prop · GI03184 · 1995-01-01 00:00:00 — Regeringens förslag: Försäkringsbolagen får en generell möjlighet att, under vissa förutsättningar, i sin kapitalförvaltning använda derivatinstrument, såsom optioner och terminer. Placeringspromemorians förslag: Avviker från regeringens på så sätt att derivatinstrument, eller kombinationer av sådana instrument och tillgångar som är tillåtna för skuldtäckning, föreslås få användas för skuldtäckning om instru- mentens ekonomiska innebörd motsvarar den hos någon tillgång som får användas för skuldtäckning eller att innehavet på annat sätt medverkar till att bolagets försäkringsåtaganden kan infrias. I den mån den ekonomiska innebörden av ett derivatinstrument motsvarar den hos en tillgång som är underkastad begränsningsregler för enhandsengagemang, skall gränsen för sådant engagemang även gälla för derivatinstrument. Remissinstanserna: har anfört att det är oklart hur derivatinstrument (och poster utanför balansräkningen) skall behandlas vid fastställande av enhandsengagemang. Övriga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. : I artikel 21.1 första stycket i tredje generationens försäk- ringsdirektiv anges vilka slag av tillgångar som får användas för täckande av tekniska avsättningar. I artikel 21.1 tredje stycket sägs att hemlandet skall fastställa mer detaljerade regler med villkor för användningen av godtagbara tillgångar. I artikel 21.1 fjärde stycket anges en rad principer som skall iakttas vid fastställandet av dessa regler. En av dessa principer är, enligt artikel 21.1 fjärde stycket iv, att "derivatinstrument, såsom optioner, standardiserade terminsavtal (futures) och svappar med anknytning till tillgångar som motsvarar tekniska avsättningar får användas i den utsträckning som de bidrar till att minska investeringsriskerna eller underlättar en effektiv portföljförvaltning. De måste värderas försiktigt och får beaktas vid värderingen av de underliggande tillgångarna". Gällande rätt: Den svenska försäkringsrörelselagstiftningen innehåller inga regler om derivatinstrument. Enligt uppgift används derivatinstrument i viss utsträckning av en del försäkringsbolag. Skälen för regeringens förslag: Derivatinstrument, förenklat beskrivet såsom finansiella avtal vars värde beror på en eller flera underliggande tillgångar eller index på sådana tillgångar, har förekommit inom finansförvaltning . Exempelvis får värdepappersfonder under vissa förutsättningar handla med optioner och terminskontrakt eller andra liknande finansiella instrument, se 25 § lagen (1990:1114) om värdepappersfonder. Enligt regeringens mening bör, såsom föreslagits i promemorian, derivatinstru- ment få användas av försäkringsbolagen vid deras kapitalförvaltning. Detta bör komma till uttryck i lag. Derivatinstrument kan användas för att sänka den finansiella risken i ett försäkringsbolag, men även för att effektivisera för- valtningen av bolagets tillgångar. Enligt regeringens mening bör, av trygg- hetsskäl, användandet av derivatinstrument begränsas till nämnda situationer. I begreppet "effektivisera förvaltningen" (jämför artikel 21.1 fjärde stycket iv i tredje generationens försäkringsdirektiv) bör inte endast inrymmas den situationen att ett befintligt innehav garderas. Även en åtgärd som syftar till att öka avkastningen på försäkringsbolagets tillgångar bör omfattas härav. En förutsättning för att instrumenten skall få användas för att effektivisera förvaltningen är att bolagets finansiella risk därigenom inte överstiger en risknivå som är förenlig med kraven på en sund försäkringsverksamhet. Därvid måste särskilt optionsinstrumentens riskkaraktär beaktas, och hänsyn tas till att dessa instruments risknivå varierar när kursen på den underliggande tillgången varierar. Inget bör dock hindra att ett försäkringsbolag uppnår en i sig acceptabel riskexponering genom att använda derivatinstrument. Enligt regeringens mening bör, till skillnad mot vad som föreslagits