prop · GI03123 · 1995-01-01 00:00:00 — I sådana mål har nämligen den vinnande parten enligt bestämmelserna i inte rätt att få arvode till ombud ersatt som rättegångskostnad. En regel som innebär att är exklusivt behörig att pröva mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen kan också komma i konflikt med behörighetsregler (jfr prop. 1991/92:128). Fördelarna med att skadeståndsmålen prövas i samma ordning som övriga marknadsrättsliga mål är dock så stora att det inte bör komma i fråga att helt förlägga handläggningen av skadeståndsmålen till den normala instansordningen. Särskilt viktigt är det att inte prejudikatbildningen splittras, utan att den äger rum i . Man kan mot bakgrund av det nu förda resonemanget överväga att införa en möjlighet för käranden att väcka en talan om skadestånd enligt marknadsföringslagen vid annan tingsrätt än men ändå behålla ordningen att domar och beslut i målen överklagas till . Detta skulle visserligen innebära att marknadsföringsmålen inte samlas till en enhetlig organisation på det sätt som är önskvärt och att tingsrätter utan den särskilda erfarenheten av marknadsföringsrätten och utan tillgång till ekonomiska experter dömer i denna typ av mål. En följd av att skadeståndstalan väcks vid annan tingsrätt blir också att en kumulation med andra marknadsföringsmål inte kan ske. Med hänsyn särskilt till att det endast är fråga om en rätt att välja en annan tingsrätt - som är behörig enligt 10 kap. - i stället för bör dock detta kunna accepteras. Det blir säkerligen också så att det i praktiken inte kommer att röra sig om annat än ett fåtal fall där en skadeståndstalan förs vid någon annan tingsrätt. Fördelarna med att föra skadeståndstalan vid torde i de flesta fall överväga. Regeringen föreslår att forumreglerna utformas i enlighet med det sagda och att målen skall överklagas till också i de fall annan än prövat målen. I de marknadsföringsmål där är exklusivt behörig gäller enligt 10 kap. 17 § första stycket 2 att annan tingsrätt inte är behörig att ta upp tvisten. Av 14 kap. 7 § första stycket följer att förening av mål endast är möjligt om målen väckts vid samma domstol och om samma rättegångsform är tillämplig för målen. Bestämmelsen i 10 kap. 17 § torde inte vara tillämplig i fråga om skadeståndsmålen mot bakgrund av möjligheten att väcka talan vid varje tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. . Det bör dock inte vara möjligt att kumulera ett mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen med andra än mål enligt marknadsföringslagen. Andra mål överklagas ju till hovrätt, vilket innebär att gemensam handläggning är olämplig. En skadeståndstalan bör alltså endast få förenas med andra mål enligt marknadsföringslagen, vilket som nämnts endast kan ske vid . En särskild regel om detta bör tas in i marknadsföringslagen. Bestämmelsen bör inte omfatta handläggningen vid . Där förekommer ju endast marknadsrättsliga mål och konkurrensmål. Några särskilda regler om kumulation kan inte anses behövas för de fallen. Det bör inte heller vara möjligt för en skadelidande att i en mark- nadsföringsprocess både få prövat sin rätt till skadestånd enligt mark- nadsföringslagen och rätten till skadestånd på någon annan, icke-mark- nadsrättslig, grund. Det kan tänkas att en näringsidkares marknadsföring innefattar förfaranden som ligger på gränsen mellan det rent utomobligatoriska skadeståndsansvaret och t.ex. ersättningsskyldighet på grund av culpa in contrahendo. I ett sådant fall skulle det kunna vara en fördel om alla grunder kunde prövas i en rättegång. En regel som tilllåter och att göra en sådan prövning skulle emellertid leda till oklarheter i flera avseenden, bl.a. när det gäller omfattningen av rättskraften i förhållande till grunder som inte har åberopats. Genomförandet av en ny instansordning enligt de riktlinjer som har angetts innebär att konkurrens- och marknadsföringsmålen förs närmare varandra, men också att det i stort sett enhetliga regelsystem som generellt gällt för marknadsrättsliga mål splittras upp. Detta är naturligtvis inte tillfredsställande. Det kan därför finnas skäl att vid tillfälle göra en översyn av instansordningen på det övriga marknadsrättsliga fältet. I det arbetet bör den ordning som införs i marknadsföringsmål tjäna som vägledning. