prop · GI031 · 1995-01-01 00:00:00 — Trots att skolväsendet i finnbygden fortfarande ansågs inta en gynnad ställning resursmässigt genom det speciella anslaget på till "befrämjande av folkundervisningen ibland de i rikets nordligaste trakter bosatta " behövdes enligt motionären ytterligare åtgärder för att fullborda systemet med fasta skolor och ett tillräckligt antal arbetsstugor, vilka enligt motionären spelade en stor roll när det gällde att ge de finskspråkiga barnen goda kunskaper i svenska. I skrivelse till Kungl. Maj:t betonades att utredningen framför allt borde gå ut på att utröna vilka orter som ännu saknade ordnat skolväsende och i vilken utsträckning det var möjligt att ersätta de på många håll förekommande mindre folkskolorna med fullt utbyggda folkskolor. Lärarnas utbildning borde också förbättras framförallt vad gäller förmågan att undervisa i och på riksspråket och behovet av ny undervisningsmateriel och nya pedagogiska metoder borde undersökas. Dock betonades i riksdagsskrivelsen att en mera energiskt driven undervisning i svenska språket icke bör åsyfta att undertrycka eller utrota finskan, utan i stället att befolkningen i denna gränstrakt må sättas i tillfälle att lära sig tala två språk. Den tillsatta utredningskommittén leddes av biskop . De övriga ledamöterna blev prostinnan , , folkskolinspektören . , , agronomen W.L. , (bördig från ) och folkskolläraren i . Utredningen gjorde en ganska omfattande bakgrundsbeskrivning av allmänna förhållanden som befolkningens utbredning och härstamning, näringsliv, kulturförhållanden och religion, men ägnade i enlighet med sitt syfte det väsentligaste utrymmet åt en genomgång av skolföhållandena inklusive de materiella förutsättningarna för skolväsendet distrikt för distrikt. Nästan hälften av de drygt 400 sidorna ägnades åt själva förslaget. De skolämnen som behandlades i utredningen var modersmålet (= svenskundervisningen), hembygdskunskapen och kristendomsundervisningen. För att utröna den lokala uppfattningen till den helsvenska undervisningen anordnade de sakkunniga möten i de olika kyrkbyarna. Mötena dominerades enligt dåvarande rektorn vid , , av präster, lärare och andra som kunde svenska och de övriga invånarnas, den s.k. allmogens, uppfattning kom sällan till tals. Opinionen på dessa möten var i mycket hög grad till förmån för svenskan. Undervisning i finska var man antingen rent fientlig till eller också ansåg man den onödig, eftersom folket redan kunde finska. På några av mötena, nämligen i , , , Matarengi () och framställdes önskemål "om, att jämsides med den svenska undervisningen även måtte förekomma någon undervisning i det finska språket". Enkäter om inställningen till finskan genomfördes bland skolrådsordförandena, som nästan utan undantag var präster. Bara tre av dessa var för undervisning i finska eller för användning av finska som hjälpspråk. Kyrkoherde . O. Pettersån i framhöll att "En var vill helst inhämta kristendomen på sitt modersmål. ... Att låta försvenskningsarbetet gå därhän, att folket ej får inhämta kristendomen på sitt modersmål är en ytterst ömtålig sak, såsom tidigare norrmännens nationaliseringssträvanden bland lapparna och senast tyskarnas bland polackerna nogsamt utvisa. Allt, som ger sken av förtryck i detta avseende synes böra undvikas; annars kan det inträffa, att en europeisk opinion vill ha ett ord med i laget, såsom , då det i hela blev ett skri, att polska barn "avaient été violemment par leurs instituteurs allemands pour avoir refusé de réciter leur catéchisme en allemand"[1]. Den allmänna tanken, som då uttalades av en moder, torde nog delas av de fleste: "Je veux bien que les petits apprennent l''''allemand pour être savants, mais je veux qu''''ils sachent le catéchisme en polonais, pour pouvoir prier avec nous"[2]. Med lämplig förändring kunna dessa ord lämpas på förhållandena i finnbygden." Landsfiskal J. , skolstyrelseordförande i , argumenterade för viss finskundervisning på följande sätt: "En svensk