prop · GI0350 · 1995-01-01 00:00:00 — I princip kan derivatmarknaden delas in i två olika delmarknader; en marknad för standardiserade kontrakt "exchange-traded" och en för OTC-kontrakt (over the counter). Marknaden för standardiserade kontrakt består av terminer, optioner och svappar. Standardiseringen avser det underliggande finansiella instrumentet och volymen därav, lösenpris, löptid, leverans- samt betalningsvillkor. På OTC-marknaden handlas främst icke-standardiserade kontrakt såsom terminer (forwards och futures), svappar, optioner och forward rate agree- ments med räntetak, räntegolv och lån med både räntetak och räntegolv (cap, floor resp. collar) och svaptioner (option att få teckna en ränte- eller valutasvapp). Vid OTC-handeln kan instrumenten vara skräddarsydda för en parts särskilda behov och avse tillgångar som inte förekommer vid börshandeln. OTC-handeln omfattar således derivatinstrument med villkor som parterna i detalj kommit överens om men också instrument som i hög grad är standardiserade, t.ex. i enlighet med internationella standardavtal. Som framgår av diagram 6 har den utestående globala stocken i nominellt värde för både standardiserade kontrakt och OTC-kontrakt avseende valutor och räntor ökat från till . Den genomsnittliga dagliga omsättningen uppskattas till , vilket var större än omsättningen på avistamarknaden. Den amerikanska dollarn var den dominerande valutan på den internationella marknaden. Den utgjorde av de totala valutatransaktionerna, medan den tyska D-marken var den dominerande valutan på de flesta europeiska valutamarknaderna av den totala omsättningen. De främsta aktörerna på marknaden består av de stora internationellt verksamma bankerna och de kapitalstarka värde- pappersföretagen i , , , , och . Diagram 6 Utestående volymer på derivatmarknaden för valutor, räntor och aktieindex De svenska kreditinstitutens deltagande på derivatmarknader för egen eller för kunds räkning har ökat kraftigt . Det är emellertid bara några fåtal aktörer som är verksamma på den internationella derivatmarknaden. De viktigaste aktörerna är S-E-Banken och med en utestående volym i nominellt värde på resp. vid slutet av . I relation till balansomslutningen uppgick bankernas engagemang till resp. . Den snabbt växande svappmarknaden utgör av derivatmarknaden. Därefter kommer handeln med valutaterminer. Riskerna i den nya finansiella miljön Utvecklingen av de finansiella marknaderna i form av ökad diversifiering av finansiella instrument och tillkomst av andrahandsmarknader har lett till en högre effektivitet vad gäller finansiell intermediering. innebär avregleringen av den finansiella marknaden att aktörerna möter större osäkerhet till följd av prisförändringar som styrs av utbud och efterfrågan på marknaden. Den snabba ökningen av en mängd nya finansiella instrument medför att marknadsaktörernas riskbedömning och riskhantering fått ökad betydelse för att kunna hålla riskerna inom rimliga gränser. De risker som är förknippade med de instrument som existerar på derivat- marknaden såsom kreditrisker, marknadsrisker och likviditetsrisker kan vara svårare att beräkna än risker på avistamarknaden främst beroende på att derivatinstrumentens komplexitet kan leda till en kombination av risker som är svårare att uppskatta. Tillväxten av derivatmarknaden har bidragit till ökade samvariationer mellan den finansiella marknadens olika segment. Ett derivatinstrument är ofta sammansatt av ett antal underliggande finansiella instrument på avistamarknaden. En räntesvapp är vanligen baserad på ett underliggande värdepapper med rörlig ränta och ett annat med fast ränta. Det förekommer även räntesvappar som är denominerade i två skilda valutor. En störning på derivatmarknaden för svappar kan därför snabbt sprida sig och skapa störningar på avistamarknaden för räntor och valutor likaväl som en störning på avistamarknaden kan sprida sig till derivatmarknaden.Internationaliseringen av de nationella finansiella marknaderna