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: skall i marknadsfö- | | ringsmål bestå av såväl lagfarna ledamöter som ekonomiska experter,| | enligt samma ordning som gäller i konkurrensmål. Rör målet endast| | frågan om skadestånd får tingsrätten dock ha den sammansättning som| | följer av . Utredningens förslag: Utredningen föreslår att mål vid tingsrätt skall handläggas av rätten i den sammansättning som gäller enligt . Om det behövs med hänsyn till målets eller frågans beskaffenhet får tingsrätten dock ha den sammansättning som är föreskriven i 64 a och b §§ konkurrenslagen. Remissinstanserna: Endast ett fåtal av remissinstanserna har yttrat sig särskilt i denna fråga. menar att det är en fördel om samma ledamöter kan medverka i marknadsrättsliga och konkurrensrättsliga mål eftersom man då kan ta till vara deras samlade sakkunskap och få kontinuitet i bedömingarna. , som anser det viktigt att expertledamöter kan medverka i marknadsföringsmål, menar att förslaget att göra till andra instans tillgodoser det behovet. menar att marknadsföringsärenden i de flesta fall kräver speciell sakkunskap varför det saknas skäl att frångå den ordning som råder . och Samhälle har understrukit vikten av att rätten ser till att kompetens finns vid målets handläggning. Skälen för regeringens förslag: Förekomsten av expertmedverkan har alltsedan det dåvarande tillkomst betraktats som ett viktigt inslag i den marknadsrättsliga domstolsprövningen. Fram till bestod av en ordförande, en vice ordförande samt tio andra ledamöter, av vilka fyra var särskilda ledamöter. En av de särskilda ledamöterna skulle delta i ärenden om marknadsföring, om avtalsvillkor i konsumentförhållanden och om produktsäkerhet. Ledamoten skulle ha särskild insikt i konsumentfrågor. I samband med den nya konkurrenslagstiftningen ändrades reglerna bl.a. på så sätt att domstolen numera består av en ordförande, en vice ordförande och fem särskilda ledamöter. En av de särskilda ledamöterna skall vara jurist och ha erfarenhet som domare. De andra särskilda ledamöterna skall vara ekonomiska experter. Behovet av ekonomisk expertis brukar sägas vara föranlett speciellt av att konkurrensärenden innehåller frågor som kräver kvalificerade samhällsekonomiska och företagsekonomiska analyser. Däremot har behovet av sådan expertis i marknadsföringsmål bedömts vara mindre, vilket motiverade att man tidigare skilde mellan dem som skulle fungera som särskilda ledamöter i konkurrensärenden och i marknadsföringsmål (jfr prop. 1970:57 s. 62 och s. 164). Vid den senaste reformeringen av sammansättningsreglerna för gjordes emellertid ingen distinktion mellan olika målkategorier när det gällde att bedöma behovet av ekonomiska experter. I lagstiftningsärendet konstaterades att de personer som enligt då gällande ordning var utsedda till särskilda ledamöter med särskild insikt i näringslivets förhållanden respektive i konsumentfrågor var professorer i nationalekonomi eller företagsekonomi och alltså kvalificerade ekonomiska experter (prop. 1992/93:56 s. 57 f.). Enligt regeringens mening finns det inget som motiverar en annorlunda bedömning av behovet av särskild expertis bland ledamöter när domstolen handlägger marknadsföringsmål. Begreppet ekonomisk expert får därvid anses tillräckligt vidsträckt för att man inom denna personkrets skall finna någon person med särskild insikt i konsumentfrågor. Det saknas följaktligen anledning att ur denna synvinkel ytterligare överväga frågan om ändring av sammansättningsreglerna för . Enligt den instansordning som framöver kommer att gälla i marknadsföringsmål blir en renodlad överrätt. Detta är bl.a. tänkt att stärka domstolens ställning