prop · GI03149 · 1995-01-01 00:00:00 — I artikel 9 tredje stycket sägs att när en överenskommelse som beskrivits i det tidigare omfattar fördelning av kostnader för förmåner vid sjukdom skall överenskommelsen anses vara en sådan överenskommelse som avses i artikel 23 första stycket nordiska konvention om social trygghet. Bakgrunden till denna bestämmelse är följande. Genom artikel 23 i konventionen om social trygghet har de nordiska länderna enats om att, om inte annat avtalas mellan två eller flera av länderna, kostnader för vårdförmåner vid sjukdom som utges till personer som omfattas av EG-rättens och regler om rätt till vårdförmåner vid sjukdom skall stanna på det land där vården faktiskt utges. Kostnadsfördelningen mellan de nordiska länderna för sjukvårdförmåner är med andra ord redan reglerad i konventionen om social trygghet. Det tredje stycket i artikel 9 i biståndskonventionen klargör hur de två konventionernas bestämmelser förhåller sig till varandra i de fall en överenskommelse enligt artikel 9 andra stycket leder till att det land som utgett sjukvårdsförmåner skall få hela eller en del av kostnaden ersatt från utflyttningslandet. Det bör understrykas att bestämmel- sen endast gäller för sjukvårdförmåner enligt den definition av sådana förmåner som gäller enligt EG-rätten och . För svenskt vidkommande innebär det att landstingen på detta område får behörighet att gå ifrån vad som annars gäller enligt konventionen om social trygghet. Ansvarig myndighet enligt artikel 9 bör enligt regeringens mening vara den kommun eller det landsting som har ansvaret för motsvarande insatser för den enskilde under dennes bosättning i . Landstingens och kommunernas befogenheter regleras i huvudsak i kommunallagen (1991:900). Enligt 2 kap. 1 § kommunallagen får landstingen och kommunerna endast ansvara för sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till det egna eller den egna kommunens område eller dess medlemmar. Kommunallagens bestämmelser skall gälla om undantag från regeln inte görs i speciallagstiftning. Något undantag för insatser i ett annat nordiskt land för personer som också är bosatta i det andra nordiska landet finns inte. Ett landsting eller en kommun får därför inte betala för vård eller omsorg i ett annat nordiskt land för någon som också är bosatt i det landet. Artikel 9 strider alltså delvis mot kommunallagens bestämmelser om gränserna för kommunernas och landstingens behörighet, och kräver därför lagform. I och med att konventionen genom lag införlivas med svensk rätt blir också artikel 9 svensk lag. Det behövs dock enligt vår bedömning vissa klargörande kompletterande regler. En precisering bör göras i fråga om vilka myndigheter som skall anses som ansvariga myndigheter enligt artikeln, eftersom det inte tillräckligt klart framgår av själva konventionstexten. Likaså bör behörighetsutvidgningen framgå tydligare. Preciseringen av vilka svenska myndigheter som avses i artikel 9 liksom behörighetsutvidgningen för landsting och kommuner kan göras i samma lag som införlivandet av konventionen med svensk rätt. Några tillägg eller ändringar i annan lagstiftning bedömer vi då inte som erforderliga. Bestämmelsen i införlivandelagen bör ge kommuner och landsting rätt, utan hinder av annars gällande bestämmelser, att själva fatta de beslut och ingå de överenskommelser som enligt konventionen ankommer på de ansvariga myndigheterna i respektive land. Det ekonomiska ansvaret för dessa beslut och överenskommelser skall, om inte regeringen föreskriver annat, vila på kommunerna och landstingen själva. bör dock hållas informerad om, och sedan följa upp, vilka överenskommelser som sluts med stöd av artikel 9. Ansvarig myndighet bör således underrätta om sådana överenskommelser. Vid godkännandet av konventionen skall varje land ge in en förteckning över den lagstiftning som de anser omfattas av konventionen. Enligt konventionen skall sedan varje land före februari månads utgång till det danska utrikesministeriet anmäla de ändringar i förteckningen som föranleds av lagstiftning som antagits under föregående kalenderår. Förteckningen är bara vägledande. Den utesluter alltså inte att andra bestämmelser kan omfattas av konventionen. 5.2 Språkanvändning, skyldighet att samarbeta om resa samt färdtjänst Artiklarna 5, 8 och 10 innebär utökad reglering på respektive område utan att direkt strida mot svensk lagstiftning. Artikel 5 (om språkanvändning) är en viss utvidgning av vad som gäller enligt språkkonvention. Enligt språkkonventionen skall myndigheterna i de nordiska länderna verka för att en nordisk medborgare skall kunna använda sitt eget språk vid kontakter med myndigheter i ett annat nordiskt land om det finns behov för det. Vidare skall myndigheterna, såvitt möjligt, sörja för nödvändig tolk- och översättningshjälp. Enligt artikel 5 i den nu ifrågavarande konventionen har en nordisk medborgare rätt att få använda sitt eget nordiska språk vid skriftliga kontakter med en myndighet i ett konkret ärende rörande socialt bistånd eller sociala tjänster i vilket myndigheten skall fatta ett beslut. Myndigheten skall i ett sådant konkret ärende sörja för att vederbörande, om det behövs, får erforderlig tolk- och översättningshjälp. Nytt är också att en inrättning (vårdinstitution o.d.), såvitt möjligt, skall använda ett språk som vederbörande förstår om det är av stor betydelse för syftet med hjälpen. Enligt 8 § förvaltningslagen (1986:223), som