kan leda till ökade systemrisker i det internationella finansiella systemet. Fallissemang eller störningar i internationellt verksamma banker kan få vittgå- ende konsekvenser för andra institut i andra länder. Handeln med derivat- instrument är starkt internationaliserad och dess tillväxt har ökat samvaria- tioner mellan de nationella finansiella marknaderna. Med anledning härav har samarbetet mellan ländernas tillsynsmyndigheter förstärkts i syfte att minska riskerna i det internationella finansiella systemet. Det växande deltagandet på derivatmarknaden har medfört att insti- tutens åtaganden utanför balansräkningen ökat i omfattning. Som tidigare nämnts har de svenska bankernas åtaganden utanför balansräkningen ökat till av balansomslutningen. Av den anledningen skärps kravet vad gäller redovisning av institutens åtaganden utanför balansräkningen i syfte att kunna göra en relativt säker bedömning av riskerna i systemet. Riskerna vid clearing och avveckling har ökat påtagligt i och med att volymerna vid handel på de finansiella marknaderna har ökat i omfattning och att handeln, som består av stora transaktionsbelopp, bedrivs i allt högre tempo. Detta har tillsammans med erfarenheterna från börsnedgången gett de flesta anledning att analysera och modernisera sina clearingsystem. I har i sitt betänkande Konto, clearing och avveckling (SOU 1993:114) föreslagit ett antal åtgärder för att förbättra säkerhet och effektivitet vid clearing och avveckling på den svenska finansiella marknaden. De finansiella institutens ökade utsatthet för ett komplex av olika risker har medfört ett växande behov av ett omfattande och diversifierat mått som kan reflektera institutens totala riskexponering. existerar internationella regler för att hantera kreditrisker, vilka definieras som risker i banker och andra motparter inte kan fullfölja sina förpliktelser. Kapitaltäckningsregler för kreditrisker har utarbetats inom för banktillsyn i vilken är medlem (se vidare avsnitt 6.2). Enligt dessa regler, som fått beteckningen Baselöverenskommelsen ("Basle Accord"), skall banker ha en kapitalbas som uppgår till lägst av de riskvägda beloppen. I infördes kapitaltäckningskrav på för banker, andra kreditinstitut och värdepappersbolag med avseende på kreditrisker fullt ut /93. Ett sätt att stärka stabiliteten i det finansiella systemet är att ge de gällande kapitaltäckningsreglerna ett mer täckande omfång. Kapitalkravet utvidgas från att täcka kreditrisker till att omfatta även marknadsrisker för institutens placeringar och åtaganden i och utanför balansräkningen. En marknadsrisk definieras som risken för förlust som kan drabba öppna marknadspositioner till följd av rörelser i marknadspriser, dvs. prisför- ändringar på ränte-, aktie- och valutamarknaderna. För derivatinstrument är risken relaterad till prisförändringar på de underliggande instrumenten. Kapitalkraven för marknadsrisker syftar till att säkerställa att instituten har tillräckligt med eget kapital för att kunna skydda sig mot prisförändringar på aktie-, ränte- och valutamarknaderna. Tillkomsten av kapitalkrav för marknadsrisker har i likhet med kapitalkravet för kreditrisker utvecklats genom ett nära samarbete mellan . existerar två internationella fora för sådant samarbete, nämligen inom G 10 () och inom EU. Det förekommer ett nära samarbete mellan dessa organisationer exempelvis genom att ett flertal EU-länder är representerade i G 10. Vidare deltar i som observatör. En viktig anledning till att kapitaltäckningsregler samordnas på internationell nivå är att större konkurrensneutralitet därvid uppnås mellan länderna. Enhetliga internationella regler för kapitalkrav gör det möjligt att jämföra institutens soliditet och därmed deras konkurrensstyrka oberoende av ländernas skilda jurisdiktioner. För att möta de nya kapitaltäckningskraven kan det komma att krävas att instituten använder sig av avancerad teknik för att själva kunna mäta sin riskexponering samt rapportera exponeringen till tillsynsmyndigheter. medför detta att institutens interna kontroll av risker förbättras betydligt, eftersom den nya tekniken ger instituten möjligheter att tillämpa avancerade beräkningsmetoder för riskhantering. gällande kapitaltäckningsregler bygger på dels ett av presenterat förslag (se vidare avsnitt 6.4) om gemensamma kapitaltäckningsregler för internationellt verksamma banker, dels ett av lämnat slutbetänkande angående förnyelse av kreditmarknaden, samt dels ett av den inom tillsatta Kapitaltäckningsgruppen presenterat förslag rörande reformering och internationell anpassning av kapitalkravet i (prop. 1989/90:43, bet. 1989/90:NU 15, rskr. 1989/90:103, SFS 1989:1086-1095). De av presenterade rekommendationerna rörande kapitalbas och kapitalkrav, vilka skulle tillämpas fullt ut av alla länder inom gruppen vid utgången av , var avsedda att tjäna två syften. De skulle dels öka soliditeten hos internationellt verksamma banker och främja en sund utveckling av deras rörelse, dels kunna i sin helhet tillämpas av banker i olika länder och därigenom möjliggöra en konkurrens på lika villkor även mellan banker i olika länder. Reglerna innehöll minimikrav och tog sikte på att bestämma kapitalkravet i förhållande till den kreditrisk som är förenad med placeringarna. Andra risker, t.ex. ränterisker och kursrisker för valutor och värdepapper, beaktades inte. Enligt Baselkommitténs regler skall placeringarna klassificeras efter riskgrad och ges olika vikttal. Det sålunda beräknade sammanvägda värdet skall därefter ställas i relation till en på visst sätt beräknad kapitalbas. Basen skall därvid uppgå till lägst av de riskvägda beloppen. Vid införandet av kapitaltäckningsbestämmelserna i svensk lagstiftning betonades vikten av att dessa i största möjliga utsträckning utformades enhetligt för de olika institutskategorierna samt baserades på regler och de regler som föreslogs gälla inom EG. Även om det i ett snävt nationellt perspektiv kunde uppnås vissa fördelar med ett lägre kapitalkrav för verksamheter enbart inriktade på hemmamarknaden, ansågs det varken möjligt eller önskvärt att införa sådana regler (prop. 1989/90:43 s. 89 och 90). Det internationella perspektivet bedömdes vara avgörande. Reformen innebar totalt sett en skärpning av kapitalkravet, vilket anpassades till en internationellt accepterad lägsta nivå. I huvudsak enhetliga kapitaltäckningsregler infördes därför i de lagar som då reglerade banker, finansbolag, fondkommissionsbolag, kreditaktiebolag och hypoteksinstitut. Nuvarande regler om kapitaltäckning i bankrörelselagen ersatte de tidigare gällande kapitaltäckningsbestämmelserna, vilka tillkommit i samband med samordnade banklagstiftning. Dessa bestämmelser innebar att bankerna till skydd för insättarna skulle ha ett visst lägsta kapital i förhållande till den kreditrisk som är förenad med en banks tillgångar och åtaganden på kapitalmarknaden. Reglerna om kapitaltäckning för banker finns i 2 kap. 9-11 §§ bankrörelselagen. Bankerna skall enligt 9 § ha en kapitalbas som motsvarar av värdet av bankens placeringar (kapitalkrav). Kapitaltäckningsreglerna bygger generellt på en indelning av placeringarna i olika riskklasser, där högre risk kräver större kapitaltäckning. Kapitalkravet bestäms enligt 10 § i förhållande till bankens tillgångar samt sådana garantiförbindelser och andra åtaganden på kapitalmarknaden som innebär en kreditrisk för banken (placeringar). I 9 a § lämnas en beskrivning av kapitalbasens sammansättning och beräkning. Kapitalbasen skall uteslutande bestå av inbetalt kapital, uppdelat i primärt och supplementärt kapital. Med primärt kapital, som skall utgöra minst hälften av kapitalbasen, menas eget kapital samt öppet redovisade reserver av högsta kvalitet som oavkortat kan tas i anspråk för att täcka en uppkommen förlust. Detta kapital utgörs av dels eget kapital i bankaktiebolag, reservfond och uppskrivningsfond i sparbank samt, med undantag för förlagsinsatser, eget kapital i