undersåte vid finska gränsen är i praktiska livet ofta tvungen att använda finska skriftspråket ... Föräldrarna önska i allmänhet att få lära sig det [= svenska]. De vilja dock tillika, att barnen även kunna läsa och skriva finska." Pettersån ville alltså att kristendomsundervisningen skulle ske på finska, landsfiskal ville ha undervisning i det finska skriftspråket i folkskolans högsta klass och därutöver uttalade sig prosten i för att finska skulle kunna användas "i någon grad" som hjälpspråk i småskolan. De åtta övriga skolrådsordförandena svarade kategoriskt ''''nej'''' på den aktuella frågan vars formulering löd: "Anser Ni det lämpligt, att undervisning meddelas även på det finska språket?". Liknande enkäter genomfördes bland lärarna. Dessa innefattade också den faktiska användningen av finska i undervisningen som hjälpspråk, inte enbart attityder. En tredjedel av lärarna svarade "ja" på den ovan citerade frågan, en enda av dessa ansåg att finska borde införas som undervisningsämne. I , Hietaniemi, , och fanns inte en enda lärare som förordade någon som helst använding av finska. Typiska anmärkningar till nej-svaren är enligt finnbygdsutredningen följande: * Ingen av barnens föräldrar önska, att barnen skola lära sig finska. * Varför lära barnen finska, då de redan kan detta språk? * Det bleve ett nytt språk, högfinskan, ty tornedalsfinskan är blott en dialekt. * Vi senare tiders lärarinnor äro ej kompetenta att undervisa i finska. * Barnen skulle då icke anstränga sig, icke tänka, och skulle därför icke lära sig svenska. Finska som hjälpspråk användes av av lärarna, enligt lärarenkäten. En av utredningens slutsatser blev att det fanns skäl för staten "till fortsatta uppoffringar", dvs. fortsatta höga anslag till utbyggnaden av folkskoleväsendet i finnbygden. Ett huvudskäl var den finsknationella agitation som man menade hade förekommit i gränsbygden från finsk sida: ... den uppmärksamhet som utifrån är riktad på denna del av det nordligaste . Detta främmande intresse har också, såsom förut i korthet erinrats om, tagit sig uttryck i en agitation med uppenbart syfte att på allt sätt motverka svenskundervisningen inom de finsktalande delarna av . Man hänvisade också till att folket självt ville lära sig svenska. Mo- dersmålsundervisningen (= svenskundervisningen) som sådan ansågs dock tillfredsställande och inte i behov av utökat timantal efter det att undervisningsplan för hela riket trätt i kraft. Ny undervisnings- materiel skulle däremot utarbetas speciellt för finnbygdens skolor. Vidare borde den svenskspråkiga kristendomsundervisningen få ökat timantal, , detta motiverat bl.a. med befolkningens starka religiösa intresse, och lärarutbildningen i hembygdskunskap borde enligt utredningen förbättras. Sammanfattningsvis konstaterade utredningen att den fyra decennier tidigare inledda undervisningen på svenska borde fortsätta som tidigare och att undervisning i finska var obehövlig. Utredningsledamoten reserverade sig mot utredningsmajoriteten i en lång inlaga. Han argumenterade för att skolarbetet borde gå ut på verklig tvåspråkighet. Han polemiserade vidare mot de enligt honom motstridiga argumenten i utredningen mot införande av finska, nämligen å ena sidan att befolkningen redan kunde tillräckligt bra finska, å den andra att torne- dalsfinskan bara var en dialekt och att högfinskan vore ett nytt språk för tornedalingarna. Med motsvarande argumentering, menade , kunde man lägga ned modersmålsundervisningen i alla rikets skolor. inlämnade åtta lärare i en skrivelse till skol- överstyrelsen, i vilken de föreslog att finskan borde tas upp både som undervisningsspråk och undervisningsämne. Deras motivering var dels den allmänna nytta man hade av insikter i sitt modersmål, dels att kunskaper i finska också svarade mot "det politiska livets krav". De krävde också finskkunnighet av de lärare, överlärare och skolinspektörer som verkade i finnbygden. Språkpetitionen, som lärarnas skrivelse kallats, åstadkom starkt