prop · GI0317 · 1995-01-01 00:00:00 — Ofta är det så att villkoret har utarbetats i förväg av näringsidkaren utan att konsumenten haft inflytande på innehållet. Det skall, på samma sätt som i EG-direktivet, alltid anses att sådana villkor inte har varit föremål för individuell förhandling. Den omständigheten att vissa villkor har varit föremål för individuell för- handling i ett avtal som annars är av standardavtalstyp hindrar inte att övriga villkor omfattas av lagen (jfr artikel 3.2 andra stycket i direktivet). I princip skall frågan om huruvida ett villkor inte har varit föremål för individuell förhandling avgöras före tolkningsfrågan. Saken kompliceras emellertid av att klassificeringsfrågan kan vara oskiljaktigt förenad med frågan om hur villkoret skall tolkas och sålunda vara en del av tolkningen. Så kan vara fallet exempelvis om parterna är oense om huruvida ett yttrande i samband med avtalsslutet påverkat innehållet i villkoret sådant det uttryckts i ett standar- davtal. Frågan om hur sådana situationer bör behandlas berörs i det följande. Tolkningsregeln gäller när det är oklart vilken innebörd ett avtalsvillkor har. I sådana fall gäller den tolkning som är till konsumentens förmån. Frågan är då i vilka fall regeln skall tillämpas, dvs. i vilka fall innebörden kan anses oklar. Som utvecklats i avsnitt 8 kan innebörden inte anses oklar i de fall då en gemensam partsavsikt kan fastställas. Då skall villkoret ges det innehåll som parterna avsett. Det gäller även om villkorets ordalydelse i och för sig lämnar utrymme för olika tolkningar. Vidare kan innebörden inte anses oklar, om ordalydelsen lämnar utrymme för endast en tolkning och vad som förekommit i övrigt inte rubbar denna tolkning. Annorlunda ställer det sig om det som förekommit medför att avtalsvillkoret måste ges en annan innebörd än den som framgår av ordalydelsen. Då är ordalydel- sen bara ett tolkningsdatum bland flera. Om innebörden av villkoret då vid en samlad bedömning av samtliga tolkningsdata är oklar, skall tolkningsregeln tillämpas och villkoret alltså tolkas till konsumentens förmån. Ett avtalsvillkors innebörd får anses oklar när ordalydelsen lämnar utrymme för flera tolkningar och det inte finns några andra tolkningsdata som skingrar oklarheten. Det gäller både om det inte över huvud taget finns några andra relevanta tolkningsdata och om det visserligen förekommer andra sådana relevanta tolkningsdata men dessa inte undanröjer tveksamheten om villkorets innebörd. I vissa andra situationer kan det diskuteras om innebörden skall anses vara oklar eller inte. Det kan vara fallet i sådana situationer som ligger nära gemensam partsavsikt och där konsumenten bär största skulden till att klarhet inte skapats. Ett exempel på detta kan vara att näringsidkaren inte reflekterar över att ett avtalsvillkor kan tolkas på fler än ett sätt medan konsumenten inser såväl näringsidkarens uppfattning som villkorets tvetydighet men avstår från att beröra saken i förhoppningen att kunna genomdriva den tolkning som är förmånligast för honom själv. I detta och liknande fall uppkommer frågan om i vad mån andra tolk- ningsprinciper kan tillämpas vid bedömning av om innebörden av villkoret är oklar. Flera sådana tolkningsprinciper har kommit att bli mer eller mindre väl etablerade i svensk rättspraxis. Dessa principer har systematiserats, kategoriserats och getts benämningar i den juridiska litteraturen, varvid talats bl.a. om "dolusregeln", "culparegeln" och "klargörandeprincipen" (se t.ex. Adlercreutz, Avtalsrätt II, 3 uppl. 1991 s. 106-126 och , Avtalstolkning, 1989; båda med omfattande hänvisningar). Även den s.k. förutsättningsläran används ibland för avtalstolkning (se Adlercreutz a.a. s. 127 f. och a.a. s. 24 f.). Frågan om dessa tolkningsprincipers förhållande till den lagfästa tolkningsregeln är olöst i EG-direktivet. Det får överlämnas åt rättstilllämp- ningen att lösa