föreningsbanker, dels av vissa angivna värderegleringsreserver och av skatteutjämningsreserven, dels reserver och kapitaltillskott som efter särskilt medgivande i varje enskilt fall såsom likställt med primärt kapital får inräknas i kapitalbasen. Med supplementärt kapital avses huvudsakligen upplånat kapital. Därmed avses dels nominellt värde av förlagsandelsbevis, förlagsbevis och andra skuldförbindelser med efterställd betalningsrätt, dels reserver och kapitaltillskott som efter särskilt medgivande i varje enskilt fall får inräknas i kapitalbasen. Avräkning från kapitalbasen skall ske med det bokförda värdet av vad som tillskjutits som aktiekapital eller i annan form till finansiella företag som inte är dotterbolag under förutsättning att tillskottet överstiger av företagets egna kapital eller motsvarande. Detsamma gäller om summan av tillskott som är uppgår till av bankens eget kapital resp. egna fonder (prop. 1989/90:43 s. 111 och 112). Kapitalkravet bestäms i förhållande till den kreditrisk som är förenad med en banks placeringar (10 §). Placeringarna grupperas efter kreditrisk utifrån en stigande skala från ingen till hög kreditrisk med två mellansteg. Den första gruppen omfattar likvida medel, placeringar hos eller garanterade av stater, svensk kommun, centralbanker och liknande organ. Den andra gruppen omfattar placeringar hos eller garanterade av m.m., utländska kommuner eller motsvarande, utländska banker och internationella utvecklingsbanker. Den tredje gruppen omfattar placeringar med säkerhet i bostadsfastighet och den fjärde gruppen övriga placeringar. Vid beräkningen av kapitalkravet får undantas placeringar utan kreditrisk, liksom fordringar inom en koncern och fordringar som har garanterats av ett företag inom koncernen. Placeringarna inom övriga grupper skall tas upp med 20, 50 resp. av sitt värde. Grupperingen innebär i praktiken krav på kapitaltäckning med 0, 1,6, 4 resp. . nämnda regler kompletteras av reglerna i 11 § om konsoliderad kapital- täckning, vilka skall tillämpas beträffande företag inom en och samma koncern. För hypoteksinstituten infördes kapitaltäckningsregler i 39 b-39 d §§ lagen (1968:576) om stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar (upphävd genom SFS 1992:701), 60 a-60 c §§ lagen (1970:65) om allmänna hypoteksbank och om hypoteksföreningar samt 3 a-3 c §§ lagen (1980:1097) om . Bestämmelserna har utformats efter mönster från motsvarande bestämmelser för övriga kreditinstitut, med vissa avvikelser som uteslutande är motiverade med hänsyn till hypoteksinstitutens särskilda karaktär, t.ex. vad som skall utgöra primärt kapital. I lagen om värdepappersrörelse, vilken ersatte fondkommissionslag, regleras företag som bedriver verksamhet på värde- pappersmarknaden. Regler om kapitaltäckning finns i 5 kap. lagen om värdepappersrörelse. Värde- pappersbolag som har tillstånd att handla för egen räkning (1 kap. 3 § 3) eller att medverka vid emission (1 kap. 3 § 5) eller som har medgivande att ta emot medel på konto skall ha kapitaltäckning. Reglerna överensstämmer med dem som fanns intagna i fondkommissionslagen, vilka i sin tur infördes med motsvarande regler i bl.a. bankrörelselagen. Vad gäller innehållet i de kapitaltäckningsregler som gäller för värdepappersbolag kan hänvisas till den tidigare lämnade redogörelsen för innehållet i kapitaltäckningskraven för banker. Värdepappersbolag och begränsas med stöd av en bestämmelse i 4 kap. 4 § lagen om värdepappersrörelse i sin rätt att förvärva och driva handel med finansiella instrument till vissa risknivåer relaterade till institutets kapitalbas. Även dessa placeringar kräver kapitaltäckning. Närmare föreskrifter som anger vilka risknivåer som är tillåtna har utfärdats av i dess föreskrifter angående handel och tjänster på värdepappersmarknaden (FFFS 1992:1). Enligt dessa skall ett värdepappersbolags eller svenskt bankinstituts innehav av finansiella instrument mätas såsom nettopositioner i förhållande till kapitalbasen. Därvid