räkenskapsmaterialet hör också alla de handlingar som legat till grund för de olika affärshändelserna. Det kan här röra sig om avtal, protokoll, korrespondens etc. (se prop. 1975:104 s. 205 f). Vad som utgör räkenskapsmaterial har utvecklats i rekommendation BFN R-3. Begreppet räkenskapsmaterial har alltså en tämligen vid omfattning. Vad som skall anges i konkursbouppteckningen är emellertid inte begränsat till enbart räkenskapsmaterial. Även andra handlingar som rör boet och som förvaltaren har omhändertagit skall anges. Det betyder att det kan vara frågan om handlingar av många olika slag som förvaltaren skall omhänderta och som han skall ange i bouppteckningen. Som framhålls i (se avsnitt 4) är det av flera skäl, bl.a. av hänsyn till edstemats omfattning, viktigt att det i konkursbouppteckningen görs skillnad mellan räkenskapsmaterial och övriga handlingar. Visserligen kan det förekomma att det ibland kan vara svårt att avgöra om en viss handling är att hänföra till räkenskapsmaterial eller inte. Detta bör dock inte hindra att en uppdelning ändå görs. De flesta handlingar kommer trots allt utan någon större tvekan att vara att hänföra till den ena eller andra kategorin. Lämpligt är att i bouppteckningen under två skilda rubriker förteckna de två kategorierna av handlingar, vilket ibland sker . Förvaltaren bör inför upprättandet av bouppteckningen med gäldenären gå igenom frågan om hur räkenskapsmaterialet och andra handlingar skall redovisas i bouppteckningen. Tillgängligt material bör därvid förtecknas under två rubriker. Det bör vidare av bouppteckningen framgå om visst räkenskapsmaterial saknas. Det kan exempelvis vara så att visst räkenskapsmaterial aldrig har upprättats och behållits eller att det på något sätt har förkommit. Det finns anledning att framhålla att det nu sagda nästan enbart tar sikte på sådana gäldenärer som är bokföringspliktiga. Det är endast sådana gäldenärer som regelmässigt har och skall ha en ordnad bokföring. Det är också den kategorin av konkursgäldenärer som är de mest utredningskrävande. För gäldenärer som inte är bokföringspliktiga kan det dock förekomma att de har handlingar som rör boet och som till sin karaktär t. o. m. skulle ha varit att hänföra till räken- skapsmaterial om gäldenären hade varit bokföringsskyldig. Även handlingar i övrigt hos sådana gäldenärer kan vara av intresse vid en konkursutredning. I formellt hänseende särbehandlas inte gäldenärer som inte är bokföringsskyldiga i nu diskuterade hänseenden. Det finns inte heller någon anledning till sådan formell särbehandling eftersom vissa av reglerna i praktiken endast berör bokföringsskyldiga gäldenärer. I promemorian föreslås att 7 kap. 13 § konkurslagen förtydligas så att det nu sagda klart framgår. Detta bör enligt promemorieförslaget ske genom att man i paragrafen knyter an till vad som avses med räkenskapsmaterial i bokföringslagens mening, i stället för att - som - använda det betydligt mer obestämda och ganska otidsenliga uttrycket "böcker". Även framgent bör det enligt promemorieförslaget föreskrivas att "andra handlingar" som rör boet också skall anges i bouppteckningen. De flesta remissinstanser har välkomnat en ändring i linje med vad som föreslås i promemorian. Flera instanser har emellertid efterlyst ett förtydligande av hur omfattande skyldigheten att förteckna räkenskapsmaterial och andra handlingar skall vara. Enligt regeringens mening är det givetvis viktigt att det av konkurslagen klart framgår hur omfattande förteckningsskyldigheten är. Det är också viktigt att - som några instanser har påpekat - regleringen är någorlunda flexibel så att man har möjlighet att anpassa omfattningen av förteckningen i förhållande till vad den enskilda konkursen kräver. Enligt regeringens mening bör det därför finnas en möjlighet att avstå från att göra en sådan förteckning eller att begränsa den till att omfatta endast visst räkenskapsmaterial och vissa