den med beaktande av att den svenska rättens innebörd skall ses i belysning av den rätta uttolkningen av direktivet. Kommer man fram till att innebörden av ett villkor är oklar, gäller den lagfästa tolkningsregeln framför övriga tolkningsprinciper. Utanför sitt till- ämpningsområde har lagregeln däremot inte något företräde. Där får rättsläget anses vara väsentligen detsamma som . Varje minsta osäkerhet om ett avtalsvillkors innebörd kan knappast leda till att tolkningsregeln skall tillämpas. En alternativ tolkning måste ha visst fog för sig för att villkorets innebörd skall kunna sägas vara oklar. Fall av detta slag får lösas i rättstillämpningen, varvid måste beaktas att regeln är hämtad från ett EG-direktiv med de förpliktelser som följer därav. Regeln avser villkorets innebörd och får antas förutsätta att det först fastställs hur villkoret formulerats. Detta får betydelse främst för muntliga avtalsvillkor, där det kan råda delade meningar om villkorets lydelse. Tolkningsregeln torde inte kunna användas för att fastställa lydelsen. En annan sak är att det ofta - men inte alltid - finns skäl att här tilllämpa en motsvarande princip i fråga om bevisbördan för lydelsen och vid tolkningen utgå från den lydelse som konsumenten hävdar. I de fall då tolkningsregeln skall tillämpas är följden enligt regeln att den tolkning skall gälla som är till förmån för konsumenten. Vilken tolkning som sålunda skall gälla framgår normalt klart, men saken kan ibland vara tveksam. Sålunda kan man ibland tänka sig fler tolkningar än två, varav ett par är närliggande medan en tredje - kanske den för konsumenten gynnsammaste - är mindre närliggande. Man torde i sådana fall ha att välja mellan de tolkningar som över huvud taget ter sig rimliga. kan det vara tveksamt vilken tolkning som är till förmån för konsumenten. En av de möjliga tolkningarna kanske är kortsiktigt gynnsammast, medan en annan ter sig långsiktigt bättre för konsumenten. I sådana fall torde man regelmässigt få utgå från att den tolkning som konsumenten gör gällande också är den som är till hans förmån i direktivets mening. Att det i regeln sägs att den gäller "vid en tvist mellan en näringsidkare och en konsument" betyder - som har anmärkts tidigare - att den inte tillämpas i marknadsrättsliga sammanhang, exempelvis när det skall avgöras i ett förbudsförfarande om ett avtalsvillkor är oskäligt eller inte. 11 § För avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling gäller 36 § första stycket lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område med följande begränsningar. Omständigheter som inträffat efter det att avtalet ingåtts får inte beaktas till konsumentens nackdel på så sätt att ett avtalsvillkor som annars vore att anse som oskäligt inte kan åsidosättas eller jämkas. Jämkas ett avtalsvillkor eller lämnas det utan avseende, skall, om villkoret strider mot god sed och medför en betydande obalans till konsumentens nackdel, avtalet gälla utan andra ändringar, om konsumenten begär det och om avtalet kan bestå med i övrigt oförändrat innehåll. I paragrafen finns bestämmelser som modifierar tillämpningen av 36 § avtalslagen på sådana avtalsvillkor som omfattas av EG-direktivet. Det är i två hänseenden som direktivets bestämmelser, genom 11 §, inverkar på 36 § avtalslagen. Dels skall gälla att omständigheter som inträffat efter det att avtalet ingåtts inte får beaktas till konsumentens nackdel på så sätt att ett avtalsvillkor som annars vore att anse som oskäligt inte kan åsidosättas eller jämkas. En be- stämmelse om detta finns i andra stycket. Dels måste påföljden av att ett villkor är oskäligt modifieras något. Det har skett genom bestämmelsen i tredje stycket. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 7.3 resp. avsnitt 9. I första stycket anges paragrafens tillämpningsområde. Det är begränsat till avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. Det innebär att de särskilda bestämmelserna om jämkning av avtalsvillkor i konsumentavtal i den nya avtalsvillkorslagen i allmänhet kommer att tillämpas på avtalsvillkor som har utarbetats i förväg utan att konsumenten kunnat påverka deras innehåll. Den närmare innebörden av att ett avtalsvillkor inte har varit föremål för individuell förhandling diskuteras i författningskommentaren till 10 §. I andra stycket har införts en bestämmelse med innebörd att omständigheter som inträffat efter avtalsslutet inte får beaktas till konsumentens nackdel på så sätt att ett avtalsvillkor som annars vore att anse som oskäligt inte kan åsidosättas eller jämkas. Däremot kan sådana senare inträffade omständigheter beaktas till konsumentens fördel. Vidare kan de beaktas till konsumentens nackdel i den situationen att en näringsidkare hävdar att ett avtalsvillkor har blivit oskäligt till hans nackdel på grund av senare inträffade förhållanden. Bestämmelsen gäller, liksom paragrafen i övrigt, endast beträffande sådana villkor i konsumentavtal som inte har varit föremål för individuell förhandling. Att bestämmelsen införts beror på att direktivet inte innehåller någon anvisning om att senare inträffade förhållanden skall beaktas vid oskä- lighetsbedömningen. I avsnitt 7.3 har angetts varför sådana förhållanden bör kunna - liksom tidigare - beaktas till konsumentens fördel. Detta strider inte mot direktivet, eftersom nationell rätt får göras mer förmånlig för konsumenten än direktivets regler (se artikel 8). Däremot skulle det strida mot direktivet att tillåta beaktande av senare inträffade förhållanden till konsumentens nackdel. Bestämmelsen torde ha huvudsakligen teoretiskt intresse. Endast sällan torde det förekomma att det inträffat omständigheter efter avtalsslutet som får ett i grunden oskäligt avtalsvillkor att framstå som skäligt. Bestämmelsen i tredje stycket kompletterar de påföljdsregler som finns i 36 § avtalslagen. Enligt 36 § första stycket avtalslagen får ett avtalsvillkor som är oskäligt jämkas eller lämnas utan avseende. I vissa fall får avtalet jämkas även i annat hänseende eller helt lämnas utan avseende. Det gäller, enligt andra meningen, om det inte skäligen kan krävas att avtalet i övrigt skall gälla med oförändrat innehåll sedan det oskäliga villkoret jämkats eller lämnats utan avseende. Det nya i tredje stycket i förevarande paragraf är att avtalet i vissa fall skall, sedan det oskäliga villkoret jämkats eller tagits bort, gälla utan andra ändringar. Det gäller som framgår av första stycket endast för villkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. Den för konsumenten förmånliga nya påföljdsregeln gäller dock bara om det oskäliga villkoret strider mot god sed och medför en betydande obalans till konsumentens nackdel. Det krävs vidare att avtalet kan bestå med i övrigt oförändrat innehåll. Bestämmelsen är hämtad från EG-direktivet och motsvarar i sak direktivets regel (artikel 6.1). I den svenska lagen har vidare lagts till att avtalet i övrigt skall bestå utan ändringar endast om konsumenten begär det. Denna regel hänger samman med den omständigheten att konsumenten i vissa fall kan föredra att avtalet inte alls blir gällande eller att vissa villkor ändras. Enligt den nya bestämmelsen skall alltså avtalet fortsätta att gälla utan andra ändringar när ett oskäligt villkor jämkas eller lämnas utan avseende. Till skillnad från vad som gäller enligt 36 § avtalslagen skall alltså avtalet i övrigt inte jämkas. Inte heller kommer i fråga att lämna avtalet helt utan avseende. Endast om avtalet inte kan bestå utan det oskäliga villkoret i dess ursprungliga utformning blir detta aktuellt. Genom den nya regeln kan konsumenten i praktiken bli försatt i en påtagligt gynnsam situation med ett klart förmånligare avtal än som överenskommits. Näringsidkaren kan för sin del bli fast i ett i motsvarande mån oförmånligt avtalsförhållande. Denna