prop · GI0317 · 1995-01-01 00:00:00 — Någon inskränkning i skyddet mot oskäliga avtalsvillkor är över huvud taget inte avsedd genom de ändringar som genomförs i anslutning till EG:s direktiv. De andra nordiska länderna har gjort samma bedömningar i de frågor som berörs i detta avsnitt. Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens (se promemorian s. 60 f.). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till promemorians förslag eller lämnar det utan erinran. Åtskilliga remissinstanser anför emellertid att promemorians uttryck "tveksam" är mindre lämpligt och förordar att i stället uttrycket "oklar" används. Några remissinstanser har även andra synpunkter på utformningen av bestämmelsen. vid menar att även första meningen i artikel 5 bör införlivas med svensk rätt. Skälen för regeringens förslag: Artikel 5 i direktivet lyder: I avtal där alla eller vissa villkor som erbjuds konsumenten är i skriftlig form skall dessa villkor alltid vara klart och begripligt formulerade. Vid tvek- samhet om ett avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla. Denna tolkningsregel gäller inte vid de förfaranden som föreskrivs i artikel 7.2. I artikeln ställs krav på utformningen av skriftliga avtalsvillkor. Sådana villkor skall vara "klart och begripligt formulerade". Uppstår det tveksamhet om innebörden av ett avtalsvillkor, gäller den tolkning som är mest gynnsam för konsumenten. Någon motsvarande bestämmelse i lag finns inte i svensk rätt. Principen är dock välkänd i vår rättspraxis och i den juridiska litteraturen. Ofta används benämningen "oklarhetsregeln", varvid principen emellertid formuleras något annorlunda än direktivets regel. Innehållet i oklarhetsregeln brukar beskrivas så att en oklar avtalsbestämmelse tolkas till nackdel för den som har formulerat eller tillhandahållit bestämmelsen. Denna princip tillämpas särskilt i fråga om standardavtal men används även annars vid tolkning av avtal. Den första frågan är om direktivets tolkningsregel över huvud taget behöver införlivas med svensk rätt eller om detta är överflödigt med hänsyn till den ställning som oklarhetsregeln har enligt gällande rätt. Härvid bör gälla den grundsatsen att en bestämmelse i ett direktiv skall införlivas med nationell rätt genom lagstiftning, om bestämmelsen inte gäller , antingen i skriven lag eller genom motivuttalanden eller rättspraxis som inte lämnar något utrymme för tvekan om innehållet. Frågan är då om oklarhetsregeln är så fast förankrad i svensk rätt och har en sådan innebörd där att den alltid gäller i de fall som avses i direktivet. I promemorian görs den bedömningen att det inte går att hävda att en tolknings- regel motsvarande regeln i direktivet gäller otvetydigt i i alla situationer som direktivets regel är tillämplig på (se promemorian s. 61 f.). Ingen remissinstans anmäler någon avvikande mening i denna fråga. Även regeringen biträder promemorians bedömning. Regeln måste därför införlivas med svensk rätt. Det bör ske genom att den skrivs in direkt i lagen. vid anför att en lösryckt kodifiering av oklarhetsprincipen är ägnad att ge denna princip en särställning som lagfäst avtalstolkningsprincip som inte är sakligt befogad. Regeringen har förståelse för den synpunkten. Det kan emellertid inte inom ramen för detta lagstiftningsarbete komma i fråga att göra en sådan genomgång av olika avtalstolkningsprinciper att en bredare reglering av tolkningsfrågorna kan ske. Lagrådet har instämt i bedömningen att tolkningsregeln måste skrivas in i lagen. Frågan är därefter om bestämmelsens tillämpningsområde skall avgränsas på samma sätt som i direktivet. Så som direktivets regel är utformad är den för det första avsedd enbart för konsumentavtal. Det finns inte anledning att nu för svenskt vidkommande försöka formulera någon motsvarande bestämmelse för kommersiella förhållanden. En sådan bestämmelse kräver överväganden som inte kan göras inom ramen för detta lagstiftningsarbete. Den tolkningsregel som skall införas bör i stället - på samma sätt som direktivets regel - begränsas till konsumentavtal. Vidare är direktivets regel avgränsad till sådana villkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. föreslår att de civilrättsliga bestämmelserna, bl.a. tolkningsregeln, skall gälla för alla konsumentavtal. Det är emellertid tydligt att tolkningsregeln inte passar väl för sådana avtalsvillkor som har varit föremål för individuell förhandling. Då blir främst andra tolkningsprinciper aktuella. Det gäller särskilt i sådana fall då konsumenten har formulerat avtalsvillkoret. Regelns tilllämpningsområde bör därför även på denna punkt begränsas på samma sätt som skett i direktivet. Tolkningsregeln bör alltså enligt regeringens mening gälla endast för av- talsvillkor i konsumentavtal som inte har varit föremål för individuell förhand- ling. Under de nordiska överläggningarna har direktivets tolkningsregel varit föremål för särskild uppmärksamhet, bl.a. på grund av att nordisk avtalsrätt inte innehåller i lag formulerade bestämmelser om tolkning av avtal. , och har under överläggningarna förklarat att man närmast överväger en tolkningsregel som är begränsad till konsumentavtal och avtal eller avtalsvillkor som inte varit föremål för individuell förhandling. En komplicerad fråga är om en lagfäst oklarhetsregel skall gälla endast när tveksamhet föreligger om innebörden av ett avtalsvillkor på grund av villkorets ordalydelse enbart, eller om regeln skall gälla även när andra omständigheter än ordalydelsen får betydelse för tolkningen. Sålunda kan t.ex. uttalanden eller tillägg som görs muntligen eller skriftligen vid sidan av en förtryckt bestämmelse i ett skriftligt kontrakt medföra att en i och för sig klar avtalsbestämmelse blir oklar (se t.ex. NJA 1978 s. 223). Uttalanden vid sidan av en förtryckt bestämmelse kan i andra fall skingra oklarhet hos en avtalsbestämmelses ordalydelse.I promemorian görs den bedömningen att en tolkningsregel bör omfatta sådana fall där en klar och tydlig skriftlig av- talsklausul blir oklar till sitt innehåll på grund av omständigheter vid sidan av den skrivna texten. Tolkningsregeln borde vidare gälla när ett i förväg ut- arbetat avtalsvillkors ordalydelse är oklar och tveksamhet föreligger om avtalets innehåll därför att det inte finns något utöver ordalydelsen som skingrar oklarheten. Om det däremot finns omständigheter som gör att en avtals- bestämmelse kan ges en bestämd innebörd, t.ex. genom att de visar att parterna i själva verket varit helt överens, skall avtalet tolkas i enlighet härmed; någon avtalsrättslig oklarhet har då aldrig förelegat mellan parterna. Ingen remissinstans invänder mot promemorians bedömning i denna del. Även regeringen instämmer i bedömningen. En annan fråga är om tolkningsregeln bör gälla även för muntliga avtalsvillkor. Första meningen i artikel 5 i direktivet tyder på att tolknings- regeln i andra meningen bara avsetts för skriftliga villkor, men regeln innehåller inte någon tydlig sådan begränsning. Det får alltså anses oklart hur direktivet skall tolkas på denna punkt. Till förmån för tolkningen att även muntliga villkor skall omfattas av regeln kan pekas på ett uttalande i ingressen (elfte stycket) med innehåll att "konsumenterna måste åtnjuta samma skydd vid både muntliga och skriftliga avtal". Till förmån för den tolkningen talar också den omständigheten att ändamålet med bestämmelsen är att skydda konsumenten i sådana fall då ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling är oklart. Det stämmer bäst med detta ändamål om regeln omfattar även oklara muntliga villkor. Dessutom bör beaktas att införlivandet med svensk rätt bör ske på ett sådant sätt att den svenska bestämmelsen säkert uppfyller direktivets krav (se avsnitt 5). Från saklig synpunkt framstår tolkningsregeln som välmotiverad även för muntliga avtalsvillkor. Det finns knappast anledning att ställa konsumenten sämre vid muntliga villkor än vid skriftliga. En regel som begränsas till skriftliga avtalsvillkor medför vidare tillämpningsproblem i bl.a. de fall då ett villkor är delvis skriftligt och delvis muntligt. En sådan avgränsning strider dessutom mot hävdvunna principer i svensk rätt. Med hänsyn till det anförda bör tolkningsregeln gälla även för muntliga avtalsvillkor vars innebörd är oklar. Vad som sagts om bestämmelsens tillämpningsområde när andra omständigheter än ordalydelsen får betydelse för tolkningen behöver inte framgå av lagtexten utan kan klargöras i författningskommentaren. Bestämmelsen bör därför i sak utformas på samma sätt som direktivets regel. Flera remissinstanser förordar att uttrycket "oklar" skall användas i stället för "tveksam" i tolkningregeln. Som promemorians tolkningsregel är formulerad är uttrycket "tveksam" inte lämpligt. Termen "oklar" framstår som bättre både sakligt och språkligt. Den är också väl förankrad i tolkningssammanhang. Uttrycket "om innebörden av ett avtalsvillkor är oklar" synes också väl motsvara direktivets engelska uttryck "where there is doubt about the meaning of a term". Det kan sålunda inte hävdas att uttrycket är snävare än direktivets formulering. Denna uppfattning har uttalats även av de andra nordiska länderna. Det bör noteras att det särskilt i fråga om muntliga villkor kan råda delade meningar om vilken lydelse villkoret hade. Hur tolkningen utfaller kan då i vissa fall bero på vad som framkommer beträffande lydelsen. Direktivets regel avser tolkning av villkoret och torde inte vara tänkt att användas för att fastställa vilken lydelse tolkningen skall utgå från. Detsamma bör gälla för den svenska regeln. Det hindrar inte att det ofta kan vara lämpligt att använda en motsvarande princip för att bestämma villkorets lydelse. I författningskommentaren diskuteras tillämpningen av tolkningsregeln närmare. Där berörs också frågan om regelns förhållande till andra etablerade tolk- ningsprinciper. En särskild fråga är om första meningen i artikel 5 behöver överföras till svensk lag. vid menar i sitt remissvar att så bör ske. I första meningen i artikel 5 sägs att skriftliga avtalsvillkor skall vara klart och begripligt formulerade. Detta krav synes i direktivet endast ha den funktionen att bilda utgångspunkt för regeln i andra meningen. En sådan tolkning stöds av ingressen (tjugonde stycket), där tolkningsregeln framställs som en påföljd av att avtalet inte formulerats på ett klart och begripligt språk. Tolkningen stöds vidare av att regeln i första meningen inte försetts med någon påföljd av annat slag. För frågan om regeln i första meningen behöver skrivas in särskilt i lagen bör man alltså kunna utgå från att den bara tjänar som utgångspunkt för tolkningsregeln i andra meningen. Om en tolkningsregel i svensk rätt utformas på det sätt som sagts ovan, får kravet i första meningen inte någon självständig betydelse. Föreskriften behöver då inte skrivas in särskilt i lagen. I tredje meningen i artikel 5 i direktivet görs ett undantag från tolk- ningsregelns tilllämpningsområde. Det sägs att regeln inte gäller "vid de för- faranden som föreskrivs i artikel 7.2". Vad som avses är de förfaranden som går ut på att få oskäliga avtalsvillkor förbjudna i marknadsrättslig ordning. Frågan behandlas i avsnitt 11. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens (se promemorian s. 66 f.). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har ingen erinran mot promemorians förslag. ifrågasätter dock om inte kravet på att villkoret skall strida mot god sed kan slopas. Några remissin- stanser - däribland vid - anför att promemorians förslag är svårt att förstå. ifrågasätter om det över huvud taget är nödvändigt att införa en rätts- följdsregel i enlighet med promemorians förslag. Liknande synpunkter anförs av . Skälen för förslaget: I artikel 6.1 i direktivet anges vad som skall vara rättsföljden av att ett avtalsvillkor är oskäligt: Medlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren. Den föreskrivna rättsföljden kan delas upp i två moment: - det oskäliga villkoret skall inte vara bindande för konsumenten - avtalet skall, om det är möjligt, förbli bindande för parterna på i övrigt samma villkor ("grunder" i den svenska översättningen). I 36 § avtalslagen ges delvis annorlunda föreskrifter beträffande rätts- följden. Där sägs att ett avtalsvillkor som är oskäligt "får jämkas eller lämnas utan avseende". Och vidare sägs: "Har villkoret sådan betydelse för avtalet att det icke skäligen kan krävas att detta i övrigt skall gälla med oförändrat innehåll, får avtalet jämkas även i annat hänseende eller i sin helhet lämnas utan avseende." Det har rått stor enighet om att detta är ett lämpligt sätt att reglera rättsföljden av oskäliga avtalsvillkor. Frågan nu är emellertid om regleringen i 36 § avtalslagen står i överensstämmelse med de krav som direktivet ställer. Därvid får som sagts ingen konsument bli sämre ställd enligt de nationella reglerna än enligt direktivets regler (se avsnitt 5). Däremot är det inget som hindrar att konsumenter blir bättre ställda enligt de nationella bestämmelserna. Den första frågan är om de svenska bestämmelserna svarar mot EG-direktivets första krav, att ett oskäligt villkor inte skall binda konsumenten. Frågan är om detta lämnar utrymme för den svenska lagens konstruktion som går ut på att ett oskäligt avtalsvillkor kan jämkas, dvs. Det är inte helt klart hur uttrycket "inte skall binda" bör tolkas. En möjlighet är att det innebär att villkoret inte skall gälla mot konsumenten enligt sitt innehåll. Så tolkat uppfylls direktivets krav, om villkoret jämkas. En annan möjlig tolkning är att "inte skall binda" innebär att villkoret inte till någon del skall gälla mot konsumenten. I så fall kan de nationella lagarna knappast tillåta att villkoret jämkas. Den förstnämnda tolkningen av direktivets regel får anses mest närliggande vid en bedömning av ordalydelsen enbart. Det som närmast talar för den andra tolk- ningen är att det sägs i direktivet att avtalet skall förbli bindande för parterna på i övrigt samma villkor, om avtalet kan bestå utan det oskäliga villkoret. Det kan tyda på att tanken med direktivet är att oskäliga villkor skall tas bort helt och hållet. Vid bedömningen av vilken tolkning som kan vara den riktiga bör man också ta hänsyn till ändamålet med regeln. Man kan konstatera att det knappast är till konsumenternas fördel om oskäliga villkor alltid måste ogiltigförklaras helt. I vissa fall kommer då avtalet inte att kunna bestå, vilket kan vara till nackdel för konsumenten. Denne skulle nog föredra att avtalet får bestå ojämkat i stället för att det upphör att gälla. Ett exempel på en sådan situation kan vara ett kreditavtal där det anges att kreditbeloppet skall betalas ut till konsumenten vid ett antal olika tidpunkter "som bestäms av kreditgivaren". I promemorian görs den bedömningen att direktivets regel i varje fall ger utrymme för den tolkningen att de nationella lagarna skall föreskriva att ett oskäligt villkor inte blir gällande mot konsumenten enligt sitt innehåll. Regeringen delar denna uppfattning. Det innebär att den svenska regeln - med möjlighet till jämkning - kan behållas. Den andra frågan är om de svenska bestämmelserna svarar mot direktivets andra krav, att avtalet skall förbli bindande på i övrigt samma villkor, om det kan bestå utan det oskäliga villkoret. Detta är en helt annan reglering än den svenska, som innebär att avtalet får jämkas även i annat hänseende eller i sin helhet lämnas utan avseende. Den svenska regeln har betydande