innehåller grundläggande bestämmelser vad gäller ärenden hos förvaltningsmyndighet som omfattas av lagen, bör en myndighet när den har att göra med någon som inte behärskar svenska eller som är allvarligt hörsel- eller talskadad vid behov anlita tolk. Av 3 § förvaltningslagen framgår dock att om en annan lag eller en förordning innehåller någon bestämmelse som avviker från lagen, gäller den bestämmelsen. Med anledning därav och då artikel 5 gäller bara i förhållande till medborgare i annat nordiskt land och i fråga om socialt bistånd och sociala tjänster, bör någon ändring i förvaltningslagen inte göras. Artikel 8 (om skyldighet att samarbeta om resa) omfattar främst de situationer man tänkt på i artiklarna 6 och 7 och kan väl närmast ses som en precisering av kommunens ansvar enligt socialtjänstlagen. Artikel 8 föreskriver att när det för en myndighet i ett nordiskt land blir fråga om att en person som omfattas av konventionen skall mottas i ett annat nordiskt land skall denna myndighet, när så behövs, i erforderlig utsträckning tillrättalägga resan i samarbete med den ansvariga inrättningen i det andra nordiska landet. Av kommentaren till artikeln framgår att man i första hand tänkt på hem- sändelser i de situationer som omfattas av artiklarna 6 och 7 men även på andra tillfällen när de sociala myndigheternas medverkan är nödvändig vid en persons resa till ett annat nordiskt land, exempelvis när det rör sig om barn. Myndigheterna i resp. land skall kunna träffa avtal om nödvändiga reseledsagare om det är en ung människa som skall skickas hem eller en person med svag hälsa. De skall också kunna träffa avtal om en eventuell fördelning av utgifterna till hemresan. Man har med bestämmelsen inte avsett rätten enligt artikel 10 konvention om social trygghet att få täckning för merkostnader vid hemresa efter sjukbehandling i samband med tillfällig vistelse i ett annat nordiskt land. Enligt 3 § socialtjänstlagen har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Det formlösa samarbete som förutsätts i artikel 8 bör kunna ingå som ett naturligt led i det egna arbetet. Vid ett införlivade av konventionen med svensk lag behövs därför inte någon kompletterande bestämmelse såsom för artikel 9. Bestämmelsen i artikel 10 (om färdtjänst) är helt ny. Den föreskriver att kommunerna i gränsområdena mellan de nordiska länderna skall samarbeta för att genom sina system för färdtjänst göra det möjligt för handikappade och äldre personer att resa till en grannkommun i det andra landet på samma sätt som till en grannkommun innanför det egna landets gränser. I den allmänna kommentaren till konventionen sägs att i den omfattning färdtjänsten faktiskt ger möjlighet till att resa till grannkommun inom landets gränser bör den också ge möjlighet till att resa till en grannkommun i ett annat nordiskt land. Enligt 10 § socialtjänstlagen (1980:620) bör kommunen genom bl.a. färdtjänst underlätta för den enskilde att bo hemma och ha kontakter med andra. Någon geografisk begränsning för färdtjänsten följer inte av bestämmelserna i socialtjänstlagen. Enligt 3 § socialtjänstlagen har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Reglerna för färdtjänst skiftar ganska mycket mellan olika kommuner. På ett par håll har införts länsfärdstjänst. Det vanliga är dock att färdtjänsten gäller för resor inom en eller några kommuner. Lagen (1993:963) om föreskriver att kommunen under vissa förutsättningar skall ersätta kostnader som svårt funktionshindrade har för resor till andra kommuner inom . Artikel 10 gäller som sagt enbart resor till en grannkommun. Bestämmelsen bör i första hand ses som en möjlighet för gränskommunerna. De skall försöka uppnå överenskommelser med grannkommuner på andra sidan nationsgränsen. Det är inte fråga om ensidiga förpliktelser. Kammarrätten i m.fl. har pekat på att vissa problem vid tolkningen av konventionen kan uppstå i fråga om begreppen "kommunerna i gränsområdena mellan de nordiska länderna" och "grannkommun i annat nordiskt land". Vidare anser kammarrätten att det bör klarläggas vari "samarbetet" skall bestå. Vi vill därför framhålla att bestämmelsen får anses tillämplig inte bara på kommuner som ligger t.ex. längs den svensk-finska eller svensk-norska gränsen, utan också på kommunerna på respektive sida av . Samarbetet kan bestå i t.ex. gemensam- ma praktiska eller ekonomiska arrangemang eller utbyte av tjänster. Närmare vägledning bör kunna ges i de bestämmelser som enligt artikel 12 skall utfärdas för tillämpningen av konventionen. Avsikten är att vägledande bestämmelser skall utarbetas av en gemensam nordisk arbetsgrupp. Därutöver kan det eventuellt bli aktuellt för att utfärda allmänna råd m.m. En klargörande behörighetsregel bör dock finnas för det samarbete, innebärande t.ex. att ge service till färdtjänstberättigade från ett annat land, som förutsätts i artikel 10. Behörigheten kan lämpligen klargöras i införlivande- lagen på motsvarande sätt som beträffande artikel 9. Bestämmelsen bör föreskriva en behörighet för kommuner att som ett led i det samarbete som åligger dem fatta beslut och ingå överenskommelser med ansvariga myndigheter i annat nordiskt land. Regeringen anser inte att något tillägg därutöver behöver göras i nu gällande lagstiftning på området. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsrådet , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 1994/95:149 Nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster.