prop · GI03124 · 1995-01-01 00:00:00 — Föreningen och Assistenter m.fl. vid Kriminalvårdsanstalterna har i en skrivelse till hemställt om en lagändring, som möjliggör testning av de intagna för kontroll av om de har använt anabola steroider. I skrivelsen uttrycktes oro inför utvecklingen mot ett allt frekventare bruk av anabola steroider främst bland intagna som sysslar med kroppsbygge. I förarbetena till lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel anförde departementschefen bl.a. att de anabola steroidernas verkningssätt tyder på att de på ett allvarligt sätt kan rubba kroppens normala funktion och ger anledning att befara skadeverkningar i form av störningar i hormonbalansen och fettomsättningen, vilket bl.a. innebär förhöjd risk för åderförkalkning och kranskärlssjukdomar. Ungdomar som ännu inte slutat växa kan stanna i växten om de intar anabola steroider. Liksom naturligt testeron kan anabola steroider leda till en bestående virilisering hos kvinnor samt sterilitet hos män. Även andra skador, bl.a. vissa sällsynta former av cancer, misstänks ha samband med användningen av anabola steroider. Psykisk påverkan har också rapporterats (prop. 1990/91:199 s. 16). Om de intagna var skyldiga att på anmaning lämna prov för kontroll av om de använt dopningsmedel skulle kriminalvården få ett instrument, som visar när det finns skäl att vidta mer ingripande åtgärder mot förekomsten av dopningsmedel. Att bruket av dopningsmedel inte är kriminaliserat utgör inte något hinder mot en skyldighet för de intagna att lämna prov för kontroll av att de inte använt dopningsmedel. De intagna är ju skyldiga att lämna prov för kontroll av om de använt alkohol, trots att det inte är kriminaliserat att dricka alkohol. Skyldigheten att lämna urinprov för kontroll av att den intagne inte använt narkotika fanns också innan eget bruk av narkotika kriminaliserades. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att urinprov och andra provtagningar bör få användas även för kontroll av att den intagne inte använt sådant dopningsmedel som anges i 1 § lagen om förbud mot vissa dopningsmedel. 13 Omhändertagande av egendom Regeringens förslag: En bestämmelse införs om om- händertagande av egendom som kan antas bli tagen i beslag i avvaktan på beslut därom. Någon särskild bestämmelse om knivar, inbrottsverktyg och liknan- de införs inte. Utredningens förslag skiljer sig från regeringens genom att omhändertagande i avvaktan på beslag föreslås få ske beträffande egendom som den intagne inte lagligen får inneha. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig på denna punkt är positiva till förslaget om en bestämmelse angående omhändertagande av egendom i avvaktan på beslut om beslag. Enligt mening bör både narkotika och dopningsmedel omhändertas enligt den nya bestämmelsen. De flesta remissinstanser som yttrar sig anser, i motsats till utredningen, att en bestämmelse om omhändertagande samt förstöring eller försäljning av knivar, inbrottsverktyg och liknande föremål, bör införas. Riksåklagaren anser att de av utredningen anförda problemen med hänvisning till rättssäkerheten inte är av den arten att de motiverar det mera tungrodda förfarandet med anmälan till polis och åklagare. I praktiken bör inte avgörandet av om förbudsreglerna är tillämpliga eller inte vara förenat med några större problem. Den bedömningen bör kunna anförtros anstalten, i all synnerhet som det enligt nuvarande regler finns möjlighet att påkalla domstolsprövning. instämmer däremot i utredningens överväganden och har för avsikt att utfärda föreskrifter om hur anstalterna kan påkalla prövning av åklagare och domstol i dessa fall. Skälen för regeringens förslag:Enligt 27 kap. 1 § får föremål som skäligen kan antagas äga betydelse för utredning om brott eller vara genom brott någon avhänt eller på grund av brott förverkat, tas i beslag. Bestämmelser om förverkande finns framför allt i 36 kap. , men även i andra lagar, t.ex. narkotikastrafflagen (1968:64), vapenlagen (1973:1176) och lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. Prövningen av förverkande när det inte rör någon som är tilltalad för brott regleras i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Huvudregeln är att talan om förverkande skall väckas vid rätten. Enligt en beslutad lagändring, som träder i kraft , får dock åklagare besluta om förverkande av beslagtagen egendom utan samband med talan om ansvar för brott, om inte egendomen har ett betydande värde eller det finns särskilda skäl att saken prövas av rätten. Polisman skall få besluta om förverkande, när ansvarstalan inte skall föras, under förutsättning att saken är uppenbar och egendomen saknar saluvärde eller är värd mindre än en tiondel av det basbelopp enligt lagen om allmän försäkring (1962:381) som gällde när beslaget verkställdes. Den som drabbas av förverkande skall dock alltid ha rätt att på- kalla domstolsprövning (prop. 1994/95:23 s. 109 ff, bet. 1994/95: JuU2, rskr. 1994/95:40, SFS 1994:1422). Enligt 52 c § tredje stycket lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall föremål, som anträffas vid kroppsvisitation och som en intagen enligt vad som följer av KvaL inte får inneha, omhändertas och förvaras för hans räkning om inte annat är föreskrivet. I 63 § KvaL finns bestämmelser om omhändertagande av alkoholhaltiga drycker och berusningsmedel. I paragrafen hänvisas till lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m., vilket medför att den omhändertagna egendomen skall förstöras eller försäljas. Bestämmelserna skall även tillämpas i fråga om injektionsspruta eller kanyl som kan användas för insprutning i människokroppen eller i fråga om andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk eller annan befattning med narkotika. i och Kriminalvårdsregionen i har i en framställning till föreslagit att 63 § skall ändras så att den även omfattar föremål som avses i 36 kap. 3 § och i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra föremål. Enligt skrivelsen är det vanligt att knivar, inbrottsverktyg och liknande föremål som tillhör intagna i kriminalvårdsanstalter lämnas ut till vederbörande i samband med frigivningen. Enligt skrivelsen är det inte tillfredsställande och dessutom stötande för den allmänna rättskänslan att personer som dömts till frihetsstraff för våldsbrott eller inbrott i vissa fall förses med knivar respektive inbrottsverktyg när de lämnar anstalten.När framställningen remissbehandlades fick förslaget ett blandat mottagande. , Kammarrätten i , samt Riksåklagaren tillstyrkte framställningen helt eller delvis, medan Hovrätten över och , JO, JK och avstyrkte eller ställde sig tveksamma till förslaget. När anstaltspersonalen påträffar egendom som är förbjuden enligt annan lagstiftning än KvaL, t.ex. vapen och knivar, sker omhändertagande i praktiken inte för den intagnes räkning utan i avvaktan på ett beslut om beslag.Regeringen anser, i likhet med utredningen, att det bör införas en bestämmelse som uttryckligen ger kriminalvården rätt att omhänderta sådana föremål i avvaktan på beslut om beslag. Enligt regeringens uppfattning bör rätten att omhänderta föremål omfatta allt som kan bli föremål för beslag. Med en sådan avgränsning kommer man således kunna omhänderta t.ex. egendom som kan antas vara stulen och föremål som kan användas som inbrottsverktyg, om de påträffas under sådana förhållanden som anges i 36 kap. 3 § . Även narkotika och dopningsmedel bör, som påpekat, omhändertas enligt denna bestämmelse. Som utredningen anfört skulle en rätt för kriminalvårdsanstalt att efter omhändertagandet även förstöra eller försälja föremål som omfattas av 36 kap. 3 § eller knivlagen vara att jämställa med att förverka sådana föremål. Detta är emellertid en åtgärd som ligger utanför kriminalvårdens egentliga uppgifter. Regeringen föreslår därför i likhet med utredningen inte någon utvidgning av tillämpningsområdet för 63 §. Enligt regeringens förslag får således föremål som kan antas bli