prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — Härigenom föreskrivs följande. 1 § och denna lag träder i kraft . 2 § Genom upphävs, med de begränsningar som följer av denna lag, 1. naturvårdslagen (1964:822), 2. miljöskyddslagen (1969:387), 3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten, 4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle, 5. renhållningslagen (1979:596), 6. hälsoskyddslagen (1982:1080), 7. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark, 8. lagen (1985:426) om kemiska produkter, 9. miljöskadelagen (1986:225), 10. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., 11. lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud. 3 § Om det i lag eller annan författning hänvisas till föreskrifter som har ersatts genom bestämmelser i , skall i stället de nya bestämmelserna tillämpas. 4 § Bestämmelser som gäller vid ikraftträdande och som meddelats med stöd av bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i äldre lag skall anses utfärdade med stöd av motsvarande bestämmelser enligt balken, om inte regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer förordnar något annat. 5 § Beslut som har meddelats före balkens ikraftträdande om att bilda nationalpark, naturreservat eller naturvårdsområde, att fridlysa naturminne eller att införa annat områdesskydd gäller fortfarande. 6 § Tillstånd, godkännande eller medgivande till en verksamhet, till hanteringen av en kemisk produkt eller till någon annan åtgärd som lämnats genom ett beslut enligt bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av sådana bestämmelser gäller fortfarande, om inte regeringen enligt förordnar annat. Såvitt angår omprövning eller upphävande av beslutet skall tillståndet, godkännandet eller medgivandet anses meddelat med stöd av motsvarande bestämmelser i eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av , om inte annat följer av denna lag eller av de föreskrifter som är i fråga. Detsamma gäller beslut om villkor för eller registrering av en verksamhet, hanteringen av en kemisk produkt eller en vara eller någon annan åtgärd. 7 § I fråga om en miljöfarlig verksamhet som omfattas av tillstånd enligt miljöskyddslagen (1969:387) eller motsvarande äldre bestämmelser och som har påbörjats före ikraftträdande tillämpas i stället för bestämmelserna i 13 kap. 5 § bestämmelserna i 6 § första och andra styckena miljöskyddslagen till utgången av , om den som bedriver verk- samheten inte begär annat. Därvid skall hänvisningen i 6 § första stycket miljöskyddslagen till 5 § samma lag i stället avse 2 kap. . Första stycket gäller inte i fråga om ändring av en inrättning eller en verksamhet, om åtgärden innebär att ett utsläpp eller en störning kan ändra karaktär eller omfattning så att en olägenhet av betydelse från hälso- eller miljöskyddssynpunkt kan uppstå. Om det vid prövning enligt första stycket är regeringen som skall lämna tillstånd till verksamheten enligt 6 § andra stycket miljöskyddslagen, skall i fråga om prövningen tillämpas vad som sägs i 13 kap. 18 § . 8 § Ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet som har tagits i anspråk före ikraftträdande får efter utgången av återkallas helt eller delvis av den myndighet som meddelat tillståndet, om verksamheten strider mot bestämmelserna i 13 kap. 5 § . Vid sådan prövning gäller bestämmelserna i 13 kap. 30 och 37 §§ . 9 § En renhållningsordning enligt 9-13 §§ renhållningslagen (1979:596) skall fortsätta att gälla till dess en ny renhållningsordning har antagits med stöd av . 10 § Ett beslut om förbud eller föreläggande som en tillsynsmyndighet meddelat enligt bestämmelser i någon lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av sådana bestämmelser skall anses meddelat enligt 18 kap. . 11 § Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdande. 