i pro- memorian, regler om användningen av derivatinstrument inte kopplas endast till de försäkringstekniska skulderna. Reglerna bör i stället avse försäkringsbolags användning av derivatinstrument i allmänhet. Av lagtekniska skäl har därför den paragraf som behandlar derivatinstrument placerats bland de allmänna reglerna, som inte enbart hänför sig till de försäkringstekniska skulderna. Att i lagtext försöka avgränsa hur optioner och terminer skall få användas och i vilken omfattning är inte meningsfullt. I stället bör få ett bemyndigande att meddela föreskrifter om tillämpningen av bestämmelserna. Regeringens bedömning: Det finns inget behov av lagändringar. Internpromemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att det är viktigt att det faktum att medlemskonton och förlagslån först efter medgivande får ingå i kapitalbasen inte kommer att innebära någon inskränkning av direktivens regler för svenska bolag. Övriga remissinstanser har inte haft någon erinran mot bedömningen. : Genom den tredje generationens försäkringsdirektiv (artikel 24 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 25 i tredje livförsäk- ringsdirektivet) utvidgas katalogen över poster som får ingå i kapitalbasen. De ytterligare poster som enligt direktivens regler får räknas in i kapitalbasen är medlemskonton i ömsesidiga försäkringsbolag, förlagslån, kumulativt preferensaktiekapital och andra säkerheter med ospecificerad förfallodag samt vissa andra finansiella instrument. Skälen för regeringens bedömning: De soliditetsregler för försäkringsgivare som återfinns i första generationens direktiv har införlivats med svensk rätt genom lagstiftning som trädde i kraft , se prop. 1992/93:257 (s. 114-118). Enligt 7 kap 22 och 24 §§ FRL får kapitalbasen omfatta vissa angivna poster (t.ex. inbetalt aktiekapital och övrigt eget kapital). får medge att också andra poster än de som anges i lagen får ingå i kapitalbasen. Direktivens bestämmelser om ytterligare poster som får ingå i kapitalbasen är inte obligatoriska. kan därför själva bestämma om de nya posterna skall tas med i den nationella lagstiftningen. Medlemskonton har enligt uppgift betydelse bara i något enstaka EES-land. Medlemskonton förekommer inte hos svenska ömsesidiga bolag. De svenska reglerna om garantikapital får anses fylla samma funktion och uppfylla samma syfte som medlemskonton. De övriga poster som tillkommit enligt direktiven torde inte spela någon framträdande roll här i landet. I fråga om förlagslån ligger en behandling av frågan om dessa inom ramen för fortsatta arbete. Mot den bakgrunden och med hänsyn till möjlighet att i enskilda fall godta andra poster än de som anges i FRL är någon lagändring inte nödvändig. har föreslagit att det gällande förbudet för andra för- säkringsbolag än skadeförsäkringsaktiebolag att ge ut vinstandelsbevis skall avskaffas. Även denna fråga ligger inom ramen för fortsatta arbete. Regeringen är därför inte beredd att nu lägga fram något förslag i den frågan. 5.7 Information till försäkringstagarna Regeringens förslag: Reglerna i FRL och LEF om vilken information som en försäkringsgivare skall lämna till försäkringstagare vid gränsöverskridande verksamhet i andra EES-länder upphävs. I stället tas i FRL, LUF och LEF in bemyndiganden för regeringen eller, efter delegation, att utfärda föreskrifter som uppfyller försäkringsdirektivens krav på vilken information en försäkringsgivare skall lämna till den som avser att teckna en försäkring och till en försäkringstagare under avtalets löptid. Internpromemorians förslag innebär att informationsbestämmelserna i den tredje generationens försäkringsdirektiv skall införlivas i samband med införandet av en ny försäkringsavtalslag som är under utarbetande. Promemorian med förslag till ny försäkringsavtalslag (Ds 1993:39): I prome- föreslås att direktivens informationsregler i sin helhet tas in i den nya försäkringsavtalslagen. Remissinstanserna: I sina remissyttranden