prop · GI03229 · 1995-01-01 00:00:00 — Försäkringsbolagen tillämpar också ofta det villkoret att om det vid ett försäkringsfall upptäcks att den försäkrade blir överkompenserad för inkomstförlusten, försäkringsersättningen inte betalas ut förrän den försäkrade återgått i arbete. Det anses bidra till att rehabiliteringstiden inte blir längre på grund av överkompensationen. Olycksfallsskador definieras i försäkringsvillkoren som kroppsskador som drabbar den försäkrade ofrivilligt genom en plötslig yttre händelse. Härmed likställs skador på grund av förfrysning, värmeslag eller solsting. Däremot anses skador som uppkommer på grund av smitta genom bakterier, virus eller andra smittämnen inte som olycksfallsskador. Skador som har framkallats genom att den försäkrade varit sinnessjuk eller påverkad av droger är vanligen inte att anse som olycksfallsskador i den mening som avses i försäkringarna. Det finns ett för försäkringsbranschen gemensamt tabellverk enligt vilket medicinsk invaliditetsgrad fastställs. I tabellverket anges i procent invaliditetsgraden för olika typer av skador. Försäkringsbolagen biträds regelmässigt av medicinsk expertis när invaliditetsgraden fastställs i det enskilda fallet. Försäkringsbeloppet - normalt den maximala ersättningen från försäkringen - bestäms redan när försäkringen tecknas. Beloppet har ingen koppling till en förväntad faktisk ekonomisk skada. Det sker således inga bedömningar av försäkringsbeloppet i förhållande till olycksfallets ekonomiska följder för den försäkrade. Det står den försäkrade fritt att välja hur stort försäk- ringsbeloppet skall vara, och det finns inga begränsningar av försäkringsbeloppen med hänvisning till överförsäkringsresonemang. Vanligen bestäms försäkringsbeloppet i förhållande till det basbelopp som gäller när ersättningen betalas ut. Genom anknytningen till gällande basbelopp åstadkoms en värdesäkring av försäkringsersättningen. Försäkringspremien bestäms i förhål- lande till försäkringsbeloppet. Den ersättning som försäkringsgivaren betalar ut beräknas oftast genom att försäkringsbeloppet multipliceras med den medicinska invaliditetsgrad som fastställts. Om olycksfallet har lett till att den försäkrades arbetsförmåga är nedsatt med , har den försäkrade möjlighet att åberopa ekonomisk invaliditet (även kallad förvärvsmässig invaliditet). Detta är alltså ett annat invaliditetsbegrepp än det medicinska och invaliditetsgraderna för en och samma skada kan vara olika. Exempelvis kan förlust av ett finger för en konsertpianist innebära att han eller hon kan utöva sitt yrke medan samma skada för en jurist kanske inte alls påverkar förvärvsförmågan. Vanligen beräknas försäkringsersättningen vid ekonomisk invaliditet med utgångspunkt i dubbla försäkringsbeloppet, vilket multipliceras med den procentsats som den ekonomiska invaliditetsgraden fastställts till. Av naturliga skäl används den ekonomiska invaliditetsberäkningen, om den leder till högre ersättning för den försäkrade. förekommer i princip inte periodiska ersättningar från olycks- fallsförsäkring - tidigare förekom s.k. dagersättningar och livräntor. Försäkringsersättningar enligt de olycksfallsförsäkringar avseende vuxna som meddelas betalas alltså regelmässigt ut som engångsbelopp. Det betyder att dagens olycksfallsförsäkringar nästan helt saknar intresse från avräkningssynpunkt. Ersättningen avräknas i praktiken inte när skadestånd bestäms. Bestämmelserna i 5 kap. 3 § SkL innebär att det inte finns rätt till skadestånd för förluster som täcks av de uppräknade förmånerna ("nettometoden" se avsnitt 4.1). Det betyder i sin tur att den som betalar ut en sådan ersättning till den skadelidande inte har regressrätt (återkravsrätt) mot skadevållaren. Det följer av att regressrätten inte är en självständig rätt till skadestånd för den som betalat ut viss ersättning utan en rätt att ta över den rätt till skadestånd som den skadelidande kan ha. I fråga om förmåner som inte omfattas av uppräkningen i 5 kap. 3 § SkL kan det däremot finnas en regressrätt för den som betalar ut ersättning. Men regressrätt finns . När regressrätt finns för en viss ersättning som betalas ut skall avräkning göras enligt bruttometoden. När regressrätt inte finns får den skadelidande vid personskada i regel uppbära både skadeståndet och ersättningen (kumulation), även om det leder till överkompensation för en ekonomisk förlust. För försäkringsavtal regleras frågan om regressrätt i 25 § lagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL). Huvudregeln för personförsäkringar är att det inte finns någon regressrätt (25 § andra stycket). Vid olycksfallsförsäkring och sjukförsäkring finns emellertid en regressrätt i vissa fall. Om försäkringsgivaren utfäst sig att betala ersättning med verkliga beloppet av utgifter eller förluster, får det utbetalda beloppet återkrävas från den som framkallat försäkringsfallet uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller från den som är strikt skadeståndsansvarig. Bestämmelserna i är dispositiva. Försäkringsgivaren kan alltså förbehålla sig en längre gående regressrätt. Det anförda innebär bl.a. att det enligt FAL inte finns någon regressrätt för vad som har betalats ut på grund av en s.k. summaförsäkring. Ersättningen från en summaförsäkring har inte ansetts i egentlig mening ha som syfte att utjämna en ekonomisk förändring som inträffat genom försäkringsfallet och anses därför inte stå i ett sådant förhållande till skadeståndsskyldigheten att en konkret skada blir dubbelt ersatt. Den försäkrade har av den anledningen rätt att kumulera ersättningen från en summaförsäkring med ett eventuellt skadestånd. Enligt uppgifter från försäkringsbranschen har det inte på mycket förekommit att svenska försäkringsbolag erbjuder sjukförsäkring eller olycksfallsförsäkring där försäkringsersättning avseende inkomstförlust bestäms med verkliga beloppet av förlusten. Det innebär att regressregeln i 25 § FAL i stort sett saknar intresse för personförsäkringar. Ersättning från sådana personförsäkringar som inte nämns i 5 kap. 3 § SkL får alltså kumuleras med skadestånd, om inte annat följer av försäkringsavtalet. Och det förekommer inte i någon utsträckning att försäkringsbolagen vid personförsäkring förbehåller sig en längre gående regressrätt än i FAL. Sättet att fastställa försäkringsbeloppet och försäkringsersättningen vid sjuk- försäkring innebär som framgått att anpassningen till den konkreta inkomstförlusten oftast är stor. Det betyder att kumulationen ger upphov till överkompensation. För trafikförsäkring finns särskilda regler om regressrätt i 20 § trafik- skadelagen (1975:1410; TSL). För vad försäkringsbolaget har betalat från försäkringen har det regressrätt mot den skadevållande, om skadan vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller vårdslöst av en förare som gjort sig skyldig till rattfylleribrott. En särregel om regressrätt vid produktskador saknar betydelse här. När det skall bedömas vilka förmåner som skall avräknas vid bestämmande av skadestånd har man sålunda anledning att beakta att avräkning enligt nettometoden utesluter regressrätt. Anses det i fråga om en viss förmån finnas särskilda skäl för att den som betalar ut ersättning skall kunna återkräva ersättningen från t.ex. skadevållaren, bör en sådan förmån inte avräknas enligt avräkningsbestämmelserna i . Det är också viktigt att beakta att en rätt för den skadelidande att kumulera en förmån med skadestånd för samma förlust - som uppkommer när ingen avräkning sker och ingen regressrätt finns - ger upphov till överkompensation. 