konsekvens av regeln kan ses som ett slags sanktion mot näringsidkaren för att han använt ett avtalsvillkor som är oskäligt och dessutom oskäligt i sådan grad att det strider mot god sed och medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter. Uttrycket "god sed" är hämtat från direktivet och skall i möjligaste mån tolkas enhetligt inom hela EES. Ett avtalsvillkor får anses strida mot god sed bl.a. om det är ägnat att vilseleda konsumenten om hans skyldigheter och rättigheter samt om det är tyngande för konsumenten och "gömts undan" eller på annat sätt gjorts otydligt. Även uttrycket "medför en betydande obalans till konsumentens nackdel" är hämtat från direktivet. Att ett avtalsvillkor som strider mot god sed också skall medföra en betydande obalans till konsumentens nackdel torde vara avsett att markera att inte varje avvikelse från god sed skall medföra den strängare rättsföljd som anges i tredje stycket. När det sägs att avtalet skall gälla "utan andra ändringar" måste naturligtvis en reservation göras för sådana avtalsmoment som hör ihop med det oskäliga villkoret på ett sådant sätt att de inte kan fortleva oförändrade. Ett exempel kan vara att en skiljeklausul som ogiltigförklaras åtföljs av föreskrifter om kostnadsfördelningen i skiljeförfarandet och bestämmelser om hur förfarandet skall gå till. Ett annat exempel kan vara att en klausul om en oproportionerlig skadeståndsskyldighet för konsumenten åtföljs av en avtalsbestämmelse om nivån på dröjsmålsränta som skall beräknas på obetalda skadeståndsbelopp. Avtalet skall fortsätta att gälla endast "om det kan bestå med i övrigt oförändrat innehåll". Denna begränsning är hämtad från direktivet. Den torde ta sikte på framför allt sådana situationer då det oskäliga villkoret har en så central betydelse för avtalet att detta kommer att sakna vettigt innehåll utan villkoret. Ett exempel då begränsningen torde få tillämpas är om ett avtal om en paketresa överlämnar åt researrangören att helt fritt välja resmål och trans- portsätt för resenären. Ett annat exempel kan vara att en produkt säljs på villkor att "pris och övriga nödvändiga avtalsvillkor fastställs av näringsid- karen vid leverans". 12 § Om inte annat visas, anses ett avtalsvillkor inte ha varit föremål för individuell förhandling. Paragrafen innehåller en bevisbörderegel. Om en näringsidkare hävdar att ett avtalsvillkor har varit föremål för individuell förhandling, har han bevisbördan för sitt påstående. Varken i bestämmelsen eller i den artikel i direktivet där den är hämtad sägs något närmare om beviskravets styrka. Avsikten är att denna fråga skall överlämnas till rättstillämpningen, varvid hänsyn skall tas till att bestämmelsen härrör från ett EG-direktiv med den bundenhet som det innebär. 13 § Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska ekono- miska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet gäller inte i fråga om regler om oskäliga avtalsvillkor, om den lag som gäller med bortseende från villkoret är lagen i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd mot oskäliga avtalsvillkor. Paragrafen ger konsumenterna skydd mot vissa s.k. lagvalsklausuler. Liksom den föregående paragrafen gäller den enbart vid en civilrättslig bedömning. Den skall alltså inte tillämpas i det marknadsrättsliga förfarande som regleras i lagens inledande delar. Paragrafen avspeglar artikel 6.2 i EG-direktivet och har behandlats i avsnitt 10. När ett avtal har anknytning till flera olika länder måste det avgöras vilket lands lag som skall tillämpas på avtalet. Lagbestämmelser och oskrivna principer angående den frågan tillhör den s.k. internationella privaträtten. Som en utgångspunkt gäller därvid att parterna genom en s.k. lagvalsklausul i avtalet kan själva bestämma om tillämplig lag. Regeln i 13 § innefattar en begränsning i den huvudprincipen. Det skydd som konsumenterna ges i 13 § är bara