över internpromemorian och för- säkringsavtalslagspromemorian efterlyser regler om att en försäkringstagare skall kunna kommunicera med försäkringsbolaget på det språk som talas där han har sitt hemvist. framhåller även vikten av att föräldrar vid tecknande av barnförsäkring uppmärksammas på s.k. symtom- klausuler, dvs. begränsningar för sådana sjukdomar som barnet kan ha vid försäk- ringens tecknande utan att några symtom visat sig. Av remissyttrandena över promemorian med förslag till ny försäkringsavtalslag har dessutom följande framkommit. och har framfört att det bör framgå av reglerna att försäkringstagaren skall få upplysning om metoden för fördelning av återbäring. påpekar också vikten av att en försäkringstagare vid tecknande av pensionsförsäkringar upplyses om att detta innebär ett avhändande av dispositionsrätten till inbetalda belopp. Försäkrings- utredningen har framfört att de föreslagna informationsbestämmelserna, vilka väsentligen är av näringsrättsligt slag, snarare bör tas in i försäkrings- rörelselagstiftningen än i civilrättslig lag, men att regler om civilrättsligt ansvar vid bristfällig information dock naturligen hör hemma i civilrättslig lagstiftning. är av samma uppfattning som försäkrings- utredningen och anser att många och detaljerade informationsregler innebär en betydande risk för "informationsöverskott" utan motsvarande nytta för konsumenten. Det bör enligt i stället vara tillräckligt att lagstiftningen sätter en yttre ram för bolagen att hålla sig inom. Förbundet har vidare framhållit att företagsförsäkring inte skall omfattas av informations- regler, eftersom företagsförsäkring oftast inte är en standardiserad lösning som kunden har att acceptera utan resultatet av förhandlingar mellan kunden och försäkringsgivaren. Förbundet har slutligen anfört att de förutsättningar som är specifika för kollektivavtalsgrundad försäkring bör beaktas vid utformandet av informationsbestämmelserna. : Artikel 31 och artikel 43 i tredje skadeförsäkringsdirektivet och artikel 31 och bilaga 2 i tredje livförsäkringsdirektivet innehåller bestämmelser om vilken information en försäkringsgivare skall lämna till för- säkringstagarna före avtalsslutet och löpande . Jämfört med de informationsregler som gäller enligt andra generationens direktiv innebär tredje generationens direktiv flera förändringar. Informationskraven skall regleras av lagstiftningen i den medlemsstat där riskerna finns (skadeförsäkring) resp. åtagandena skall fullgöras (livförsäkring). Informationsreglerna tillhör således inte det område som principiellt omfattas av hemlandstillsynen. Direktivens bestämmelser på detta område får i stället anses som en del av minimiharmoniseringen av medlemsstaternas regelverk. Försäkringsgivaren har alltså att rätta sig efter de regler om information som gäller i varje enskilt land där försäkringsgivaren driver verksamhet. Direktivens regler om information gäller oberoende av om verksamheten sker i hemlandet eller genom sekundäretablering eller gränsöverskridande verksamhet. Undantag från detta gäller dock vid skadeförsäkring, för vissa uppgifter om lokalisering och adress till försäkringsgivarens huvudkontor eller den sekundäretablering som förmedlar försäkringen. Enligt artikel 43 i tredje skadeförsäkringsdirektivet är medlemsstaterna inte förpliktigade att kräva sådan information av inhemska försäkringsgivare för verksamhet i hemlandet. Är för- säkringstagaren en fysisk person skall denne innan försäkringsavtalets ingås alltid informeras om vilket lands lag som är tillämplig på avtalet samt om det sätt på vilket klagomål skall handläggas. För livförsäkringsavtal ställs därutöver ytterligare krav på vilken information som innan ett försäkringsavtal ingås skall lämnas till den presumtive försäkringstagaren. Dessa anges i bilaga 2 till tredje livförsäkringsdirektivet. Förteckningen i bilagan är i princip uttömmande. Krav på ytterligare information får ställas