4.4 Lagen (1991:1047) om sjuklön Enligt lagen (1991:1047) om sjuklön har en arbetstagare rätt att vid sjukdom behålla lön och andra anställningsförmåner enligt i lagen angivna förutsättningar. Reglerna innebär i huvudsak att en arbetstagare har rätt att - av varje sjukdomsfall - behålla en viss andel av den lön och de andra anställningsförmåner som han annars skulle ha gått miste om till följd av sjukdomen (6 och 7 §§). Rätten till sjuklön gäller från och med av anställningstiden, och rätten gäller endast för anställda (3 §). Det måste alltså finnas ett anställningsavtal. Bedömningen av om det finns ett anställningsavtal sker med utgångspunkt i avtalet mellan parterna och genom en helhetsbedömning av hur förhållandena rent faktiskt varit mellan dem. Ett avtal som upphäver eller inskränker arbetstagarens rättigheter enligt lagen om sjuklön är ogiltigt i den delen. Avvikelser från vissa regler får dock göras genom kollektivavtal som på arbetstagarsidan har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation (2 §). Vid tillämpning av reglerna om sjuklönens storlek skall ersättning som utges till arbetstagaren på grund av förmån av fri gruppsjukförsäkring anses som sjuklön från arbetsgivaren, om försäkringen åtnjuts enligt grunder som fastställts i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens huvudorganisationer (6 § andra stycket). Sådan försäkringsersättning är en avräkningsförmån enligt 5 kap. 3 § 4 SkL. Vidare innehåller lagen en regel om att en arbetsgivare vars sammanlagda lönekostnad inte beräknas överstiga 90 gånger det för året gällande basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring kan försäkra sig hos den allmänna för kostnader för sjuklön (17 §). Mål mellan arbetstagare och arbetsgivare om tillämpning av lagen om sjuklön handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister, som enligt 1 § äger tillämpning på rättegången i tvister "rörande förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare". En tvist om sjuklön kan gälla just frågan om ett anställningsförhållande finns. 5 Avräkning för lagstadgad sjuklön Regeringens bedömning: Bestämmelsen i 5 kap. 3 § 2 skadeståndslagen om avräkning för viss sjuklön eller pension får anses omfatta sjuklön enligt lagen om sjuklön. Det bör gälla även fortsättningsvis. Arbetsgivaren bör sålunda inte ha regressrätt mot skadevållaren. Promemorians bedömning: Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 15 f.). Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser lämnar promemorians bedömning utan invändning. anser att det finns skäl för att införa en regressrätt för arbetsgivarna. Skälen för regeringens bedömning: Enligt bestämmelsen i 5 kap. 3 § 2 skadeståndslagen (SkL) skall avräkning göras för sjuklön som utges av arbetsgivare "på grund av anställningsavtal". I sitt tidigare nämnda betänkande (1991/92:LU8) ansåg lagutskottet att det med utgångspunkt i lagtexten var oklart om sjuklön enligt lagen om sjuklön skall avräknas från skadestånd på samma sätt som avtalsreglerad sjuklön och hemställde därför om ett klarläggande lagstiftningsvägen. Utskottet anförde att ett arbetsrättsligt synsätt på tolkningsfrågan kunde föranleda att de båda sjuklöneformerna jämställs (s. 13). Skall sjuklön enligt lagen om sjuklön avräknas enligt gällande rätt? Den fråga som lagutskottet har ansett obesvarad kan formuleras på följande sätt. Avses med uttrycket "på grund av anställningsavtal" i 5 kap. 3 § 2 SkL enbart det personliga avtalet mellan arbetsgivaren och arbetstagaren, dvs. det som är särskilt avtalat mellan dem, eller avses alla rättsregler som reglerar villkoren för anställningen och som ger anställningsavtalet dess innehåll? Med begreppet anställningsavtalet menar man vanligtvis rättsförhållandet mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. får sitt innehåll inte enbart genom vad parterna själva avtalat utan också genom regler från annat håll, t.ex. lagregler, kollektivavtal och tjänstereglemente (jfr , Löntagarrätt, reviderad uppl. 1988, s. 11 f.). Termen "avtalsinnehållet" inkluderar med detta synsätt allt som ger avtalet dess slutliga rättsverkningar, dvs. också utfyllande rättsregler (jfr dock Adlercreutz, Avtalsrätt II, 3 uppl. 1991, s. 42 f.). Lagregler för anställningsavtal är i de flesta fall tvingande till arbets- tagarens förmån och tillämpas alltså även om parterna skulle ha avtalat annorlunda. Ett exempel är lagen om sjuklön där det i 2 § anges att ett avtal som