som prejudikatskapande och rättsutvecklande organ. Tyngdpunkten i rättskipningen skall i fortsättningen ligga på . Många mål som stannar där kommer sannolikt att vara av tämligen enkel beskaffenhet och röra okomplicerade sak- och rättsförhållanden. Behovet av ekonomisk expertis bland rättens ledamöter framstår då som ganska ringa. I andra mål kommer dock inslaget av sådan expertmedverkan att ses som en väsentlig förutsättning för att tvistefrågorna skall bli så allsidigt och djupgående be- lysta som sakens beskaffenhet kräver. Tingsrättens sammansättningsregler bör utformas så, att de ger utrymme för den flexibilitet som marknadsföringsmålens olika karaktär och svårighetsgrad påkallar. Här kan konkurrenslagens bestämmelser tjäna som vägledning. Dessa bygger på den självklara - och viktiga - grundsatsen, att den sakliga kompetensen bör vara lika i underrätter och överrätter. En annan ordning strider mot principen att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i första instans. Enligt konkurrenslagen skall tingsrätten vid huvudförhandling bestå av två lagfarna domare och två ekonomiska experter. Lagen ger emellertid också, sammanställd med föreskrifter om tingsrätts sammansättning, utrymme för den flexibilitet som, i enlighet med vad som har sagts, bör eftersträvas. Så gäller t.ex. att tingsrätten vid huvudförhandling i förenklad form eller i mål av enkel beskaffenhet är domför med en lagfaren domare. Detsamma gäller vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid annan handläggning som inte sker vid huvudförhandling. I fall som dessa får dock en ekonomisk expert delta i rätten. Tingsrätten får också vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid prövning av rättegångsfrågor, t.ex. interimistiska beslut, ha stor sammansättning. Marknadsföringslagens bestämmelser om tingsrätts sammansättning i marknadsföringsmål bör ges samma innehåll som enligt konkurrenslagen. Det är dock viktigt att påpeka att det bland de ekonomiska experter som utses finns sådana som har insikt och kunskap i konsumentfrågor. När det gäller sammansättning har konstaterats att anledning att överväga en förändring saknas när det gäller de ekonomiska experterna. Rör målet enbart frågan om skadestånd bör tingsrätten alltid ha möjlighet att avgöra målet i den sammansättning som gäller enligt . När talan förs om enbart skadestånd och det yrkade beloppet inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring (halva basbeloppet är för år ) bör domstolen alltså kunna handlägga målet som ett s.k. småmål enligt 1 kap. 3 d § . I de fall ett mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen handläggs vid annan tingsrätt än enligt den speciella undantagsregeln (jfr avsnitt 9.2) gäller sjävklart de allmänna reglerna i . Frågan är om det behövs en särskild regel för sammansättning när det gäller mål som enbart rör skadestånd. När ett tvistemål överklagas till hovrätten skall hovrätten avgöra målet i en sammmansättning med tre eller, om tingsrätten vid sitt avgörande bestod av tre juristdomare, fyra juristdomare. För gäller enligt 9 § i lagen om att rätten skall vara sammansatt av ordföranden och tre andra ledamöter. Tre av ordinarie ledamöter är jurister. Det är således möjligt att åstadkomma en sammansättning i ett skadeståndsmål med tre jurister och en ekonomisk expert. Bestämmelsen om sammansättningen i bör mot den bakgrunden kunna tillämpas också när ett renodlat skadeståndsmål prövas i den högre instansen. Det finns inte heller andra skäl att ändra reglerna för sammansättning med anledning av att domstolen nu får ställning som överrätt. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Talan i mål om förbud eller åläggande får föras| | av , sammanslutning av konsumenter, | | löntagare eller näringsidkare eller av en enskild näringsidkare,| | som berörs av överträdelsen. Det innebär att | | primära talerätt i sådana mål tas bort. | | Påförande av marknadsstörningsavgift skall kunna ske på talan| | av . Om denne i ett visst fall beslutar | | att inte föra en sådan talan, skall näringsidkare som berörs av | | överträdelsen och sammanslutningar av näringsidkare ha rätt att | | väcka en sådan talan. | | Talan om utdömande av vite får föras av Konsumentsombuds- | | mannen. Om vitet har förelagts på talan av någon annan, skall även| | denne kunna föra talan om utdömande av vitet. | | skall underrättas, om en talan enligt | | marknadsföringslagen väcks av någon annan. Utredningens förslag överensstämmer i stora drag med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock inte subsidiär talerätt för enskilda näringsidkare och sammanslutningar av näringsidkare i mål om marknadsstörningsavgift. Remissinstanserna: Utredningens förslag mottas i huvudsak positivt av remissinstanserna. Några har dock förslag till mer långtgående reformer. Således anser och att enskilda konsumenter bör ges talerätt. anser att det saknas bärande skäl att neka enskilda konsumenter en motsvarande talerätt som förslaget ger näringsidkare och organisationer. föreslår att även generalklausulen i förslagets 4 § skall omfattas av marknadsstörningsavgiften och att möjligen katalogreglerna och förbudssanktionen kan slopas helt. I så fall menar tingsrätten att talan om avgift bör kunna föras även av näringsidkare (och sammanslutningar) som berörs av marknadsföringsåtgärden. Även om förbud behålls som sanktion vid sidan av avgiften, har tingsrätten svårt att se varför nödvändigtvis skall ha exklusiv talerätt i fråga om avgiften. Eftersom enligt förslaget skall underrättas när mål om bl.a. avgift väcks av andra än honom själv, får han praktiska möjligheter att ingripa om han finner det lämpligt. Även anser att det bör övervägas om inte näringsidkare bör få föra talan om marknadsstörningsavgift mot bakgrund av att en sådan talan i exempelvis ett mål om misskreditering eller marknadsföringskorruption inte är förenlig med roll att i första hand ta till vara konsumentintresset. efterlyser också ett klarläggande att berörd näringsidkare bör bistå med behövlig utredning när denne för talan i ett mål som primärt har intresse för en näringsidkare. Verket har dock inte någon invändning mot att den primära talerätten för i fråga om förbud eller åläggande avskaffas. anför att marknadsstörningsavgiften kommer att bli en "tandlös" sanktion, om inte den förfördelade parten eller dess branschorganisation ges talerätt. förordar en ordning som innebär att får föra talan i marknadsföringsfrågor inom område endast efter samråd med denna. Skälen för regeringens förslag: Frågan om vem som är behörig att föra talan i mål enligt marknadsföringslagen regleras i 10 och 17 §§ marknadsföringslagen. Talerätten är olika utformad beroende på vilken fråga rättegången rör. Ansökan om förbud eller åläggande får göras av . Beslutar denne för visst fall att inte ansöka, får ansökan göras av en sammanslutning av konsumenter, löntagare eller näringsidkare eller, beträffande förbud enligt generalklausulen om otillbörlig marknadsföring, av en enskild näringsidkare som berörs av handlingen (s.k. subsidiär talerätt). Talan om utdömande av vite får väckas av . I fråga om vite som har förelagt på talan av någon annan får talan om utdömande föras även av denne. Allmänt åtal för brott väcks av allmän åklagare efter medgivande av . Talerättsreglerna inom marknadsrätten är, bortsett från konkurrenslagen, enhetligt utformade. Det har i flera lagstiftningsärenden diskuterats förändringar av bestämmelserna (se bl.a. prop. 1953:103, 1970:57, 1976/77:110 och 1984/85:213, bet. 1970:3LU45, 1975/76:NU14, 1985/86:LU10 och 1988/89:LU13 samt SOU 1966:271 och 1983:40). Frågan har i de flesta fall gällt enskilda konsumenters brist på talerätt och enskilda näringsidkares subsidiära talerätt. Trots att remissinstanserna i flera fall varit positiva till en utvidgning av talerätten har propåer därom regelmässigt tillbakavisats i propositioner och utskottsbetänkanden. Det marknadsrättsliga regelsystemet är nu föremål för