andra handlingar. Det kan också i vissa fall finnas anledning att begränsa förteckningen med hänsyn till räkenskapsmaterialets ålder, t.ex. så att räkenskapsmaterial avseende förtecknas. Det synes därför vara tillräckligt att föreskriva att en förteckning skall göras i den utsträckning det behövs. Det får därvid främst ankomma på förvaltaren att avgöra hur omfattande förteckning som behövs i det enskilda fallet. Det är också lämpligt att förvaltaren i förekommande fall redovisar efter vilka principer han har begränsat förteckningen. I vissa fall har förvaltaren därvid att enligt den allmänna regeln i 7 kap. 10 § konkurslagen höra tillsynsmyndigheten. En lämplig ordning kan vara att det träffas generella överenskommelser mellan förvaltarna och tillsynsmyndigheten om hur förteckningsskyldigheten bör utföras. Som har anfört synes det inte nödvändigt att tynga lagtexten med en hänvisning till bokföringslagen när man anger att räkenskapsmaterial skall förtecknas. Vad som avses med räkenskapsmaterial i konkurslagen bör naturligtvis ändå knyta an till vad som avses med begreppet enligt bokföringslagen. I anslutning till att man i 7 kap. 13 § konkurslagen knyter an till begreppet räkenskapsmaterial bör även kapitlets 12, 14, 22, 28 och 30 §§ ändras, så att det också i dessa föreskrifter talas om räkenskapsmaterial i stället för om böcker. Detsamma gäller regeln i 2 kap. 3 §. 5.4 Konkursbouppteckningens innehåll avseende utomlands befintlig egendom Regeringens förslag: I konkursbouppteckningen skall inte bara i en svensk domicilkonkurs utan också i en särkonkurs anges även utomlands befintlig egendom när särskilda skäl föranleder det. Promemorians förslag: I promemorian förslås att utomlands befintlig egendom normalt skall förtecknas i bouppteckningen även i en särkonkurs. Undantag skall göras endast om särskilda skäl föranleder det. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar förslaget utan erinran. i , och avstyrker dock förslaget. Några instanser, t.ex. , Hovrätten för , och uttrycker - framför allt med hänsyn till risken att förfarandet kompliceras och fördyras - tvekan till förslaget. De båda hovrätterna föreslår att regeln i vart fall utformas så att att utomlands befintlig egendom skall förtecknas enbart när det är påkallat av särskilda skäl. Några instanser, t.ex. i , hävdar däremot att regeln bör utformas så att sådan egendom alltid, utan undantag, skall förtecknas. och i poängterar att det tvärtom är viktigt att regeln inte får en obligatorisk utformning. I övrigt har en del remissinstanser lämnat vissa synpunkter på regelns språkliga utformning. Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt skall i konkursbouppteckningen anges samtliga gäldenärens tillgångar som ingår i konkursboet. Regleringen tar ingen hänsyn till var egendomen finns belägen. Det gör exempelvis ingen skillnad om egendomen befinner sig i eller utomlands. Konkursförfarandet syftar alltså till ett generellt ianspråktagande av gäldenärens samtliga tillgångar. I detta finns en inbyggd svårighet av praktiskt slag, eftersom varje stat inom sitt eget territorium bestämmer över vilka befogenheter en utländsk konkursförvaltare eller motsvarande har. Det kan alltså vara svårt, eller omöjligt, för en konkursförvaltning i ett land att komma åt egendom som finns i ett annat. Utanför det nordiska samarbetet finns för svenskt vidkommande ingen skriven reglering av internationella insolvensfrågor. De principer som är vägledande för hanteringen av internationella insolvensfrågor är dels universalitetsprincipen, som innebär att ett svenskt konkursförfarande syftar till att ta i anspråk all egendom, oavsett var den befinner sig, dels territorialitetsprincipen, som innebär att konkursförandet här i landet endast avser egendom som också är belägen här i landet. Den först nämnda principen råder i s.k. domicilkonkurser, dvs. konkurser där konkursgäldenären har sitt hemvist i . Territorialitetsprincipen tillämpas i s.k. särkonkurser, dvs. konkurser avseende gäldenärer som inte har hemvist i . Detta innebär att ett svenskt konkursförfarande där gäldenären har hemvist i i princip syftar till att omfatta all gäldenärens egendom, oavsett var den finns. Det säger sig självt att genomförandet av en så långtgående princip inte sällan stöter på praktiska svårigheter. Man är ju helt beroende av andra staters tillmötesgående när den svenska konkursförvaltningen gör anspråk på utomlands befintlig egendom. Därvid kan dessutom ibland konkurrens uppstå mellan olika staters anspråk avseende samma egendom. I en svensk särkonkurs däremot gör man i förfarandet inte ens anspråk på att utomlands befintlig egendom skall ingå i förfarandet. I dessa fall ingår sådan egendom inte bland tillgångarna i konkursboet. Nämnas kan att RSV i en skrivelse till har väckt frågan om en ändring i konkurslagen som innebär att uppdelningen i domicil- och särkonkurser skall avskaffas och att gäldenärens tillgångar såväl inom som utom riket skall ingå i en svensk konkurs. Den frågan behandlas inte i detta lagstiftningsärende. Det sagda innebär att konkursbouppteckningen i en domicilkonkurs skall ta upp även utomlands befintlig egendom bland tillgångarna i konkursboet. I en särkonkurs skall däremot sådana tillgångar inte tas upp bland tillgångarna i bouppteckningen. I promemorian diskuteras om man för särkonkursernas del kan och bör utvidga vad som skall anges i bouppteckningen till att omfatta även utomlands befintliga tillgångar. Det föreslås därvid att det i konkurslagen skall föreskrivas att bouppteckningen också skall innehålla uppgift om egendom som på grund av att den finns utomlands inte skall ingå i konkursboet. Om särskilda skäl föranleder det föreslås att man skall kunna underlåta att förteckna sådan egendom. Regeringen delar den bedömning som görs i promemorian att det kan vara förenat med ett antal påtagliga fördelar att det införs en möjlighet till att förteckna utomlands befintlig egendom även i en svensk särkonkurs. Först kan konstateras att gäldenären i och för sig inte har något berättigat intresse av att få undanhålla borgenärerna tillgångar, även om tillgångarna inte ingår i konkursen. Borgenärerna har däremot ett berättigat intresse av att kunna komma åt dessa tillgångar i ett konkurs- eller annat förfarande i något annat land. En utvidgning av bouppteckningens omfattning kan alltså bidra till att underlätta för borgenärerna att i förlängningen komma åt gäldenärens egendom. Normalt sammanfaller detta borgenärsintresse med samhällsintresset. Vad som avses med det senare är särskilt intresset av att kunna stävja förfaranden som kan utgöra ett led i ekonomisk brottslighet. Ett undanhållande av egendom kan också, oavsett var egendomen finns, vara straffbart som oredlighetsbrott enligt 11 kap. . Något principiellt hinder mot att ett svenskt särkonkursförfarande bidrar till utredningen om förekomsten av sådana tillgångar kan knappast föreligga. En sådan reglering torde också vara väl förenlig med de strävanden som pågår med att nå mellanstatliga överenskommelser på det konkursrättsliga området. Ett av de grundläggande syftena med dessa strävanden är att underlätta handläggningen av gränsöverskridande konkurser (se avsnitt 3). Det nu sagda ligger också i linje med vad som kommit till uttryck i avsnitt 5.2 där gäldenärens upplysningsskyldighet har behandlats. En beaktansvärd invändning mot den ifrågasatta utvidgningen är att den kan komma att tynga och komplicera konkursförfarandet. Därigenom kan förfarandet riskera att såväl dra ut som att fördyras, utan att ens syftet är att konkursboet skall tillföras några ytterligare tillgångar. Den i promemorian föreslagna regeln anger som en huvudregel att i utlandet befintliga tillgångar skall anges i bouppteckningen, men att det skall finnas möjlighet för förvaltaren att i ett enskilt fall avstå från att ange sådana