12 § I fråga om en gärning som var belagd med straff enligt någon av de lagar som anges i 2 § och som begåtts före ikraftträdande skall de straffbestämmelser som gällde när gärningen begicks fortfarande tillämpas, om inte bestämmelserna i 21 kap. leder till frihet från straff eller lägre straff. Vad som sägs i första stycket gäller också i fråga om förverkande på grund av brott. 13 § I fråga om sådana överträdelser av 45 § första stycket 1-3 miljö- skyddslagen (1969:387) som skett före ikraftträdande skall bestämmelserna i 52-63 §§ miljöskyddslagen fortfarande tillämpas. I andra fall skall miljöskyddsavgift inte tas ut för överträdelser som har skett före ikraftträdande. 14 § Beträffande rätt till ersättning eller inlösen på grund av beslut som meddelats före ikraftträdande skall äldre bestämmelser fortfarande gälla. 2.3 Förslag till lag om skydd Härigenom föreskrivs följande. 1 § prövar enligt ärenden om tillstånd till miljöfarlig verksamhet och överklagande av ärenden som avses i 20 kap. 1 § första stycket 2. 2 § skall bereda och lämna yttrande till regeringen i ärenden enligt 5 kap. . Om nämndens handläggning och ansvar för kostnader som därvid kan uppkomma gäller vad som sägs i 13 kap. 16 och 17 §§ . 3 § Beslut i ärenden enligt bilavgaslagen (1986:1386) får överklagas hos enligt vad som sägs i den lagen. 4 § består av ordförande och tre andra ledamöter. Vid förberedande åtgärd, vid prövning av fråga om avvisning av ansökan eller av- skrivning av ärende samt vid handläggning av överklagande av nämndens beslut, kan nämnden bestå av ordföranden ensam. 5 § Ordföranden skall vara lagfaren och ha erfarenhet som domare. En ledamot skall ha sakkunskap och erfarenhet i tekniska frågor. En ledamot skall ha erfarenhet av frågor som faller inom verksamhetsområdet för . Den fjärde ledamoten skall ha erfarenhet av industriell verksamhet. Om ärendet enligt ordförandens bedömning i huvudsak avser kommunala förhållanden, skall i stället ingå en person med erfarenhet av verksamhet. Ledamot i nämnden skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig eller i konkurstillstånd eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § . Regeringen förordnar ordförande och övriga ledamöter samt ersättare för dem. Bestämmelserna om ledamot gäller också i fråga om ersättare. 6 § Regeringen kan föreskriva att det skall finnas mer än en avdelning i Kon- cessionsnämden. Vad som sägs om gäller också för en avdelning i nämnden. 7 § Bestämmelserna i 4 kap. om jäv mot domare gäller också för ledamöterna i . Förfarandet hos nämnden m.m. 8 § Särskilda regler om förfarandet hos nämnden och om överklagande av nämndens beslut finns i fråga om miljöfarlig verksamhet i 13 och 20 kap. . När nämnden prövar överklagade ärenden om miljöfarlig verksamhet gäller i fråga om nämndens handläggning vad som sägs 13 kap. 16-18 §§. Till besiktning på platsen och sammanträde kallas parter och klagande samt de statliga och kommunala myndigheter som har ett väsentligt intresse att bevaka i frågan. Denna lag träder i kraft den dag regeringen föreskriver. 3 Ärendet och dess beredning I detta ärende läggs förslag om en ny lagstiftning på miljöområdet. Förslagen följer de ställningstaganden till miljölagstiftningen som tidigare gjorts av regeringen och . Regeringen bemyndigade chefen för och att tillkalla en kommitté med högst tretton ledamöter att göra en översyn av miljöskyddslagstiftningen (dir. 1989:32). Kommittén antog namnet . Enligt direktiven skulle kommittén arbeta fram förslag till dels en samordning av miljöskyddslagstiftningen, dels en skärpning av lagstiftningen i syfte att medge ett ökat hänsynstagande till miljön. överlämnade kommittén principbetänkandet Miljölagstiftningen (SOU 1991:4) till miljöministern. I propositionen (1990/91:90) En god livsmiljö konstaterade regeringen att principbetänkandet var väl ägnat att ligga till grund för det fortsatta arbetet med att reformera miljölagstiftningen. Regeringen förordade att kommitténs fortsatta arbete skulle ta sikte på att i en miljöbalk samla alla lagar som i första hand avser att bevara, skydda och förbättra tillståndet i miljön, att garantera medborgarna rätten till en ren och hälsosam miljö och att säkerställa en långsiktigt god hushållning med naturresurserna. Under riksdagsbehandlingen (bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338) ställde sig i allt väsentligt bakom regeringens ställningstaganden. I samband med kompletteringspropositionen till 1990/(prop. 1990/91:150, bilaga II:13 s. 116, bet. 1990/91:FiU37, rskr. 1990/91:390) anfördes att omsorgen om människors hälsa och miljön skall bilda utgångspunkten för miljöarbetet och att en samlad miljöbalk borde ge positiva effekter på samhällsekonomin och minska byråkratin. I tilläggsdirektiv (dir. 1991:54) uppdrog regeringen åt kommittén att i det fortsatta utredningsarbetet förutom de ursprungliga direktiven också beakta vad regeringen och anfört med anledning av principbetänkandet och i samband med nyssnämnda kompletteringsproposition. I de regeringsförklaringar som regeringen har avgett under den innevarande mandatperioden till har regeringen utfäst att miljölagstiftningen skall skärpas och samordnas i en miljöbalk. har överlämnat sitt huvudbetänkande (SOU 1993:27) Miljöbalk. Betänkandet har remissbehandlats. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 2. De lagförslag som läggs fram i betänkandet finns i bilaga 3. En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena finns i bilaga 4. har avgett betänkandet (SOU 1993:66) Lag om införande av . Betänkandet har remissbehandlats. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 8. De lagförslag som läggs fram i betänkandet finns i bilaga 9. En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena finns i bilaga 10. Utredningen om översyn av miljöskadeförsäkringen m.m. (M 1992:01) har avgett betänkandet (SOU 1993:78) Miljöskadeförsäkringen . Betänkandet har remissbehandlats. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 5. De lagförslag som läggs fram i betänkandet finns i bilaga 6. En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena finns i bilaga 7. () har hemställt hos regeringen om ändring i 20 § första stycket första punkten lagen (1985:426) om kemiska produkter. Kemikontoret m.fl. näringslivsorganisationer har hemställt att regeringen dels upphäver den direkta straffbarheten av utbytesregeln i 5 § lagen om kemiska produkter, dels preciserar förutsättningar för tillämpning av utbytesregler i vad avser såväl det sakliga innehållet som kompetensfördelningen mellan berörda myndigheter. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 11. Regeringen beslöt därefter, , att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 12. Lagrådets yttrande finns i bilaga 13. Lagrådets granskning har medfört en avsevärd lagteknisk förbättring av . I samband med att regeringen närmare redogör för utformning och de olika sakfrågorna kommer Lagrådets synpunkter att närmare behandlas. Redan nu kan dock sägas att regeringen i stor utsträckning godtar Lagrådets synpunkter i fråga om lagtextens utformning såväl i sak som redaktionellt. Vissa kompletterande redaktionella ändringar har emellertid gjorts efter lagrådsgranskningen. 4 En samlad miljölagstiftning Den allmänna bakgrundsbeskrivning som lämnas i detta sammanhang har tyngdpunkten i lagstiftningen på miljöområdet och därmed sammanhängande frågor av rättslig karaktär. Aktuella frågor och ställningstaganden i miljöpolitiken redovisas , vanligtvis i regeringens budgetproposition. Under innevarande har en motsvarande redovisning lämnats i prop. 1993/94:111 Med sikte på en hållbar utveckling. lämnade regeringen i skriften Förnyelsen av bl.a. en redogörelse för de miljöpolitiska besluten dittills under innevarande mandatperiod. På grundval av förslag i prop. 1992/93:180 En kretsloppsanpassad samhällsutveckling har lagt fast det producentansvar som skall gälla som en bärande princip för miljöpolitiken (bet. 1992/93: JoU 14, rskr. 1992/93:344). De centrala lagar som gäller på miljöområdet är miljöskyddslagen (1969:389), lagen (1985:426) om kemiska produkter, naturvårdslagen (1964:822), lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. och renhållningslagen (1979:596). har beskrivit den historiska framväxten av lagstiftningen. Regeringen hänvisar till den beskrivningen. I miljöskyddslagen finns föreskrifter till skydd för den yttre miljön mot vattenföroreningar, luftföroreningar, buller och andra störningar från fasta anläggningar. Föreskrifterna om luftföroreningar var nya när lagen infördes medan reglerna om vattenföroreningar fördes över från vattenlagen och skärptes. När miljöskyddslagen kom till inrättades en särskild myndighet, , för att pröva tillståndsfrågor. Syftet med lagen var att komma till rätta med de lokala föroreningsproblem från större anläggningar som uppkommit på olika håll i landet och att minska de största utsläppen av förorenande ämnen. Utgångspunkten var att de flesta miljöproblem skulle kunna lösas inom landets gränser. Det miljöskyddsarbete som har bedrivits har lett till att vattnet i insjöar och vattendrag och miljöerna kring många industrier har förbättrats. Grovt räknat har utsläppen från de 1 000 största anläggningarna minskat . Tillämpningen av miljöskyddslagen bygger i det väsentliga på tillståndsgivning och tillsyn i enskilda fall. Föreskrifter om vilka miljöfarliga verksamheter som är underkastade tillstånds- eller anmälningsplikt finns i miljöskyddsförordningen (1989:364). De företag som är anmälnings- eller tillståndspliktiga skall betala avgifter för myndigheters verksamhet enligt lagen. Föreskrifter om sådana tillsyns- och prövningsavgifter finns i förordningen (1989:598) om avgift för myndighets verksamhet enligt miljöskyddslagen (1969:387). Miljöskadelagen (1986:225) innehåller föreskrifter om skadestånd - i princip strikt ansvar - för skador som följd av miljöfarliga verksamheter. De miljöskaderättsliga reglerna gäller i mångt och mycket samma slags verksamheter som omfattas av miljöskyddslagen, t.ex. olika former av vattenföroreningar, luftföroreningar och markföroreningar. För vissa fall av skador som omfattas av miljöskadelagen finns det, som nämnts, en särskild miljöskadeförsäkring. Försäkringen gäller om den skadelidande har rätt till skadestånd enligt miljöskadelagen men inte kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadestånd är förlorad eller om det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan. Regler om miljöskadeförsäkringen finns i miljöskyddslagen och bidrag till försäkringen skall betalas av den som bedriver anmälnings- eller till- ståndspliktig miljöfarlig verksamhet. Föreskrifter om sådana bidrag finns i för- ordningen (1989:365) om miljöskadeförsäkring. Successivt har under de år som miljöskyddslagen varit i kraft nya miljöproblem upptäckts, så allvarliga att den mer genomgripande förbättring av den yttre miljön som miljöskyddslagen och bemästrandet av industriella storutsläpp gav hopp om har låtit vänta på sig. Det har visat sig att stora mängder föroreningar sprids i såväl luft som vatten över nationsgränserna samt att även många små s.k. diffusa utsläpp - dvs. utsläpp vars ursprung kan vara svårt att härleda - sammantagna kan ge svårbemästrade miljöeffekter. Redan omkring , alltså efter det att miljöskyddslagen trätt i kraft, visade sig de första tecknen på att utsläpp i andra länder kunde inverka på förhållandena i vårt land. Försurningen av sjöar och vattendrag började då märkas i västra . har utsläpp av bl.a. svavel och kväve i andra länder en avgö- rande betydelse för vattenkvaliteten i våra sjöar och påverkar även skogen. Försämringen av den yttre miljön beror i väsentlig mån på transport av föroreningar till vårt land från utländska källor. Å andra sidan sprids utsläpp från miljöfarlig verksamhet i till andra länder. För att göra det möjligt för enskilda och myndigheter att påtala störningar som har sitt ursprung i ett annat nordiskt land tillkom lagen (1974:268) med anledning av miljöskyddskonventionen mellan , , och - den s.k. nordiska miljöskyddskonventionen. Under den lagen finns förordningen (1976:248) om tillämpning av lagen (1974:268) med anledning av miljöskyddskonventionen mellan , Fin- land, och . Undan för undan har det stått allt mer klart att många miljöproblem inte orsakas av de mängdmässigt största utsläppen av förorenande ämnen, utan i stället av enskilda ämnen med mycket stor miljöfarlighet som stabila organiska föreningar och tungmetaller, t.ex. kvicksilver och DDT. Även kemikalier och olika produkter kan svara för olika typer av negativ miljöpåverkan. Sedermera har det också visat sig att nya miljöfarliga ämnen kan bildas vid avfallsförbränning, i industriella processer m.m. Det har även visat sig att också inhemska störningskällor som var för sig är små men som förekommer i stort antal sammantaget påverkar miljön kraftigt. Sådana utsläpp sker från t.ex. motorfordon, jordbruk och små förbränningsanläggningar. Insikten om att enskilda ämnen kan vara särskilt miljöfarliga har lett till att kemikaliefrågorna blivit allt viktigare i miljöskyddsarbetet. infördes lagen om hälso- och miljöfarliga varor. Den innebar en skärpt produktkontroll. ersattes lag med den nu gällande lagen (1985:426) om kemiska produkter. Målet för kemikaliekontrollen är att förhindra skador på människor och miljö. För att målet skall kunna nås måste skadliga ämnen och produkter så långt som möjligt ersättas med sådana som är mindre farliga eller helt ofarliga. Hanteringen av ämnen som kan innebära risker för hälsa och miljö måste göras säker. Vidare måste alla kemiska produkter som används utredas väl med avseende på deras effekter på hälsa och miljö. Information om skaderisker och förebyg- gande åtgärder skall lämnas till dem som använder sådana produkter. Lagen om kemiska produkter har endast ett fåtal regler som är gällande direkt mot den enskilde och är alltså en utpräglad ramlag. För lagens tillämpning gäller i stället ett betydande antal regeringsförordningar och myndighetsföreskrifter, grundade på bemyndiganden i lagen. Den centrala förordningen är förordningen (1985:835) om kemiska produkter som bl.a. innehåller de grundläggande bestämmelserna om det av Kemikalieinspektionen förda produktregistret. Med stöd av lagen om kemiska produkter har också meddelats förordningen (1985:836) om bekämpningsmedel, förordningen (1985:837) om PCB m.m., förordningen (1985:838) om motorbensin, förordningen (1985:839) om kadmium, förordningen (1985:840) om vissa hälso- och miljöfarliga produkter m.m., förordningen (1985:841) om miljöfarligt avfall, förordningen (1985:997) om anmälningsskyldighet beträffande asbest i ventilationsanläggningar, förordningen (1986:683) om förbud mot asbesthaltiga friktionsbelägg i fordon, förordningen (1989:974) om miljöfarliga batterier, förordningen (1988:716) om CFC och halon m.m., förordningen (1991:1289) om vissa klorerade lösningsmedel och förordningen (1991:1290) om vissa kvicksilverhaltiga varor. På kemikalieområdet har också utfärdats ett betydande antal föreskrifter på myndighetsnivå med stöd av bemyndiganden i lagen och förordningen om kemiska produkter. Som exempel kan nämnas Kemikalieinspektionens föreskrifter (KIFS 1986:2) om anmälan till produktregistret, (KIFS 1986:3) om klassificering och om märkning vid överlåtelse av hälsofarliga kemiska produkter, (KIFS 1986:4) om varuinformationsblad, (KIFS 1986:5) om tillståndskrav för livsfarliga och mycket farliga kemiska produkter, (KIFS 1987:3) om märkning vid överlåtelse av bekämpningsmedel, (KIFS 1987:4) om förpackningar och om förvaring av hälso- eller miljöfarliga kemiska produkter, (KIFS 1989:4) om saluförbud och användningsförbud för vissa bekämpningsmedel och (KIFS 1989:5) om formaldehyd i träbaserade skivor. Även har meddelat föreskrifter på kemikalielagstiftningens område. Här kan nämnas kungörelsen (SNFS 1989:1) med föreskrifter om motorbensin, kungörelsen (SNFS 1987:5) om avsteg från förbud att använda kadmiumämnen för ytbehandling