innebär att arbetstagarens rättigheter enligt lagen upphävs eller inskränks är ogiltigt i den delen. Parterna kan alltså avvika från lagen endast genom att avtala om bättre sjuklöneförmåner för arbetstagaren. Av Skadeståndskommitténs delbetänkande Skadestånd V, Skadestånd vid personskada (SOU 1973:51), framgår att sjuklön företrädesvis reglerades i kollektivavtal och således inte i det personliga avtalet (s. 94 f.). Kommittén angav att den med uttrycket "sjuklön eller pension som utges av arbetsgivare på grund av anställningsavtal" åsyftade förmåner som utges direkt av arbetsgivaren till den anställde eller hans efterlevande och att det skulle vara fråga om förmåner som tillförsäkrats den anställde eller hans efterlevande "på grund av anställningsavtal eller motsvarande" (s. 302). Kommittén torde alltså inte ha avsett enbart sådan sjuklön som regleras i det personliga avtalet om anställning. I de fortsatta förarbetena till bestämmelsen i 5 kap. 3 § 2 SkL finns ingenting som antyder att lagstiftaren sett anledning att skilja mellan fall där arbetsgivaren betalar sjuklön enligt det personliga avtalet och fall där sjuklönen regleras i bestämmelser som fyller ut det personliga avtalet, t.ex. villkor i kollektivavtal. I förarbetena görs det skillnad enbart mellan sådana förmåner som betalas direkt av arbetsgivaren och sådana som betalas från en försäkring som arbetsgivaren tecknat (prop. 1975:12 s. 123 f.). Som framhålls i promemorian var Lagrådets uppfattning när bestämmelsen i 5 kap. 3 § 2 SkL kom till, att den avsåg "alla sådana sjuklöne- och pensionsförmåner som utges på annat sätt än genom försäkring". Dåvarande departementschefen instämde i detta (prop. 1975:12 s. 214 och s. 225). Det är knappast motiverat att göra skillnad mellan olika anställningsförmåner enligt samma anställningsavtal utifrån det sätt på vilket anställningsförmånen kommit att ingå i anställningsavtalet. I promemorian anförs att det inte är tänkbart att lagstiftaren har avsett att ge arbetstagaren dubbel kompensation genom att berättiga honom att kumulera skadestånd för inkomstförlust och lagstadgad sjuklön. Vidare anförs i promemorian att den lagstadgade sjuklönen är en anställningsförmån och kan antas påverka övriga villkor för anställningen på ett liknande sätt som om rätten till sjuklön skulle regleras i det personliga avtalet. Som påpekas i promemorian bör det också beaktas att ersättning till arbetstagaren på grund av förmån av fri gruppsjukförsäkring, som åtnjuts enligt grunder som anges i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens huvudorganisationer, enligt 6 § andra stycket lagen om sjuklön likställs med sjuklön. Att sådan periodisk sjukförsäkringsersättning skall avräknas är givet (5 kap. 3 § 4 SkL). Även det talar för att lagstadgad sjuklön skall avräknas. påpekar i sitt remissvar att ett an- ställningsavtal mera sällan reglerar alla de rättigheter och skyldigheter som parterna i avtalet har mot varandra. Föreningen framhåller också att anställningsavtalet till stora delar hämtar sitt innehåll från andra regelsystem. Enligt föreningens mening kan det inte råda någon tvekan om att sjuklön enligt lag om sjuklön är en anställningsförmån som - på samma sätt som t.ex. lagstadgad semesterlön - utges av arbetsgivaren på grund av anställningsavtal. Den omständigheten att vissa arbetsgivare kan försäkra sig för kostnader för sjuklön innebär inte att sjuklöneförmånen bör ses som en försäkringsförmån (se 17 § lagen om sjuklön). I promemorian anförs angående innebörden av nuvarande bestämmelse sammanfattningsvis (s. 14) att inte bara lagtexten utan också de tankegångar som ligger bakom reglerna och hänsyn till reglernas systematik ger stöd för slut- satsen att sjuklön enligt lagen om sjuklön skall avräknas från skadeståndet redan vid fastställande av ersättningsbeloppet. Remissinstanserna håller med om slutsatsen i promemorian. Regeringen har samma uppfattning. Denna slutsats innebär, som framgått tidigare, att arbetsgivaren inte har regressrätt