genomgripande förändringar både i materiellt och i processuellt hänseende. Även om reformarbetet i detta skede är inriktat på marknadsföringslagen kan resultatet av arbetet få genomslag också i fråga om handläggningen av andra marknadsrättsliga måltyper. Med hänsyn till detta finns det anledning att ta upp en mer allmän diskussion om talerättens utformning. Den diskussion som förs avser talerätten i mål om förbud eller åläggande, marknadsstörningsavgift och utdömande av vite. Att den som påstår sig vara berättigad till skadestånd alltid kan föra talan om detta följer av allmänna principer och berörs därför inte i det följande. Mål om förbud och åläggande har föreslagit att primära talerätt i fråga om förbud och ålägganden skall slopas. Förslaget har mottagits positivt av i princip samtliga remissinstanser, inbegripet . Regeringen delar utredningens mening att det nu är tid att ompröva tidigare uppfattningar om det lämpliga i att behålla en uppdelning av talerätten i en primär och en subsidiär form när det gäller förbud och ålägganden. Flera skäl talar för att den subsidiära talerätten har haft en hämmande inverkan på enskilda näringsidkares och organisationers kraft, vilja och förmåga att utnyttja sin behörighet att gå till domstol. beslut att inte agera i ärendet har försatt näringsidkaren eller organisationen i ett psykologiskt otacksamt läge, medan motparten kunnat i viss mån känna sig styrkt av avskrivningsbeslutet. I anledning av det lagstiftningsärende som behandlas i prop. 1984/85:213 gjordes visserligen ändringar i instruktion som underlättade situationen för enskilda näringsidkare. Tiden får emellertid nu anses mogen att gå ett steg vidare och helt avskaffa kravet på att näringsidkare och organisa- tioner först måste vända sig till innan de kan väcka talan på egen hand. gäller att enskilda näringsidkare har en subsidiär talerätt i fråga om förbud mot otillbörlig marknadsföring. Talerätten för enskilda näringsidkare bör utvidgas till att avse också informationsålägganden. En sådan ändring torde inte få någon stor praktisk betydelse, utan motiveras främst av principiella skäl. har också övervägt att införa en möjlighet för enskilda konsumenter att föra talan om förbud eller åläggande enligt marknadsföringslagen. Vidare har utredningen övervägt frågan om att införa en möjlighet för t.ex. konsumentorganisationer att driva en process även till förmån för personer som inte är medlemmar i organisationen. finns en möjlighet för organisationer att driva en process enligt marknadsföringslagen. En enskild konsument saknar dock rätt att föra talan vid . Detta har motiverats bl.a. med att det i annat fall finns risk för att ett rättsligt förfarande inleds i trakasseringssyfte eller av kverulanter (se prop. 1953:103 s. 263 f) En annan förklaring är att de marknads- rättsliga lagarnas syfte är att skydda konsumenterna som grupp, inte direkt som individer. Reglernas kollektiva skyddsobjekt och utpräglade syfte att påverka beteendet på marknaden i stort har gjort att det satts i fråga om en enskild konsument har ett befogat intresse av att vid sidan av myndigheter och organi- sationer själv kunna agera rättsligt. Att ge enskilda konsumenter talerätt i den typ av mål det här är fråga om innebär en stor förändring i förhållande till vad som gäller och skulle få konsekvenser bl.a. för frågor om rättskraftens omfattning och möjligheterna till intervention. En utvidgning av talerätten bör därför föregås av ytterligare överväganden där också remissinstanserna får ta ställning till ett i sin helhet utarbetat förslag. Till detta kommer att de frågor som aktualiseras här övervägs av (Ju 1991:04) som har till uppgift att se om man kan förbättra möjligheterna att i domstol driva anspråk som är gemensamma eller likartade för en stor grupp människor. Att en näringsidkare eller organisation väcker talan om förbud eller ålägganden är inte samma garanti för att allmänintresset tas till vara på bästa möjliga sätt, som när för talan. För att