endast när det är nöd- vändigt för att försäkringstagaren skall förstå de väsentliga delarna av åtagandet. Detta innebär givetvis inte att försäkringsgivaren är förhindrad att frivilligt lämna sina kunder information som går utöver vad som krävs i direktivet. Livförsäkringsdirektivets regler är inte begränsade till krav på information innan ett avtal ingås. Försäkringstagaren skall också löpande hållas informerad om ändringar i fråga om flertalet av de uppgifter som anges i bilagan. Den information som anges i bilaga 2 till livförsäkringsdirektivet skall vara skriftlig, klart och tydligt formulerad och avfattad på ett officiellt språk i den medlemsstat där åtagandet skall fullgöras. Informationen får dock lämnas på ett annat språk om försäkringstagaren begär det och medlemsstatens lagstiftning tillåter det eller om försäkringstagaren har frihet att välja tillämplig lag för försäkringsavtalet. Motsvarande språkregler saknas i skadeförsäkringsdirektivet. Skälen för regeringens förslag: FRL innehåller regler om information till försäkringstagare vid svenska försäkringsbolags gränsöverskridande verksamhet i andra EES-länder. Som framgått av redovisningen ovan kommer inom EES-området kraven på information fortsättningsvis att regleras av lagstiftningen i det land där riskerna finns respektive åtagandena skall fullgöras. Några svenska regler om vilken information en försäkringstagare i ett annat EES-land skall erhålla behövs därför inte. Sådana regler skulle tvärtom kunna komma i konflikt med reglerna i försäkringstagarens hemland. De aktuella bestämmelserna i bör därför upphävas. Detsamma gäller de regler i LEF som behandlar de informations- krav som här etablerade EES-försäkringsgivare skall iaktta vid gräns- överskridande verksamhet i andra EES-länder. Av direktiven följer att det i den svenska lagstiftningen skall införas krav på information från såväl svenska som utländska försäkringsgivare i fråga om försäkringar där riskerna finns (skadeförsäkring) resp. åtagandena skall fullgöras (livförsäkring) i . I internpromemorian förutsattes att de delar av direktiven som avser informationen till försäkringstagarna skulle införlivas i svensk rätt i samband med införandet av den nya försäkringsavtalslag som är under utarbetande. Det är oklart när den nya försäkringsavtalslagen kan träda i kraft. Under inga förhållanden kommer detta att ske . Med hänsyn till intresset att inte ytterligare försena EG-harmoniseringen på försäkringsområdet bör frågan om informationskraven i stället behandlas i detta lagstiftningsärende. Informationsreglerna i direktiven, särskilt beträffande livförsäkring, är av detaljkaraktär. Enligt regeringens uppfattning bör regler av detta slag normalt inte tas in i lag, om inte detta krävs av konstitutionella skäl. Eftersom informationskraven, som också anfört, sedda för sig får anses som näringsrättsliga torde hinder inte möta mot att de i stället för att tas in i lag regleras i förordning eller föreskrifter (se även prop. 1994/95:50 s. 283 ff.) Denna bedömning bygger på att överträdelser av informationsreglerna sanktioneras endast av offentligrättsliga åtgärder som bara och regeringen kan tillgripa. Om det vid det fortsatta arbetet med utarbetandet av den nya försäkringsavtalslagen skulle anses lämpligt att till sådana över- trädelser knyta civilrättsliga påföljder som skadestånd eller avtalsogiltighet får frågan om informationskravens författningsreglering emellertid övervägas på nytt. Nya regler om information som svarar mot bestämmelserna i direktiven bör således enligt regeringens bedömning i stället för att tas in i FRL, LUF och LEF meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansin- spektionen. Avsikten är att delegationsmöjligheten skall utnyttjas och att det skall anförtros åt att genom myndighetsföreskrifter införliva de aktuella informationsbestämmelserna. Dessa föreskrifter kan även innehålla bestämmelser om sådan information som anges i avsnitt 