fördelar genom att den är mer flexibel och ger domstolen större möjligheter att åstadkomma ett välbalanserat slutresultat. Att ett oskäligt villkor jämkas eller lämnas utan avseende kan sålunda medföra en påtaglig balansförskjutning i avtalet. Om avtalet i övrigt lämnas orört, kan konsumenten få fördelar som ter sig omotiverat stora. Det kan då framstå som skäligt att återställa en rimlig balans mellan parterna genom att försämra villkoren för konsumenten på något annat sätt, exempelvis genom ett höjt pris. En flexibel regel ter sig överlägsen i åtminstone de fall då ett avtalsvillkor bedöms oskäligt utan att näringsidkaren alls för den skull kan anses ha handlat illojalt. Då kan en flexibel regel vara en förutsättning för att slutresultatet skall bli rimligt och för att det skall få en lämplig balans. Det finns ju då knappast anledning att "straffa" näringsidkaren på det sätt som sker genom direktivets regel. Att balansen återställs på det sätt som sagts synes direktivet emellertid inte tillåta. Därmed kan det uppstå situationer där direktivets regel ger ett mer förmånligt resultat för konsumenten än den svenska bestämmelsen. Att märka är dock att ett avtalsvillkor är oskäligt enligt direktivet endast då det i strid med god sed ("contrary to the requirement of good faith") medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten. Det handlar alltså om ganska kvalificerade fall. I sådana situationer ter det sig inte orimligt att näringsidkaren får finna sig i att avtalet i vissa fall blir klart oförmånligt för honom efter att ett oskäligt villkor jämkats eller lämnats utan avseende. Man kan säga att näringsidkaren får "skylla sig själv" som använt ett avtalsvillkor som är oskäligt i sådan grad att det strider mot god sed och medför en betydande obalans. Lagrådet har anfört att direktivet inte torde kräva någon komplettering av de svenska reglerna. Lagrådet har till stöd för sin uppfattning åberopat den hänvisning till staternas nationella rätt som görs i artikel 6.1 och menat att avtalslagens reglering måste anses tillgodose direktivets intentioner utan någon kompletterande regel. Detta gäller enligt Lagrådet särskilt som direktivet rimligen måste läsas så att bedömningen av om avtalet "kan" bestå utan det oskäliga villkoret skall göras med utgångspunkt i en skälighetsbedömning. Lagrådet har sålunda föreslagit att den i lagrådsremissen föreslagna bestämmelsen (11 § tredje stycket) utgår. Enligt regeringens mening har Lagrådets tolkning av direktivet i denna del inte tillräckligt stöd i bestämmelsens ordalydelse. Den tolkning av direktivet som gjorts i promemorian och lagrådsremissen överensstämmer med tolkningen i , och . Med hänsyn till det sagda och mot bakgrund av att den nationella regleringen alltid bör ge ett minst lika förmånligt resultat för konsumenten som direktivet, är regeringen inte beredd att följa Lagrådets förslag. För att svensk rätt säkert skall uppfylla direktivets krav (se avsnitt 5) måste det alltså enligt regeringens mening införas en särskild rättsföljdsregel för åtminstone vissa situationer då avtalsvillkor jämkas eller lämnas utan avseende. I dessa situationer bör avtalet i övrigt förbli bindande för parterna på samma villkor som tidigare, om avtalet i övrigt kan bestå utan det oskäliga villkoret. Då är frågan hur långt en sådan regel bör sträcka sig. Bör den gälla i samtliga fall då ett avtalsvillkor jämkas eller lämnas utan avseende? Hur skall den annars begränsas? Som sagts finns det situationer då en flexibel regel som den som finns i 36 § avtalslagen framstår som överlägsen. I kommersiella förhållanden, som ju inte omfattas av direktivet, bör den fortsätta att gälla genomgående. I konsumentavtal bör vidare den nya bestämmelsen tillämpas - på samma sätt som blir fallet med direktivets regel - bara i de fall då näringsidkaren kan anses ha brutit mot god sed