känsloladdade reaktioner inte minst hos många inom skolvärlden. Möjligen under påverkan av lärarpetitionen föreslog dåvarande ecklesiastikministern 1932 att finska skulle införas som frivilligt ämne inom ramen för den lagstadgade undervisningen. Frågan föll på grund av motstånd främst från ordföranden i första kammarens statsutskott, Lulebiskopen , som också varit finnbygdsutredningens ordförande. Han representerade samma synsätt som kung gett uttryck åt , då grundades: språkfrågan var i grunden en försvars- och säkerhetspolitisk fråga. återkom dock förslaget om frivillig finska i en proposition till , från ecklesiastikministern . Han ansåg att det var en "riktig grundsats, att bland en tvåspråkig befolkning skolans undervisning så ordnas, att var och en får möjlighet att lära sig läsa och skriva sitt modersmål". Det kunde enligt förslaget ske i fortsättningsskolan. förslag vann gillande, men blev inte någon framgång i praktiken. En bidragande orsak till misslyckandet var det faktum att fortsättningsskolan relativt snart försvann genom förlängningen av skolplikten från sex till . Apologistskolan i utvecklades till ett allmänt läroverk, där man 1909 kunde avlägga realexamen. Skolan blev 1935 ett s.k. högre allmänt läroverk, efter det andra i . Rekryteringsområde blev hela norra och östra från och i söder till , och i norr. Finska fanns i Haparandagymnasiets läroplan redan från första läsåret. Av tillvalsämnena kunde nämligen ett modernt språk bytas ut mot finska. Dåvarande rektorn tog sedan initiativ till ett utökande av valmöjligheterna, så att finska kunde väljas som tilläggsämne. Det dröjde dock till 1944 innan undervisningen i finska kom igång och den upphörde . Den togs upp igen , då man fick möjligheten att läsa finska som extra, frivilligt tillvalsämne. Denna undervisning pågick sedan i stort sett tills 1970-talets skolreformer och åtgärder inom invandrarundervisningen också började tillämpas i . lästes frivillig finska av omkring 100 elever i gymnasiets två högsta ringar, vilket i mitten och slutet av motsvarade omkring en tredjedel av de finskkunniga eleverna på gymnasiet. Ett förslag av dåvarande rektorn vid Haparandagymnasiet 1961 att införa finska som obligatoriskt tillvalsämne i paritet med exempelvis ryska och spanska strandade på motstånd från en majoritet inom lärarkollegiet. () följde kollegiemajoritetens uppfattning, att även Haparandaeleverna skulle få avlägga en vanlig svensk studentexamen: en examen med finska som tillvalsämne skulle enligt denna inte vara konkurrenskraftig på den svenska arbetsmarknaden. Förbudet att tala finska i skolan Förbud mot användning av minoritetsspråk i skolundervisning och även på rasterna i skolan har förekommit på många håll i världen. Sådana förbud har rapporterats bl.a. från och , från och i och i från (mot samiska) och (mot finska). I har förbudet tillämpats på olika håll . Det förefaller som om det tillämpats mera strikt i skolorna i de mindre byarna än på de större orterna. Mest konsekvent tillämpades förbudet nog på arbetsstugorna. Av allt att döma hade förbudet mot finska på rasterna ursprungligen utfärdats av de lokala skolmyndigheterna, inte av SÖ. Efter ett påpekande 1957 från tvåspråkighetsforskaren till SÖ om existensen av ett sådant förbud upphävdes det. Ett förnyat påpekande om att förbudet var upphävt gjordes av SÖ 1965. som förbudet mot finska upphävdes fastställdes nya bestämmelser för i . Ändringen innebar att fick rätt att anskaffa finskspråkig litteratur, vilket dittills inte varit möjligt. Av och till har diskussioner förts om möjligheterna att i anslutning till och Nordkalottbiblioteket i inrätta ett kultur- och forskningscentrum för forskning- och utvecklingsarbete avseende tornedalsfinskan och den tornedalsfinska kulturen. läroplan infördes, för högstadium, finska som tillvalsämne på orter där finska talades. Detta fick dock inte någon större betydelse och det var bara på ett fåtal orter möjligheterna över huvud taget utnyttjades. Försöksverksamhet