skall positioner i aktier och aktierelaterade instrument särskiljas från positioner i kreditmarknadsinstrument. Beträffande aktier och aktierelaterade instrument föreskrivs positionsbegränsningar, ställda i relation till kapitalbasen, till . I fråga om kreditmarknadsinstrument får ett värdepappersbolag inneha instrument i sådan omfattning att den riskvägda nettopositionen aldrig är större än 15 gånger kapitalbasen. Om synnerliga skäl föreligger får inspektionen medge innehav av såväl aktier och aktierelaterade instrument som kreditmarknadsinstrument i större omfattning än vad som angetts. Denna begränsningsregel gäller inte utländska företag med filial här i landet. Enligt motivuttalanden bör det ankomma på tillsynsmyndigheten i företagets hemland att kontrollera att företagets innehav av finansiella instrument inte medför en oförsvarlig riskexponering (prop. 1990/91:142 s. 127). Frågan om dessa begränsningsregler behandlas vidare i avsnitt 6.5. Lagen om kreditmarknadsbolag trädde i kraft med , dvs. 1992/93:89, bet. 1992/93:NU9, rskr. 1992/93:109, SFS 1992:1610, 1993:1646). Lagen innehåller enhetliga regler för sådana kreditinstitut, vars verksamhet tidigare reglerades av lagen om kreditaktiebolag och lagen om finansbolag. De företag som omfattas av den nya lagen benämns kreditmarknadsbolag. För dessa bolags verksamhet finns i lagen - utöver vissa rörelseregler såsom t.ex. bestämmelser om aktieförvärv, enhandsengagemang och kreditjäv - även bestämmelser om kapitaltäckning. Lagen tillkom bl.a. för att i en gemensam lag för kreditaktiebolag och finansbolag så långt som möjligt försöka samla de svenska regler som blev följden av införlivandet av ett antal EG-direktiv som reglerar kreditinstitut. Kapitaltäckningsreglerna i 4 kap. lagen om kreditmarknadsbolag motsvarar de bestämmelser om kapitaltäckning som fanns i lagen om finansbolag. Bestämmelserna överensstämmer med de tidigare redovisade kapitaltäckningsreglerna för banker. 6.3 Direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut antog direktivet 93/6/EEG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. I och med detta direktiv kompletteras tidigare antagna bestämmelser på tillsynsområdet för värdepappersföretag och kreditinstitut, vilka syftar till att skapa säkerhet och stabilitet för handeln med finansiella tjänster. I direktivet föreskrivs dels bestämmelser om kapitalbas och startkapital för värdepappersföretag, dels gemensamma kapital- täckningsregler för värdepappersföretag och risker, dels mätning och rapportering av stora exponeringar samt tillämpning av gruppbaserad tillsyn för finansiella grupper. I direktivet finns föreskrifter om det minsta startkapital ett värdepappers- företag skall ha för att få bedriva värdepappersverksamhet. Dessa bestämmelser har behandlats i avsnitt 5.5. Genom en bestämmelse i det nya kapitalkravsdirektivet görs de kapital- täckningsregler för kreditrisker som finns i direktivet om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG) tillämpliga även på värdepappersföretag. Detta innebär att kapitalkraven för kreditrisker blir enhetliga för värdepappersföretag och kreditinstitut. Enligt direktivet skall värdepappersföretag och kreditinstitut ha en kapitalbas för att - utöver kreditrisker - kunna täcka de risker som existerar på de skilda finansiella marknaderna, dvs. Kapitaltäckningsreglerna för marknadsrisker omfattar bl.a. ränte- och aktiekursrisker samt avvecklings- och motpartsrisker som ett institut är utsatt för i sin verksamhet i handelslagret (trading book) samt valutakursrisker för hela verksamheten. Kapitaltäckningskravet skall omfatta institutens nettoposition i varje enskild valuta som ingår i den totala verksamheten inkl. åtaganden på derivatmarknader såsom options-, termins- och svappmarknader. Kapitalkraven omfattar även institutens placeringar och åtaganden i och utanför balansräkningen. Direktivet föreskriver metoder för beräkningen av kapitalkraven för derivatinstrument. Värderingen av