m.m. och kungörelsen (SNFS 1992:16) med föreskrifter om kyl- och värmepumpanläggningar innehållande CFC, HCFC och HFC. Naturskyddslagen av brukar betraktas som den första moderna miljölagen. Dess uppläggning och inriktning går i stora drag igen i den nu gällande naturvårdslagen (1964:822). års lag byggde på tanken att naturvården har två syften - dels att bevara vetenskapligt och kulturellt värdefulla områden, dels att tillgodose sociala intressen genom att hålla mark och vatten öppna för rekreation och friluftsliv. Tyngdpunkten i lagen låg dock på den vetenskapliga och kulturella sidan. Ett område kunde t.ex. inte skyddas för friluftsändamål utan markägarens samtycke men väl för vetenskapliga eller kulturella ändamål. I fråga om skydd för friluftslivet fanns dock bestämmelser i strandlagen från . Ett provisoriskt strandskydd gällde då , i princip grundat på ett utredningsförslag . Genom naturvårdslag jämställdes friluftslivets intressen inom naturvården med vetenskapens och kulturens. naturreservat infördes för att tillgodose båda intressena. Som en ytterligare betoning av friluftsaspekten fördes reglerna om strandskydd in i lagen. Myndigheternas möjligheter att ingripa mot privata åtgärder som förfular landskapet förbättrades. Så t.ex. infördes tillståndsplikt för täkter av bl.a. grus och sten. Naturvårdslagen har ändrats på åtskilliga punkter. Även grundsynen på naturvårdsfrågorna har i viktiga avseenden förändrats. Det har bl.a. skett under inflytande av andra miljölagar som t.ex. miljöskyddslagen. Ännu var naturvården i stort sett hänvisad till att försöka tillgodose sina intressen om det kunde ske utan nämnvärda kostnader eller besvär för andra verksamheter. flyttades dess positioner fram på bekostnad av exploateringsintressena. Det skedde bl.a. genom den ändrade syn på hushållningen med mark och vatten som uttrycktes i den fysiska riksplaneringen samt genom ändringar i bestämmelserna om ersättning för intrång och genom att naturvårdsmyndigheterna gavs reella möjligheter att kräva att även naturvårdsåtgärder som kostar pengar vidtas i samband med exploateringsföretag. har naturvårdens perspektiv successivt vidgats och har även bytt inriktning. Att bevara så mycket som möjligt av alla arter och deras livsmiljöer - eller den biologiska mångfalden, som detta brukar benämnas - har blivit det viktigaste målet för naturvårdsarbetet i och globalt. Det är också ett av de övergripande målen för miljöarbetet i och i vissa avseenden en fråga om människans överlevnad. Det finns flera allvarliga hot mot den biologiska mångfalden. Storskalig exploatering av naturen samt olika typer av föroreningar utgör ett allvarligt hot mot den biologiska mångfalden främst i I-länderna. Artutarmningen kan också vara ett resultat av ändrade brukningsmetoder inom jord- och skogsbruket. I ett globalt sammanhang kan man konstatera att en alltmer utbredd fattigdom är ett hot mot den biologiska mångfalden. försköts långsamt tyngdpunkten i naturvårdstänkandet från den vetenskapliga till den sociala aspekten. Människans intresse av att använda naturen för att vila upp sig och stärka sig i kom med andra ord att väga allt tyngre på bekostnad av intresset att skydda naturen från människans påverkan. Men att bevara den biologiska mångfalden är i högsta grad en fråga om att skydda naturen från människans negativa påverkan. Pendeln har sålunda svängt tillbaka. gäller det dock att åstadkomma skydd i ett väsentligt vidare perspektiv än vad de tidiga naturskyddslagarna syftade till. Naturvårdsarbetet vilar numera på två grundpelare, dels skyddet av värdefulla naturmiljöer genom att bla. nationalparker och naturreservat kan inrättas, dels genom en ekologisk anpassning av olika samhällsverksamheter som påverkar naturen, bl.a. de areella näringarna. har naturvården och miljöskyddet i övrigt kommit att knytas samman i arbetet för ett gemensamt mål. Även måste dock friluftslivets intressen gagnas genom föreskrifter om naturvård.