med hemspråksundervisning i finska hade pågått bl.a. i . Möjligheten tillkom i samband med genomförandet av Lgr 69 (läroplan för ). Redan första året deltog i ca 400 elever i hemspråksundervisningen. var deltagarantalet uppe i 800 elever, varefter antalet stagnerade så att det ännu var ungefär 800 elever, vilket inte motsvarade en förväntad utveckling. Läromedlen hämtades till en början från och undervisningsspråket i hemspråksundervisningen var standardfinska. Tornedalska elever uppfattade, som känt, ofta distansen mellan den egna tornedalsfinskan och standardfinskan som alltför stor och många elever "hoppade av". Vid vissa skolor uppgick avhoppen till av det antal deltagare man haft vid terminsstarten. Av denna anledning introducerade länsskolnämnden en "ny- gammal" pedagogik, principen att man skulle gå från "det kända", tornedalsfinskan, till "det okända", standardfinskan, dvs. finskundervisningen skulle ha tornedalsfinskan som utgångspunkt och denna skulle få stort utrymme i undervisningen innan man övergick till undervisning i standardfinska. Den nya pedagogiken som introducerades torde ha bidragit till att antalet deltagare åter började stiga omkring 1980. Sedan försöksverksamheten pågått permanentades möjligheten i och med hemspråksreformen, som tillkom genom ett riksdagsbeslut och trädde i kraft /78. 3.4 Finskan vid universiteten Undervisningen på universitetsnivå i finska började , 1894, då (1868-1934) fick en tjänst som lärare i finska och lapska vid . blev 1905 den förste professorn i landet i finsk-ugrisk språkforskning. Han efterträddes 1933 av sin elev . Professuren gjordes redan på tid om till en professur i finsk-ugriska språk, särskilt lapska och finska. Den komparativa inriktningen på professuren accentuerades ytterligare vid det senaste professorsskiftet 1982, då professuren fick den mera allmänna benämningen professur i finsk-ugriska språk utan annan precisering. Vid (till 1960 ) började undervisningen i finska 1930, då en finsk lektor, , anställdes. ägnade sig under sitt tioåriga innehav av lektoratet även åt praktiskt arbete inom det finska föreningslivet i men även åt forskning om finska förening och om skogsfinnarna. Den förste innehavaren av den professur i finska språket och kulturen, som inrättades 1965, blev . Hormia var mycket aktiv i det finska förenings- och kulturlivet i och medverkade i flera statliga utredningar på invandrarområdet. ändrades Stockholmsprofessurens benämning till enbart finska. Förutom har även en professur i finska. Vid igångsattes undervisningen i finsk-ugriska språk 1947 av den estniske forskaren , som varit professor i östersjöfinska språk i Tartu. Året därpå fick en utländsk lektorstjänst i finska. , då institutionen blev självständig, benämns den . I och finns två utbildningslinjer, finska som främmande språk och finska som modersmål. Institutionen i har medverkat i utformningen av den högre tolkutbildningen i finska i landet ända sedan starten och har också anordnat kurser i tolkning liksom även i översättning. ges undervisning i finska även vid . I anslutning till lärarutbildningen ges undervisning i finska även vid , som har en särskild tornedalsfinsk profilering. Även vid har undervisning i finska givits . Antalet universitetsstuderande i finska steg drastiskt till för att sedan stabiliseras på en relativt hög nivå. Delvis berodde detta på en stor studerandetillströmning från . Studerandeantalet minskade sedan för att åter öka något åtminstone i och . En kategori som ökat sin andel bland de studerande är svenskar eller andra studerande utan förkunskaper i finska. Forskarutbildning i finska språket och litteraturen ges vid institutionerna i , , och . Undervisning på finska ges delvis inom ramen för kurserna i finska, i synnerhet på linjen finska som modersmål. och förekom undervisning på finska bl.a. i ämnen som företagsekonomi och nationalekonomi vid universiteten i och . Under de första århundradena av universitetens historia i skedde universitetsundervisningen på latin och alla avhandlingar skrevs på latin. bröts latinväldet vad gäller avhandlingar, då Celsiuslärjungen och tornedalingen skrev sin avhandling om laxfisket i älv parallellt på svenska och latin. Finska har i de svenska universitetens historia däremot inte accepterats som avhandlingsspråk. 