för sjuklön enligt lagen om sjuklön. Skall sjuklön avräknas från skadestånd ? Skadestånd med anledning av personskada är en del av ett ersättningssystem där bl.a. också socialförsäkringar, kollektiva försäkringar och privata försäkringar ingår. Det främsta syftet med ersättningssystemet är att säkerställa att den skadelidande får full gottgörelse för alla följder av skadan. När en skadelidande har rätt till skadestånd som han har rätt till andra förmåner med anledning av skadan är en grundläggande fråga om den skadelidande skall få lägga samman förmånerna med skadeståndet eller om förmånerna skall avräknas från skadeståndet. Avräkning kan göras enligt bruttometoden eller enligt nettometoden. När det gäller försäkringsersättning för sakskador och rena förmögenhetsskador är utgångspunkten att den skadelidande inte har rätt att begära ersättning från två håll för samma skada. I har principen att samma konkret beräknade skada inte skall ersättas mer än fullt ut ansetts vara en konsekvens av allmänna skadeståndsrättsliga principer, och den har gällt även utan uttryckligt stöd i lag. Motivet för principen är att en rätt att kumulera olika ersättningar leder till överkompensation. En rätt till överkompensation för sakskada anses leda till fler och mer omfattande skador. Dessutom har det ansetts allmänt sett inte önskvärt att en skadelidande får högre ersättning än som motsvarar skadan. I fråga om personskador är situationen delvis en annan. Där är risken för ökade skador på grund av överkompensation inte stor, särskilt inte när det gäller ersättning till efterlevande vid dödsfall. Men ett skäl mot kumulation är att resurserna inom samhällets ersättningssystem då utnyttjas ineffektivt. Överkompensation vid personskador anses också ha nackdelar för den skadelidande ur medicinsk och psykologisk synvinkel, bl.a. eftersom det kan leda till en längre rehabiliteringstid än annars. En rätt för en skadelidande att lägga samman skadestånd och förmåner kan också framstå som omotiverad eller rent av stötande. Principen om att samma ekonomiska skada inte skall ersättas från flera håll bör även fortsättningsvis vara grundläggande i fråga om såväl sakskador som personskador. En förmån som i allt väsentligt skall ersätta en ekonomisk förlust med anledning av en personskada bör därför som huvudregel avräknas från skades- tånd för samma förlust. När det gäller sjuklön är anknytningen till inkomstförlusten i det enskilda fallet alldeles klar. Sjuklönen är tveklöst avsedd att ersätta den inkomstförlust nedsättningen i arbetsförmåga leder till. Visserligen betalas sjuklön oftast ut med i förväg bestämda belopp (se 6 § lagen om sjuklön) men det finns inte anledning att av den orsaken anse att sjuklönen inte i egentlig mening ersätter inkomstförlusten. Om den skadelidande skulle få även skadestånd för samma förlust, skulle det alltså bli fråga om kumulation på det sätt som sagts tidigare och som alltså inte bör förekomma. Sammanfattningsvis finns inte någon anledning att den som får sjuklön också skall få skadestånd för den inkomstförlust som motsvaras av sjuklönen, dvs. ha rätt till dubbelkompensation. Det gäller oavsett om det är fråga om inkomstförlust för förfluten tid eller förlust för framtiden och oberoende av om rätten till sjuklön regleras i avtal eller i lag. Avräkningen för sjuklön kan göras antingen genom att nuvarande ordning får bestå (nettometoden) eller genom att arbetsgivaren får rätt att återkräva belopp som motsvarar den sjuklön han har betalat (bruttometoden). Rätt till regress för sjuklön? Om arbetsgivaren skulle ges regressrätt för lagstadgad sjuklön, borde rätten till återkrav också gälla annan sjuklön som arbetsgivaren betalar. Regeringen delar uppfattningen i promemorian att en skillnad mellan lagstadgad och annan sjuklön i detta hänseende inte bör komma i fråga. Som skäl för att arbetsgivaren skall ha regressrätt för sjuklön kan anföras att det kan anses orättvist att arbetsgivaren skall ersätta en förlust som orsakats av någon annan. När skadan vållats genom uppsåtligt brott - den situation som närmast berördes i den tidigare nämnda motionen (1990/91:Sf52) - kan det kännas direkt stötande att arbetsgivaren skall bära kostnaden för sjuklönen utan rätt till återkrav mot skadevållaren. Att låta detta skäl ensamt avgöra frågan om regressrätt för sjuklön skulle emellertid vara en återgång till en äldre uppfattning att skadeståndsskyldighet är en rättvis reaktion på skuld och att detta i sig utgör en tillräcklig grund för skadeståndsansvar. Enligt regeringens uppfattning bör synen på skadeståndsrätten som en del av samhällets ersättningssystem även vara mer nyanserad än så. Ett mer vägande skäl för att arbetsgivaren skall ha regressrätt skulle kunna vara att överflyttningen av betalningsansvaret till den skadeståndsskyldige medför att antalet skadefall minskar. Den avhållande effekten vid culpaansvar uppnås under förutsättning att flertalet personer - eller i vart fall den grupp personer man vill påverka - undviker handlande eller underlåtenhet som kan medföra att de får betala skadestånd och att det är risken för skadeståndsskyldighet som förmår dem att bete sig så att skador inte uppstår. För att argumentet skall ha bärkraft måste det således finnas ett sådant samband mellan risken att bli skadeståndsskyldig och beteendet. I vissa fall har rätten till återkrav motiverats i huvudsak just med att en viss placering av det slutliga kostnadsansvaret för skador kan medföra att färre skador inträffar. Det gäller bl.a. en trafikförsäkringsanstalts rätt, enligt 20 § andra stycket trafikskadelagen (1975:1410), att träda i den skadelidandes ställe mot den som är skadeståndsskyldig enligt produktansvarslagen (1992:18). Skälet för försäkringsanstaltens regressrätt i det fallet är huvudsakligen önskemålet att principen om tillverkarens produktansvar skall slå igenom även inom trafikskadelagens tillämpningsområde. Produktansvarslagens regler är utformade så att skadeståndsskyldighet kan drabba dem som kan påverka produkter- nas säkerhet och skadeståndsansvaret förutsätts leda till ett mer intensivt skadeförebyggande arbete (prop. 1992/93:8 s. 25 f.). Regressrätten enligt trafikskadelagen har förutsatts stimulera ett sådant arbete och därmed minska antalet skadefall. Bestämmelsen i 20 § andra stycket trafikskadelagen är alltså ett exempel på att lagstiftaren fäst vikt vid argumentet att en regressrätt kan minska antalet skador. Men regeln avser en speciell situation och utgör ett undantag från huvudprincipen. Den kan inte ses som ett avgörande steg i riktning mot att utöka försäkringsgivares regressrätt vid personskadeersättning. Det kan också anföras vägande skäl mot en regressrätt för sjuklön. Ett sådant skäl är att samhällets och arbetsgivarens kostnader för att utöva rätten till återkrav för sjuklön mot enskilda skadevållare ofta skulle bli högre än de belopp som verkligen flyttas över till den skadeståndsskyldige. Som anförs i promemorian blir regressrättens värde för den arbetsgivare som betalat sjuklön därför begränsat från ekonomisk synpunkt. Det är åtminstone fallet om inte regressrätten kan göras gällande mot ett försäkringssystem eller mot någon som har ansvarsförsäkring. Vidare finns det när det gäller personskador inte anledning att anta att antalet skador verkligen skulle minska, om arbetsgivaren fick regressrätt för sjuklön. De som uppsåtligen eller av oaktsamhet vållar personskada har i de flesta fall ett straffrättsligt ansvar som i sig kan ha en avhållande verkan; dessutom kan de naturligtvis bli skyldiga att ersätta andra skadeposter än den inkomstförlust som motsvaras av sjuklönen. De flesta människor känner också så stort obehag av att orsaka en annan människa skada att de söker undgå det även om de inte riskerar någon sanktion från samhällets sida. Ett avgörande skäl mot att nu införa regressrätt för sjuklön är slutligen att frågan om en sådan regressrätt bör bedömas mot bakgrund av hela det ersättningssystem som skall skydda den skadelidande vid personskada.