tagna i beslag omhändertas i avvaktan på beslut därom. Anstalten skall så snart det kan ske anmäla omhändertagandet till polis eller åklagare för prövning av frågan om beslag och förverkande. Härigenom kan man hindra att t.ex. knivar och inbrottsverktyg behöver överlämnas till den intagne vid frigivningen. Det bör ankomma på att meddela närmare föreskrifter härom. Den ändrade anstaltsindelningen bedöms inte få några ekonomiska konsekvenser. Inte heller torde de nya reglerna för fördelning av de intagna mellan anstalter av samma slag i sig leda till några kostnadsökningar. De ändringar som ger kriminalvården utökade möjligheter att kontrollera de intagna kommer i första hand att få betydelse för kriminalvårdens sätt att arbeta. Sammantaget bedöms ändringarna inte medföra annat än marginella kostnadsökningar för kriminalvården. De föreslagna ändringarna bör träda i kraft . Med hänsyn till den tid som kommer att förflyta innan fattar beslut i lagstiftningsärendet torde en lämpligt tidpunkt vara . De nya reglerna bör bli tillämpliga. Detta innebär att de ändrade reglerna om granskning av försändelser, kroppsvisitation, kroppsbesiktning, provtagning för kontroll av dopningsmedel och omhändertagande av egendom gäller även i fall där någon börjat verkställa påföljden innan lagändringen trätt i kraft. Dessa ändrade regler innebär formellt sett inte att en redan ådömd påföljd skärps i efterhand och möter därför inte något principiellt hinder. 16.1 Förslaget till ändring i 28 kap 13 § Paragrafens tredje stycke har ändrats så att det framgår att sådan kropps- besiktning av en kvinna som endast innebär tagande av alkoholutandningsprov även får verkställas och bevittnas av en man. Vidare har några språkliga moderniseringar gjorts i paragrafen. 16.2 Förslaget till ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt Ändringen innebär att indelningen av kriminalvårdsanstalter i riksanstalter och lokalanstalter avskaffas. Kriminalvårdsanstalterna kommer i stället endast att delas in med hänsyn till graden av säkerhet i öppna respektive slutna anstalter. Vidare har några språkliga moderniseringar gjorts. I paragrafens andra stycke har, som skäl för placering i sluten anstalt, uttrycket påkallat av säkerhetsskäl bytts mot uttrycket nödvändigt av säkerhetsskäl, utan att någon ändring i sak är avsedd. har som ett exempel på skäl för sådan placering nämnts fara för att den intagne skall allvarligt störa ordningen genom att nyttja eller förfara olagligt med narkotika. I den nya lydelsen anges i stället uttryckligen att den som kan befaras missbruka eller på annat sätt ta befattning med narkotika under verkställigheten företrädesvis skall placeras i en sluten anstalt. Ändringen innebär således en starkare presumtion för placering på sluten anstalt i dessa fall. Grunden för placeringen i sluten anstalt är fortfarande säkerhetsskäl. Vidare har vissa ytterligare språkliga moderniseringar gjorts. Till paragrafens tredje stycke har överförts en bestämmelse om att placering av intagna som avses i detta stycke företrädesvis skall ske i sådan anstalt eller avdelning av anstalt som är särskilt lämpad att tillgodose kraven på hög säkerhet. Detta framgick tidigare av 6 §, som behandlar fördelningen mellan riks- och lokalanstalter och som därför upphävs i övrigt. Vissa ytterligare språkliga moderniseringar har också skett i paragrafen. Paragrafen, som är ny, behandlar fördelning av intagna mellan anstalter av samma slag, dvs. mellan olika öppna anstalter och mellan olika slutna anstalter. Den avser både placering vid intagning i anstalt och vid ändrad placering under verkställigheten. Paragrafen ersätter i viss utsträckning bestämmelser i 6 § KvaL och 4 § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt. I lagrådsremissen föreslogs att paragrafen skulle utformas så att vid fördelningen av de intagna mellan anstalter av samma slag skall eftersträvas en placering som är ägnad att tillgodose den intagnes behov av utbildning eller behandling och främja en ändamålsenlig planering av frigivningen. I sitt yttrande anförde Lagrådet: Som framhållits i det betänkande av (SOU 1993:76 s. 116 ff) som ligger till grund för det remitterade förslaget vilade lagen om kriminalvård i anstalt vid sin tillkomst på uppfattningen att behandlingsinsatser inte pri- märt var en uppgift för kriminalvården utan i första hand borde ankomma på andra samhällsorgan. I enlighet med vad som framgår av remissprotokollet (avsnitt 5) har särskilda behandlingsprogram utvecklats vid flera anstal- ter. Även om denna utveckling fortsätter, torde likväl anstaltsplaceringen beträffande det övervägande antalet intagna komma att styras av andra faktorer än önskemål att tillgodose behov av viss behandling eller utbildning. Den före- slagna avfattningen av förevarande paragraf kan därför framstå som något miss- visande. Lagrådet ifrågasätter om inte en mera adekvat lydelse av paragrafen erhålls, om den formuleras i huvudsak enligt förslag till motsvarande bestämmelse (7 § tredje stycket i den föreslagna lagen om verkställighet av fängelsestraff). Första meningen av förevarande paragraf kan då ges den lydelsen att, vid fördelningen av de intagna mellan anstalter av samma slag, den som har behov av utbildning eller behandling som anordnas i viss anstalt skall, om det är lämpligt, placeras i denna. Därefter kan i enlighet med remissförslaget i en andra mening sägas att i övrigt den placering skall eftersträvas som är ägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen. Det är givet att i det särskilda fallet en helhetsbedömning av vilken placering som är den lämpligaste måste göras och att, som också framhålls i remissproto- kollet, de riktlinjer som har kommit till särskilt uttryck i paragrafen därvid måste vägas mot andra faktorer. Det bör också framhållas att föreskriften om att en placering som är ägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen skall eftersträvas innebär att närhetsprincipen även i fortsättningen får stor betydelse vid beslut om anstaltsplacering, även om den inte avses komma att upprätthållas som en överordnad norm. Lagtexten har utformats i anslutning till Lagrådets yttrande. När det gäller fördelningen av intagna mellan anstalter av samma slag skall enligt bestämmelsen den som har behov av utbildning eller behandling som anordnas i viss anstalt, om det är lämpligt, placeras i denna. Vidare skall den placering eftersträvas som är ägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen. Som angetts i den allmänna motiveringen kan dessa olika hänsyn i många fall komma i konflikt med varandra. Som Lagrådet har anfört måste kriminalvården därför alltid göra en helhetsbedömning av den dömdes situation för att avgöra vilken placering som skall väljas. Avsikten är inte att i paragrafen ge en heltäckande beskrivning av vad som skall beaktas vid valet mellan anstalter av samma slag. Utöver detta bör man t.ex. ta hänsyn till vilken säkerhetsnivå som behövs och till att de intagna som kan befaras missbruka narkotika och som inte kan förmås att gå igenom behandling mot sitt missbruk bör hållas åtskilda från andra intagna. Denna paragraf, som behandlar s.k. frigång, har ändrats som en följd av att indelningen i riks- och lokalanstalter avskaffas. Enligt den nu gällande lydelsen krävs särskilda skäl för att en intagen i riksanstalt skall medges frigång. Denna utformning av lagtexten valdes så att det klart skulle framgå att frigång normalt skall beviljas från lokalanstalt och att frigång från riksanstalt bör komma i fråga endast undantagsvis (prop. 1974:20 sid. 124). Eftersom anstalterna inte skall delas in med anknytning till om de är inriktade på att förbereda frigivningen eller inte, finns det inte heller något behov av särskilda regler om frigång för olika typer av anstalter. Den föreslagna ändringen är inte avsedd att medföra någon ändring av tillämpningen av frigångsinstitutet. Av 4 § framgår att verksamheten vid anstalterna redan från början skall inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten, i den utsträckning det kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersätts. Vid prövning av om en intagen skall beviljas frigång måste därför säkerhetsaspekterna tillmätas stor betydelse. Vid de slutna anstalter där intagna, som kräver en hög säkerhet, placeras kommer det således inte heller i fortsättningen bli aktuellt med frigång annat än i undantagsfall. Intagen som avses i 7 § tredje stycket KvaL skall liksom inte kunna beviljas frigång. Vidare har bestämmelsen om att det vid lokalanstalt skall vidtas särskilda åtgärder för att främja frigång tagits bort. Enligt regeringens mening finns behov av en sådan bestämmelse. Det bör på vanligt sätt överlämnas till att meddela de tilllämpningsföreskrifter som behövs. Utredningen har också föreslagit vissa sakliga ändringar av reglerna om frigång. Regeringen har för avsikt att återkomma till dessa förslag i det fortsatta arbetet med anledning av utredningens betänkande. Liksom tidigare skall gälla att granskning av brev eller andra försändelser endast får ske om det behövs av säkerhetsskäl, alltså inte som ett led i arbetet med att anpassa den intagne till samhället. I första stycket behandlas reglerna om granskning i syfte att undersöka om ett brev eller annan försändelse innehåller något otillåtet föremål, dvs. föremål som inte får införas till eller innehas i kriminalvårdsanstalt. En försändelse till eller från den som är intagen i en sluten anstalt får generellt granskas för detta ändamål. Beträffande intagna på specialavdelning gäller liksom förut att sådan granskning alltid skall ske. Försändelser till eller från den som är intagen i en öppen anstalt får granskas för detta ändamål om det finns anledning att anta att den innehåller något otillåtet föremål samt stickprovsvis. I andra stycket behandlas granskning som syftar till att undersöka om ett brev eller annan försändelse innehåller något meddelande om planläggning av brottslig verksamhet, avvikande från anstalt eller något annat liknande förfarande. Även sådan granskning skall liksom vara obligatorisk beträffande försändelser till eller från den som är intagen på specialavdelning. Beträffande andra intagna får granskning för detta syfte ske om det finns anledning att anta att en försändelse innehåller ett sådant meddelande. När det gäller en intagen på sluten anstalt får sådan granskning även göras om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden eller det sker stickprovsvis. På öppen anstalt blir däremot granskning i detta syfte inte längre tillåten stickprovsvis, utan endast när det finns anledning att anta att en försändelse innehåller något meddelande om brottslig verksamhet, avvikande eller annat liknande förfarande. I paragrafens första stycke, där förutsättningarna för besök behandlas, har endast vissa språkliga moderniseringar skett. Enligt andra stycket skall undersökning i förväg av om en besökare dömts för eller är misstänkt för brottslig verksamhet alltid göras om det behövs för att kunna bedöma om den intagne skall få ta emot besök i ett särskilt fall eller för att kunna bedöma om besöket skall vara bevakat. I lagen (1965:94) om polisregister m.m. och i polisregisterkungörelsen (1969:38) finns bestämmelser om inhämtande av uppgifter från polisregistret vid sådan undersökning. I den utsträckning det behövs skall även uppgifter om den besökandes personliga förhållanden i övrigt hämtas in. Den språkliga ändringen i det nya tredje stycket är inte avsedd att medföra någon ändring i sak. I paragrafen har gjorts ett tillägg om att fängsel under vissa förutsättningar även får användas vid förflyttning inom anstalten. Vidare har vissa språkliga justeringar gjorts. Paragrafen har fått en ändrad redaktionell utformning. I första stycket behandlas de fall där kroppsvisitation får ske. I sak är dessa samma som gäller . Uttrycket "otillåtna föremål" har valts för att skapa en enhetlig terminologi i samtliga paragrafer som reglerar kriminalvårdens