3.5 Finskspråkighetens utbredning i Finskans och svenskans geografiska spridning inom det gemensamma som existerade under åtskilliga fram till freden i kan med viss förenkling karaktäriseras med formuleringen svenska i centrum, finska i periferin. Detta syftar på det förhållandet, att svenska dels var förvaltningsspråket, gemensamt för rikets centrum kring axeln , där alltsedan tid fått en allt starkare ställning, dels det allmännast förekommande språket i områdena närmast dessa centralorter, medan finska förekom i rikets periferier, i östra , i de norra och i viss mån i de västra delarna av riket. Totalt sett hade svenskan större spridning bland inbyggarna i den svenska, finskan i den finska rikshälften. De finskspråkigas andel av den totala folkmängden i riket var omkring en fjärdedel. Finskspråkigheten har dock varit relativt utbredd i det centrala . Även om en stor del av dem som flyttade till från den finska rikshälften var svenskspråkiga, bördiga från och kusttrakterna närmast , har en betydande del av befolkning ända sedan medeltiden utgjorts av finsktalande. I finska församlingens första medlemsför- teckningar förekommer exempelvis vindragare, timmermän och åkare som betydande grupper. Av cirka 60 000 invånare kring utgjordes omkring 3 000 personer eller av . kom folk från till och inte minst för att ta arbeten inom jordbruket. och hans söner bedrev dessutom en medveten rekrytering av arbetskraft från den finska rikshälften till olika slags arbetsuppgifter inom bergsbruket i , Sala och andra gruvor i Bergslagen. Tillnamnet för personer med finsk bakgrund blev mycket vanligt, liksom ortnamn med förleden Finn-. I räkenskapshandlingar från förekommer namn som Honkanen, , Kyröläinen, Liitinen, Lumiainen och Kämppäinen. Finnarnas stora betydelse i den svenska gruvnäringen framgår också att en samling författningar rörande gruvorna, de s.k. bergsverksartiklarna, översattes till finska. En annan yrkesgrupp som rekryterades i var båts- och timmermännen, såväl svensk- som finskspråkiga, som var en viktig faktor vid den svenska örlogsflottans reorganisering och flyttning till i , som några decennier tidigare erövrats från danskarna. De från kusttrakterna ända från och flyttade finnarna, av vilka många överhuvudtaget inte förstod svenska, kom att utgöra av befolkning. Den mest kända finskspråkiga befolkningen inom det område som utgör dagens är förutom tornedalingarna skogsfinnarna, eller svedjefinnarna, som de ibland kallas på grund av de nya metoder för svedjebruk som de introducerade. Till stor del härstammade de från Savolax och delar av mellersta , särskilt storsocknen Rautalampi. Inflyttningen uppmuntrades av den svenska kronan, inte minst av den yngste av söner, (). Intensivast var inflyttningen . Den tycks ha börjat i i furstendöme och i Karlskogatrakten, men in- flyttning skedde tidigt också till och och spred sig till , , , , och nya områden i , vidare också till . Delar av mellersta koloniserades av framförallt . Finnkolonisationen har lämnat spår efter sig i ortnamnsskicket på många håll i och i med angränsande finnskogar finns tusentals finskbaserade eller rent finska ortnamn. Dessa finns redovisade i forskning som utförts av bl.a. den tornedalske ortnamnsforskaren och av den från under kriget inflyttade professorn , vilka var verksamma i respektive . Noppikoski i finnmark är exempel på ett ännu levande, helfinskt ortnamn, andra namn har blivit försvenskade eller förändrade på olika sätt, t.ex. Haukkamäki (Hökbacken) > Håkkamägg. Ofta syftar ortnamnen på terrängformationer och inte sällan på sådana som haft med svedjebruket att göra. I litteraturen förekommer skiftande uppgifter om det