5.5.5. Beaktande av de synpunkter som framkommit vid remissförfarandet blir således i första hand en fråga för . Det finns dock trots detta skäl att här kommentera vissa av de frågor som remissinstanserna tagit upp. Den infor- mation och ansett vara behövlig torde inte fordra några ytterligare regler utöver de som följer av bestämmelserna i bilaga 2 till det tredje livförsäkringsdirektivet. Fördelning av återbäring behandlas där i punkten a) 8. I punkten a) 14 föreskrivs att information skall lämnas om de skatteregler som gäller för den aktuella försäkringstypen. Häri torde innefattas de särskilda skatterättsligt grundade reglerna för pensionsförsäkringar som bl.a. innebär att försäkringstagarens dispositionsrätt till inbetalda belopp är inskränkt. har vidare i ett brev ställt till , vilket även getts in till (dnr 4484/94) tagit upp bl.a. vissa frågor rörande införlivandet av försäkringsdirektivens informationsregler. Det gäller främst avgränsningen av informationsskyldigheten vid försäkringar i anställningsförhållanden, där arbetsgivaren tecknar försäkringar för sina anställda och där försäkringstagaren och den försäkrade således inte är samma person. Förbundet pekar på att den information det är fråga om främst torde vara av intresse för den anställde i egenskap av försäkrad och inte för arbetsgivaren såsom försäkringstagare. Förbundet anser därför att informationsbestämmelserna såvitt gäller mottagaren av informationen bör ges en neutral utformning, så att försäkringsbolaget har möjlighet att informera antingen arbetsgivaren i egenskap av försäkringstagare eller den anställde i egenskap av försäkrad. Som redovisats ovan skall enligt direktivet informationen lämnas till försäkringstagaren (the policy-holder). Eftersom direktivet i dessa delar avser att skapa en för samtliga medlemsländer gemensam lägsta standard bör direktivtexterna tolkas försiktigt. Det måste då anses tveksamt om formuleringarna i direktiven medger valfrihet i fråga om till vem informationen skall lämnas. Förbundets påpekande, att informationen ofta är av störst intresse för den anställde, är emellertid befogat. Problemet torde dock kunna lösas utan att valfrihet i fråga om mottagaren anges i lagtexten. Några hinder mot att ändå ge de anställda information, antingen direkt eller genom arbetsgivarens försorg, finns givetvis inte. De svenska bestämmelserna bör därför utformas efter förebild av direktivens regler. 6 En inre marknad för försäkringstjänster 6.1 En enda auktorisation Regeringens förslag: Svenska försäkringsbolag får efter ett under- rättelseförfarande etablera filial eller agentur (sekundäretablering) eller bedriva gränsöverskridande verksamhet i ett annat EES-land. På motsvarande sätt får försäkringsgivare från ett annat EES-land etablera sig eller driva gränsöverskridande verksamhet i utan särskilt tillstånd. Kravet på att bolagsordningen skall ange det geografiska området för ett försäkringsbolags verksamhet avskaffas för verksamhet som bedrivs inom EES. Internpromemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslaget. : Principen om en enda auktorisation är en av de grundläggande förutsättningarna för en fungerande inre marknad för finansiella tjänster. Principen har genomförts för fondföretag i det s.k. UCITS-direktivet (85/611/EEG), för banker och andra kreditinstitut i det andra banksamordningsdirektivet (89/646/EEG) samt för värdepappersföretag i direktivet (93/22/EEG) om investeringstjänster inom värdepappersområdet. Reglerna har införlivats i den svenska lagstiftningen för fondföretag genom (prop. 1992/93:90, bet 1992/93:NU10, rskr. 1992/93:110, SFS 1992:1320), för banker och andra kreditinstitut genom (prop. 1992/93:89, bet. 1992/93:NU9, rskr. 1992/93:109, SFS 1992:1613 och 1992:1610) och för andra företag än kreditinstitut som tillhandahåller värdepapperstjänster (värdepappersföretag) genom (prop. 1994/95:50, bet. 1994/95:NU 12, rskr. 1994/95:164, SFS 1994:2004). Principen om