ett skydd mot avtalade lagvals- klausuler. Bestämmelsen skyddar alltså inte konsumenten mot att allmänna in- ternationellt privaträttsliga normer medför att en främmande rättsordning med ett dåligt konsumentskydd skall tillämpas. Innehåller inte avtalet någon lagvalsklausul, skall sådana allmänna normer användas för fastställande av vilket lands lag som skall tillämpas på avtalet. Vidare gäller bestämmelsen bara om lagvalsklausulen hänvisar till ett land utanför EES. Hänvisar klausulen till något EES-land gäller den. Så är fallet även om det innebär att konsumenten därigenom får ett sämre skydd än han skulle ha fått enligt den lag som skulle ha tillämpats om inte klausulen hade funnits. Eftersom EES-länderna är bundna av EG-direktivet innebär detta inga beaktansvär- da risker för konsumenterna. Lagvalsklausulen skall sättas åt sidan om dels den lag som gäller för avtalet enligt tillämplig internationell privaträtt - dvs. om man bortser från villkoret - är lagen i ett EES-land, dels den lagen ger konsumenten ett bättre skydd mot oskäliga avtalsvillkor än den lag som anvisas i klausulen. Vad som alltså skall jämföras är bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor i det land som klausulen hänvisar till och motsvarande bestämmelser i det land vars lag skall tillämpas enligt allmänna internationellt privaträttsliga regler. Utfaller jämförelsen så att den valda lagen är sämre för konsumenten, skall klausulen inte tillämpas i fråga om oskäliga avtalsvillkor. Då gäller i stället reglerna om oskäliga av- talsvillkor i den EES-lag som anvisas enligt allmän internationell privaträtt. Det behöver självfallet inte vara svensk rätt utan kan vara någon annan rättsordning. Men det kan alltså inte vara en rättsordning utanför EES. I de fall då en sådan rättsordning är rätt lag enligt tillämplig internationell privaträtt, gäller lagvalsklausulen utan hinder av 13 §. Det är endast i fråga om regler om oskäliga avtalsvillkor som lagvalsklausulen kan åsidosättas enligt 13 §. I övrigt gäller lagvalsklausulen i den mån den inte sätts åt sidan med tillämpning av andra regler. Det i klausulen utpekade landets lag skall alltså tillämpas på avtalet i alla hänseenden utom i fråga om oskäliga avtalsvillkor. Lagtexten har språkligt justeras något i förhållande till lagrådsremissens förslag. Denna lag träder i kraft , då lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden upphör att gälla. De nya bestämmelserna tillämpas även på rättshandlingar som har företagits före ikraftträdandet. Vad som föreskrivs i 10 § gäller dock inte beträffande avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Mål som vid ikraftträdandet är anhängigt vid domstol prövas enligt äldre bestämmelser. Lagen träder i kraft , dvs. den tidpunkt då enligt beslut skall ha anpassat sin lagstiftning till EG-direktivet. De flesta av bestämmelserna i lagen avser ett förfarande för förbud mot oskäliga avtalsvillkor. De reglerna kan tillämpas fullt ut så fort lagen har trätt i kraft och förorsakar således inga övergångsproblem. I enlighet med de principer som har tillämpats vid införande av generalklausuler mot oskäliga avtalsvillkor (se prop. 1975/76:81 s. 149) gäller de nya bestämmelserna om jämkning i 11 § även för avtal eller andra rättshand- lingar som har träffats eller företagits före ikraftträdandet. Det utesluter inte att det kan finnas anledning att i det särskilda fallet ta hänsyn till att ett villkor har kommit till innan de nya bestämmelserna trätt i kraft. Även bestämmelsen i 13 § om lagvalsklausuler skall tillämpas på alla avtal, oavsett när de ingicks. När det gäller den regeln tillämpas alltså samma princip som i fråga om 11 §. Det beror på att reglernas inriktning är att skydda konsumenter mot oskäliga avtalsvillkor. Tolkningsregeln i 10 § har ett vidare tillämpningsområde såtillvida att den skall gälla för alla avtalsvillkor i konsumentavtal som inte har varit föremål för individuell förhandling. Där saknar frågan om oskälighet betydelse. Enligt en särskild övergångsbestämmelse gäller därför inte 10 § beträffande avtal som har ingåtts före den nya lagens ikraftträdande. Detta står i överensstämmelse med den allmänna princip inom avtalsrätten som innebär att ny lag tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. I sista punkten av övergångsbestämmelserna föreskrivs att äldre bestämmelser gäller i de fall mål pågår vid domstol när den nya lagen träder i kraft (se avsnitt 14). 