motverka att illa underbyggda eller utförda rättegångar skadar konsument- och näringsidkarintressen bör en modifiering av talerättsreglerna förenas med en föreskrift om att särskilt skall underrättas om rättegången i de fall där denne inte är part (jfr avsnitt 9.4). bör vidare ges möjlighet att inträda som part vid sidan av den som har väckt talan (se avsnitt 9.5.3). Det skall inte bortses från att processen i ett sådant läge kan vara upplagd på ett sätt som ter sig mindre lämpligt ur synvinkel. Det får dock förutsättas att domstolen i så fall ger möjlighet att på ett ändamålsenligt och effektivt sätt driva sin talan. Detta kan ske genom att det sätts ut ny förberedelse eller att rätten förordnar om ytterligare skriftväxling innan målet sätts ut till huvudförhandling. Situationen blir inte annorlunda än när en självständig intervenient träder in i en rättegång vid allmän domstol i ett sent läge under processen. De praktiska svårigheter som kan följa med att flera uppträder på sökandesidan torde inte skilja sig från de som uppstår i andra fall vid sådan processgemenskap som inte är ordinär. Problemen har fått en utförlig behandling i flera rättsfall från (bl.a. NJA 1975 s. 611 och NJA 1988 s. 78) och i den juridiska litteraturen (t.ex. Klintberg, Processgemenskap) och torde kunna bemästras också inom ramen för marknadsföringsprocessen. En annan fråga som bör uppmärksammas och som hänger samman med avskaffandet av primära talerätt rör förhållandet mellan en talan som anhängiggörs av en enskild - näringsidkare eller sammanslutning - och förbuds- och informationsförelägganden som utfärdas av . Ett godkänt förbuds- eller informationsföreläggande skall gälla som en dom som har vunnit laga kraft. Om en näringsidkare eller sammanslutning väcker talan mot näringsidkaren om just den marknadsföring som föreläggandet avser bör därför talan avvisas. Ett sådant rättegångshinder skall beaktas självmant av domstolen. I praktiken torde dock frågan komma till rättens kännedom genom att näringsidkaren eller påtalar att ett godkänt föreläggande finns. En talan om marknadsstörningsavgift har flera likheter med en talan om en rent straffrättslig reaktion på lagöverträdelser. Det ter sig därför naturligt att ge rollen av "åklagare" i mål om sådan avgift. En direkt talerätt för enskilda kan vara mindre lämplig när det offentligrättsliga inslaget är så framträdande som det är i en sådan talan. Det kan dock finnas skäl att tillerkänna den som berörs av en överträdelse subsidiär talerätt på ungefär samma sätt som gäller för en målsägande vid brott som faller under reglerna om allmänt åtal. En sådan talerätt kan vara betydelsefull för den som anser sig särskilt utsatt i fråga om en viss marknadsföringsåtgärd och där beslutar att inte väcka talan. Vissa av de regler som är sanktionerade med marknadsstörningsavgift är föranledda av ändamålsöverväganden som primärt rör näringsidkarintressen. Det går visserligen inte att dra någon skarp gränslinje mellan vad som är ett allmänt konsumentintresse och vad som är ett allmänt näringsidkarintresse. De flesta överträdelser av marknadsföringslagens bestämmelser kränker båda intressena, men i olika hög grad. Särskilt vid regelbrott som innefattar vilseledande efterbildningar o.dyl. kan dock kränkningen särskilt tydligt sägas angå främst näringslivet. Att i fall som de sistnämnda för en avgiftstalan kan sägas stämma mindre väl överens med dennes uppgift att i första hand ta till vara konsumentintresset. Också mot den bakgrunden är det rimligt att, om i ett visst fall beslutar att inte föra avgiftstalan, sådan talan får föras av en enskild näringsidkare som berörs av överträdelsen. Regeringen föreslår därför att enskilda näringsidkare ges en sådan subsidiär rätt att föra talan om marknadsstörningsavgift. Den subsidiära talerätten bör också gälla för sammanslutningar av näringsidkare. Sådana kan ju än mer än enskilda näringsidkare förväntas kunna - och vilja - ta till vara allmänna näringsidkarintressen.