tillgångar. I likhet med vad några remissinstanser har anfört anser regeringen att det finns skäl att formulera regeln något annorlunda. I flertalet konkurser finns det inte någon egendom av intresse som är belägen utomlands. I de fall förvaltaren har anledning att tro att sådan egendom finns är det värdefullt att det finns en möjlighet att ange den i bouppteckningen. Syftet med en utvidgande regel torde fyllas om man föreskriver att utomlands befintlig egendom skall förtecknas enbart i de fall särskilda skäl föranleder det. I de fall konkursgäldenären i en svensk särkonkurs har mycket svag anknytning till landet kan det exempelvis finnas anledning att underlåta att förteckna utomlands befintlig egendom. Detsamma kan gälla när förekomsten av utländska tillgångar är särskilt svårutredd eller om deras existens är oklar. Det bör också rent allmänt göras en avvägning mellan konkursens totala omfattning och omfattningen av tillgångar som finns i utlandet. Det bör alltså inte läggas ned resurser och ansträngningar på att förteckna utomlands befintliga tillgångar, om dessa inte mer än marginellt kan vara av intresse för borgenärerna eller för konkursutredningen som sådan. Så snart konkursförvaltaren får anledning att tro att det finns egendom av intresse för borgenärerna torde det däremot föreligga särskilda skäl för konkursförvaltaren att förteckna egendomen i konkursbouppteckningen. 5.5 Edstemats omfattning såvitt gäller räkenskapsmaterialet Regeringens förslag: Edstemat skall omfatta även riktigheten av den förteckning över det räkenskapsmaterial som redovisas i bouppteckningen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De stora flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Ackordscentralen avstyrker dock med hänsyn till att det för gemene man måste vara svårt att avgöra vad som avses med räkenskapsmaterial. Flera instanser, bl.a. , Hovrätten för , i och framhåller vikten av att det klart framgår att det är riktigheten av förteckningen av räkenskapsmaterial som beedigas, inte riktigheten av räken- skapsmaterialets innehåll. ifrågasätter tvärtom om inte även räkenskapsmaterialets innehållsmässiga riktighet bör beedigas. Flera åklagarmyndigheter och ifrågasätter en ändring av edstemats omfattning utan att de straffrättsliga konsekvenserna blir belysta. () föredrar en straffbestämmelse för försvårande av konkursutredning efter mönster från 10 § skattebrottslagen framför en utvidgning av edstemat. Skälen för regeringens förslag: Konkursgäldenären skall beediga konkursbouppteckningen. I enlighet med vad regeringen har betonat redan inledningsvis är detta ett mycket viktigt moment i konkurshandläggningen. I 6 kap. 3 § första stycket konkurslagen anges att han med ed skall betyga att bouppteckningen med gjorda tillägg eller ändringar är riktig, så att det inte enligt hans vetskap har oriktigt utelämnats eller upptagits någon tillgång eller skuld. Konkursgäldenären skall med andra ord intyga att konkursbouppteckningen är komplett och korrekt vad avser däri angivna tillgångar och skulder. Konkurs- bouppteckningen innehåller dock inte enbart en förteckning över tillgångar och skulder. Den skall dessutom innehålla uppgifter om räkenskapsmaterial och andra handlingar som rör boet. Det kan därför ifrågasättas om edgången verkligen omfattar ett betygande från gäldenären att bouppteckningen är korrekt och fullständig med avseende på räkenskapsmaterialet (jfr Welamson, Konkursrätt s. 349, prop. 1978/79:85 s. 250 f, prop. 1986/87:90 s. 241 f och /, Konkurslagen s. 515 f). Formuleringen av edstemat är inriktad på att det först och främst - eller kanske t. o. m. enbart - är tillgångarna och skulderna som skall beedigas. Det framgår av vad som anges i 6 kap. 3 § första stycket in fine, nämligen att konkursgäldenären skall betyga att bouppteckningen är korrekt och fullständig i den bemärkelsen att ingen tillgång eller skuld oriktigt har utelämnats eller upptagits.