16.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område 36 § Avtalsvillkor får jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. Har villkoret sådan betydelse för avtalet att det icke skäligen kan krävas att detta i övrigt skall gälla med oförändrat innehåll, får avtalet jämkas även i annat hänseende eller i sin helhet lämnas utan avseende. Vid prövning enligt första stycket skall särskild hänsyn tagas till behovet av skydd för den som i egenskap av konsument eller eljest intager en underlägsen ställning i avtalsförhållandet. Första och andra styckena äga motsvarande tillämpning i fråga om villkor vid annan rättshandling än avtal. I fråga om jämkning av vissa avtalsvillkor i konsumentförhållanden gäller des- sutom 11 § lagen (1994:000) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. ***** Denna lag träder i kraft . Den nya bestämmelsen tillämpas även på rättshandlingar som har företagits före ikraftträdandet. Mål som vid ikraftträdandet är anhängigt vid domstol prövas enligt äldre bestämmelser. I 36 § avtalslagen görs genom tillägget i fjärde stycket en hänvisning till de bestämmelser om jämkning av villkor i konsumentavtal som införs i den nya avtalsvillkorslagen. De bestämmelserna gäller endast villkor som inte har varit föremål för individuell förhandling och innebär att tillämpningen av 36 § av- talslagen modifieras något i två avseenden, nämligen dels beträffande senare inträffade förhållanden, dels beträffande rättsföljden av att ett avtalsvillkor är oskäligt. Bestämmelserna i avtalsvillkorslagen kommenteras i avsnitt 16.2. Bestämmelsen träder i kraft som den nya avtalsvillkorslagen. Beträffande övergångsbestämmelserna hänvisas till författningskommentaren till avtalsvillkorslagen. 16.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. I 1, 13, 14, 15 och 20 §§ lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. har hän- visningarna ändrats till att gälla den nya avtalsvillkorslagen. RÅDETS DIREKTIV 93/13/EEG av om oskäliga villkor i konsumentavtal EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta, med beaktande av kommissionens förslag1, i samarbete med Europaparlamentet2, med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande3, och med beaktande av följande: Det är nödvändigt att besluta om åtgärder i syfte att gradvis upprätta den inre marknaden före . Den inre marknaden omfattar ett område utan inre gränser med fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital. Medlemsstaternas lagar om avtalsvillkor mellan den som säljer varor eller tillhandahåller tjänster å ena sidan och en konsument å andra sidan är mycket olika. Följaktligen skiljer sig de nationella marknaderna för försäljning av varor och tillhandahållande av tjänster till konsumenter från varandra och en snedvridning av konkurrensen kan uppstå bland varu- och tjänsteföretagen, i synnerhet när de verkar i andra medlemsstater. Speciellt medlemsstaternas lagar om oskäliga villkor i konsumentavtal uppvisar påtagliga skillnader. Det åligger medlemsstaterna att se till att avtal som sluts med konsumenter inte innehåller oskäliga villkor. Konsumenterna känner normalt inte till de andra medlemsländernas lagregler gällande avtal om försäljning av varor eller tillhandahållande av tjänster. Denna brist på kunskap kan få dem att avstå från direkta köp av varor eller tjänster i en annan medlemsstat.