dessa instrument skall baseras på det underliggande instrumentet till gällande marknadspriser på avistamarknaden. Vidare skall vid värderingen av institutens handelslager principen om marknadsvärdering (mark to market) tillämpas. Genom bestämmelser i kapitalkravsdirektivet görs direktivet om övervakning och kontroll av kreditinstituts stora exponeringar (92/121/EEG) tillämpligt även för värdepappersföretag. Kapitalkravsdirektivet innehåller också bestämmelser för beräkning av stora exponeringar som ingår i institutens handelslager. Genom bestämmelser i kapitalkravsdirektivet görs också reglerna i direktivet om gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut (92/30/EEG) tillämpliga för värdepappersföretag. Detta innebär att rapportering, bevakning samt beräkning av kapitalbasen och kapitalkraven skall ske även för en finansiell företagsgrupp. De föreslagna kapitaltäckningsreglerna för kredit- och marknadsrisker skall således beräknas även på gruppnivå. Detta medför att värdepappersföretag och kreditinstitut, som utgör en del av en grupp, är föremål för enhetliga regler vad gäller kapitalkrav. Kapitalkravsdirektivet påbjuder ökat samarbete mellan tillsynsmyndigheter i de olika medlemsländerna. Det innehåller bestämmelser om hur tillsynsansvaret skall fördelas mellan myndigheterna beträffande institut som erbjuder tjänster över nationella gränser. Det föreskriver vidare att utbyte av information och synpunkter mellan myndigheterna skall ske regelbundet för att tillförsäkra en effektiv tillsyn. Vid utbyte av information skall tillsynsmyndigheterna beakta bestämmelserna om sekretess i tidigare antagna rättsakter. I direktivet har förutsatts att vissa ändringar av direktivets regler kommer att ske. Det har bl.a. föreskrivits att kommissionen för ministerrådet skall presentera ett förslag till kapitaltäckningsregler för handel med råvaror, råvaruderivat och andelar i fondföretag. Direktivet innehåller vidare en revideringsklausul. Kommissionen skall lägga fram ett förslag till ministerrådet om en eventuell revidering av direktivet till följd av förändringar på de finansiella marknaderna. Direktivet skall införlivas med nationell lagstiftning som direktivet om investeringstjänster, vilket innebär att reglerna skall vara i kraft . är ett samarbetsorgan på bankområdet för centralbanker och andra tillsynsmyndigheter från G 10-länderna (, , , , , , , , , och samt ). antog de regler om kapitaltäckningskrav för internationellt verksamma banker som sedan blivit internationellt normerande och som också tagits in bl.a. i den svenska bankrörelselagen (se avsnitt 6.2). De nuvarande kapitaltäckningsreglerna tar sikte enbart på kreditrisker. har remitterat ett förslag om tillägg till kapitaltäckningsreglerna för banker. Medlemsländernas synpunkter skulle vara kommittén tillhanda senast /94. Förslagen, som sannolikt kommer att antas av centralbankscheferna i G 10, är tänkta att träda i kraft tidigast . Kommitténs förslag innebär i huvudsak - att villkoren för nettning vid beräkning av kapitalkravet (utjämning av parternas förpliktelser att leverera finansiella instrument och/eller åtaganden att betala) preciseras, - att kapitaltäckningskrav för risker på ränte- och aktiepositioner i handelslagret och valutapositioner i hela verksamheten införs, och - att metoder införs för att mäta den totala ränterisken i en bank. Begreppet nettning (netting) används som beteckning för dels en nettouträkning av ett instituts egna långa och korta positioner, dels för utjämning, mellan två eller flera parter enligt avtal, av förpliktelser att betala eller att leverera finansiella instrument (bilateral eller multilateral nettning). Den sistnämnda typen av nettning kan också kallas kontrakts- eller avtalsnettning. Bilateral nettning är ett slag av kvittning som omfattar såväl betalningsförpliktelser som skyldigheter att leverera finansiella instrument. förslag berör bilateral och multilateral nettning, dvs. kvittning av motpartens förpliktelser.