genom att använda det oskäliga villkoret. I sådana fall är det särskilt motiverat att näringsidkaren drabbas av en förhållandevis sträng påföljd. Som har redovisats i avsnitt 7.4 preciseras oskälighetsbegreppet i direktivet genom uttrycket "om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet, till nackdel för konsumenten". Eftersom det bedömts motiverat att begränsa den särskilda påföljden till väsentligen de situationer som avses i direktivet, är det knappast skäl att i detaljer avvika från direktivets lydelse. I stället bör samma precisering väljas som i direktivet. Den särskilda rättsföljden bör alltså inträda när båda rekvisiten för oskälighet - "i strid med krav på god sed" och "en betydande obalans" - är uppfyllda. En särskild fråga är dock om direktivets uttryck "god sed" är lämpligt att använda på grund av att liknande uttryck används i annan lagstiftning. Här kan nämnas begreppen "god fastighetsmäklarsed" och "god kreditgivningssed". Enligt regeringens mening finns det mot bakgrund av de preciseringar som gjorts när begreppet god sed använts i andra sammanhang inga vägande skäl att befara att begreppen kan "smitta av sig" på varandra. Några negativa effekter har inte heller påvisats av det förhållandet att begreppet används på olika sätt i olika lagar. En annan fråga är om regeln bör gälla endast när det är villkor som inte har varit föremål för individuell förhandling som jämkas eller lämnas utan avseende. Det är inte givet att dessa villkor bör särbehandlas. Ett avtalsvillkor som är oskäligt i sådan mån att det i strid med god sed medför en betydande obalans kan ofta vara lika "klandervärt", om det varit föremål för individuell förhandling. Detta skulle tala mot en särbehandling. Å andra sidan kan en regel om att avtalet skall fortsätta att gälla på i övrigt samma villkor ibland framstå som mindre ändamålsenlig när villkoret har varit föremål för individuell förhandling. Vidare finns det knappast tillräckliga skäl att gå ifrån direktivets syste- matik i denna del när det på andra punkter ansetts att det bör upprätthållas en skillnad mellan villkor som inte har varit individuellt förhandlade och andra villkor. Övervägande skäl synes därför tala för att den nya rättsföljdsregeln begränsas på samma sätt som direktivets regel. Slutligen kan det diskuteras om den nya rättsföljdsregeln bör begränsas till sådana fall då det är till konsumentens fördel att avtalet får fortsätta att gälla på i övrigt samma villkor sedan det oskäliga villkoret jämkats eller lämnats utan avseende. Någon sådan begränsning synes emellertid inte vara nödvändig. När det gäller den lagtekniska utformningen av den särskilda rättsföljdsregeln bör det för tydlighets skull anges att avtalet i övrigt skall bestå endast om konsumenten begär det, dvs. om konsumenten framställer ett yrkande härom. och har förklarat att de kommer att utforma sina regler på det sättet. Vid överläggningarna har de övriga nordiska länderna förklarat att de överväger att liksom införa en särskild regel om att avtalet i övrigt skall bestå, om ett villkor jämkas eller lämnas utan avseende därför att det är oskäligt enligt direktivets bestämning. 10 Skydd mot lagvalsklausuler Regeringens förslag: Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet skall inte gälla i fråga om regler om oskäliga avtalsvillkor, om den lag som gäller för avtalet vid bortseende från villkoret är lagen i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd mot oskäliga avtalsvillkor. Promemorians förslag: Överensstämmer väsentligen med regeringens (se promemorian s. 70 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändningar. Juridiska fakultetsstyrelsen vid diskuterar tolkningen av direktivets bestämmelse och riktar invändningar mot vissa motivuttalanden i promemorian. Ytterligare två remissinstanser framför in- vändningar mot utformningen av bestämmelsen.