en enda auktorisation innebär att hemlandets auktorisation skall vara gällande inom hela EES-området, artikel 7 i både första skade- försäkringsdirektivet och livförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 5 i tredje skadeförsäkringsdirektivetoch artikel 4 i tredje livför- säkringsdirektivet). Auktorisationen skall ge en försäkringsgivare rätt att bedriva verksamhet i ett annat EES-land med stöd av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster. Direktiven behandlar verksamhet såväl genom sekundäretablering i ett värdland som genom gränsöverskridande verksamhet. Även tillsynsmyndigheternas roll behandlas i direktiven. Artikel 10 i både första skadeförsäkringsdirektivet och livförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 32 i både tredje skadeförsäkringsdirektivet och tredje livförsäkringsdirektivet) behandlar vad som åligger en försäkringsgivare som önskar etablera en filial i ett annat medlemsland. I direktiven omfattar begreppet filial även agentur, se artikel 1.b i både tredje skadeförsäkringsdirektivet och tredje livförsäkringsdirektivet. Direktivbestämmelsen innebär också att likartade etableringsformer som anges i artikel 3 i både andra skadeförsäkringsdirektivet och andra livförsäk- ringsdirektivet omfattas av filialbegreppet. I den fortsatta framställningen används benämningen sekundäretablering som sammanfattande beteckning för filial, agentur och liknande etableringsformer. En försäkringsgivare som önskar göra sekundäretablering inom en annan medlemsstats territorium skall underrätta hemlandets behöriga myndigheter. Underrättelsen skall innehålla uppgifter om var (i vilket land och på vilken adress) sekundäretableringen skall inrättas och namnet på företrädaren för sekundäretableringen. Dessutom skall underrättelsen innehålla en verksamhetsplan som anger vad för verksamhet som skall bedrivas från sekundäretableringen samt dess organisation. Om försäkringsgivaren skall meddela trafikförsäkring (försäkring av motorfordonsansvar med undantag av fraktförares ansvar), skall försäkringsgivaren också bifoga en försäkran om medlemskap i värdlandets nationella försäkringsbyrå och nationell garantifond. Om en försäkringsgivare som redan driver verksamhet i ett annat EES-land från en sekundäretablering ämnar ändra verksamhetsplanen, byta adress eller utnämna ny företrädare för sekundäretableringen, skall hemlandets tillsynsmyndighet underrättas om det minst en månad i förväg. När en försäkringsgivare underrättat hemlandsmyndigheten om avsikten att inrätta en sekundäretablering, skall hemlandsmyndigheten från mottagandet av underrättelsen vidarebefordra den till värdlandets behöriga myndighet och underrätta den berörda försäkringsgivaren om detta. skall även till värdlandsmyndigheten intyga att försäkringsgivarens kapitalbas inte understiger solvensmarginalen. skall inte vidarebefordra underrättelsen om den har anledning att ifrågasätta försäkringsgivarens anseende, administrativa struktur eller finansiella situation eller hyser tvivel om företagsledarnas eller det befullmäktigade ombudets personliga lämplighet och yrkesmässiga kvalifikationer och erfarenheter i samband med den planerade verksamheten. Om hemlandsmyndigheten finner att förutsättningarna inte är uppfyllda och därför inte vidarebefordrar försäkringsgivarens anmälan till värdlands- myndigheten skall hemlandsmyndigheten underrätta försäkringsgivaren om sitt ställningstagande och ange skälen härför. En försäkringsgivare skall ha rätt till domstolsprövning vid tillsynsmyndighetens vägran eller underlåtenhet att vidarebefordra anmälningen. Detsamma gäller när försäkringsgivaren redan driver en sekundäretablering i ett annat EES-land och hemlandsmyndigheten inte godtar en ändring av verksamhetsplan, adress eller företrädare. Enligt principen om en enda auktorisation saknar värdlandet och dess myn- digheter möjlighet att hindra att en försäkringsgivare etablerar sig inom dess territorium.