totala antalet skogsfinnar. Enligt vissa beräkningar var antalet i maximalt 5 000-6 000. Enligt befolkningsstatistik var antalet i hela 15 271 varav 13 759 i och resterande 1 512 i och . Motsvarande siffror vid fol- kräkning var för hela 33 929, för 32 736 och i resten av 1 193. Enligt , forskare i och själv ättling till värmlandsfinnar, fanns det något tiotal i som använde finska . Enligt den nämnda folk- och bostadsräkningen , som är den senaste och enda större folkräkningen i , där man försökt inhämta uppgifter om hur många talare med ett annat språk än svenska som finns i landet, fanns i hela cirka 30 000 personer som bara eller övervägande talade finska, ytterligare omkring 10 000 som behärskade språket i större eller mindre utsträckning (varav åtskilliga samer) och cirka 4 000 personer i som enbart talade svenska. , , och , som utgör nuvarande kommun, svarade för de högsta relativa talen (90%-95% med finska som huvudspråk), , (Kirunaområdet) samt för det absolut räknat största antalet finsktalande. Även torde kommun utgöra finskspråkighetens kärnområde i . Jämfört med situationen omkring 1809 har dock genom inflyttningen från och delvis även genom utflyttning från finskspråkighetens geografiska utbredning i radikalt förändrats. Det största antalet finskspråkiga i landet finns i de centrala delarna av landet och storstadsområdena. **Fotnot** [1] har blivit hårdhänt agade av sina tyska lärare för att de har vägrat att läsa katekesen på tyska [2] Jag vill gärna att barnen lär sig tyska för bildningens skull men jag vill att de lär sig katekesen på polska, så att de kan be tillsammans med oss. KARTBILD (ur artikel av De , s. 97 i (red. ), Det mångkulturella , 1989) 4.1 Anordningar inom utbildningsväsendet Det finska språket stöds inom utbildningsväsendet dels genom de bestämmelser som finns för t.ex. hemspråksundervisning, dels genom riktade insatser. finns också ett permanent organ, det , för samarbete mellan och med syfte att förbättra undervisningen av finsktalande barn och ungdomar i . Rådet består av en finsk respektive en svensk delegation, numera under ledning av respektive utbildningsminister. Inom rådets verksamhet har bl.a. ett omfattande samarbete kring lärarutbildningsfrågor utvecklats. 4.1.1 Det offentliga skolväsendet Finskspråkiga elever har, i enlighet med bestämmelserna i grundskoleförordningen (1988:655), rätt till undervisning i sitt modersmål, så kallad hemspråksundervisning. Endast i de fall det inte går att bilda grupper med minst fem elever eller då det inte finns tillgång till lämplig lärare får kommunen, enligt dessa regler, avstå från att anordna hemspråksundervisning. För tornedalsfinska elever (liksom för samiska och zigenska) gäller att kommunen har skyldighet att erbjuda undervisning även om inte grupper om fem elever kan bildas. Finskspråkiga elever, tillsammans med övriga nordiska elever, har rätt till hemspråksundervisning under hela sin skoltid, både i och gymnasieskolan. De undantas därmed från den nya regeln för hesmpråks- undervisningen som börjar gälla /95 och som innebär att en elevs rätt till sådan undervisning begränsas till . Hemspråksundervisningen omfattar både undervisning i och studiehandledning på hemspråket. Denna undervisning skall ges eleven i den utsträckning som fordras för att täcka elevens behov. Hemspråksklasser kan anordnas på låg- och mellanstadiet enligt förordningen (SKOLFS 1991:12) om timplaner för hemspråksklasser och sammansatta klasser på låg- och mellanstadier m.m. Större delen av sådana klasser är för finskspråkiga elever. Syftet är att dessa elever skall kunna övergå till helt svenskspråkig utbildning på högstadiet. /91 deltog över 4 000 finsktalande elever i sådana klasser. bedrivs en pedagogisk utvecklingsverksamhet för finskspråkiga elever () med särskilt stöd från staten. deltar 17 kommuner i utvecklingsverksamheten. I de flesta fall ingår också tvåspråkig undervisning på högstadiet som försöksverksamhet. Verksamheten utvärderas vetenskapligt.