möjligheter att söka efter föremål som en intagen inte får inneha. Någon ändring i sak jämfört med den nuvarande formuleringen är inte avsedd. Eftersom KvaL inte innehåller några uttryckliga förbud mot innehav av olika föremål, måste bestämmelsen tolkas mot bakgrund av bestämmelserna om intagnas innehav av egen- dom i 24 §. I andra stycket har samlats de fall där kroppsvisitation alltid skall ske om det inte är uppenbart obehövligt. Detta gäller, liksom tidigare, när den som skall tas in i anstalt anländer till anstalten. Vidare gäller det när intagen i sluten anstalt återkommer efter vistelse utanför anstalten eller har haft obevakat besök. har detta endast gällt intagna i sluten riksanstalt. Den språkliga moderniseringen av tredje stycket innebär inte någon ändring i sak. Även beträffande kroppsbesiktning har, i enlighet med vad som gäller beträffande granskning av försändelser och kroppsvisitation, angivits att syftet med åtgärden skall vara att söka efter "ett otillåtet föremål". Det nya uttrycket är inte avsett att innebära någon ändring i sak. I paragrafens andra stycke behandlas kroppsbesiktning som sker utan att det finns en konkret misstanke i det enskilda fallet. De aktuella fallen anges liksom tidigare genom en hänvisning till bestämmelsen om kroppsvisitation. har endast den som är intagen i en sluten riksanstalt kunnat underkastas annat än ytlig kroppsbesiktning i de angivna fallen, men utvidgas detta till att gälla intagna i alla slutna anstalter. När det gäller den som är intagen i öppen anstalt skall liksom tidigare krävas en konkret misstanke i det enskilda fallet för att annat än ytlig kroppsbesiktning skall få göras. I första stycket har endast vissa språkliga justeringar gjorts. Med anledning av nya definitioner av kroppsvisitation och kroppsbesiktning (SFS 1993:1408) har bestämmelsen i andra stycket om kroppsbesiktning och kroppsvisitation av en kvinna ändrats. Den nya lydelsen är utformad med 28 kap. 13 § som förebild. Kroppsvisitation som avses i 52 a § tredje stycket KvaL, dvs. sådan ytlig kroppsvisitation som bedöms nödvändig av säkerhetsskäl och som endast avser eftersökande av vapen eller annat farligt föremål, skall dock även i fortsättningen kunna verkställas och bevittnas av en man. I tredje stycket har i enlighet med de ändringar som gjorts beträffande kroppsbesiktning och kroppsvisitation uttrycket "föremål som den intagen enligt vad som följer av denna lag inte får inneha" bytts mot uttrycket "otillåtet föremål". Liksom tidigare gäller bestämmelsen enbart de fall där inte annat är särskilt föreskrivet. Detta undantag har tidigare syftat främst på regleringen i 63 § om omhändertagande och förstörande av bl.a. alkoholhaltiga drycker, men kommer även att gälla föremål som omfattas av den nya bestämmelsen i 64 §. Tillämpningsområdet för bestämmelsen utvidgas till att även avse kontroll av om den intagne använder dopningsmedel. Kontroll av förekomsten av dopningsmedel kan ske genom urinprov. Det bör anmärkas att undersökningar som avses i denna paragraf enligt definitionen i är att anse som kroppsbesiktning. Paragrafen är ny och ger kriminalvården en uttrycklig rätt att omhänderta föremål som kan antas bli tagna i beslag i avvaktan på beslut därom. I 63 § finns särskilda bestämmelser om omhändertagande och förstörande eller försäljning av alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel och injektionssprutor, kanyler eller andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller befattning med narkotika. Föremål som omfattas av denna bestämmelse har undantagits från tillämpningsområdet för den nya paragrafen. För andra otillåtna föremål än dem som avses i någon av dessa två paragrafer finns bestämmelser i 52 c §. Frågan om ett föremål skall tas i beslag eller inte prövas av myndigheter utanför kriminalvården. Omhändertagandet skall därför så snart det kan ske anmälas till den som får fatta beslut om beslag. Det bör ankomma på att utfärda närmare föreskrifter härom.