prop · GI0350 · 1995-01-01 00:00:00 — Artikel 21 innehåller minimiregler i fråga om den information som skall lämnas om handeln vid en reglerad marknad, dvs. De behöriga myndigheterna åläggs att vidta åtgärder för att se till att reglerade marknader förser investerarna med information i enlighet med vad som föreskrivs i denna artikel. De behöriga myndigheterna skall bestämma i vilken form och inom vilken tid information skall lämnas. Hänsyn får därvid tas till vilken sorts marknad det gäller, storlek och behov hos marknaden och till de investerare som agerar på marknaden. Som minimistandard anges i direktivet att för varje finansiellt instrument skall offentliggöras 1. vid handelns början , uppgift om det vägda genomsnittspriset, högsta och lägsta priserna samt omsättningen på marknaden för hela föregående dags handel, och 2. för kontinuerliga orderbaserade och prisbaserade marknader dessutom - vid slutet av varje timmes handel på marknaden det vägda genomsnitts- priset och omsättningen på den marknaden som slutar så att det återstår två timmars handel före offentliggörandet och - , det vägda genomsnittspriset och högsta och lägsta priser på den marknaden som slutar så att det återstår en timmes handel före offentliggörandet. Om investerarna i förväg har tillgång till information om priser och volymer skall denna information finnas tillgänglig fortlöpande så länge handeln pågår på marknaden och investerarna skall kunna genomföra affärer på de villkor angående pris och volym som tillkännages. De behöriga myndigheterna får medge att offentliggörandet av information om handeln senareläggs eller tillfälligt ställs in när det är berättigat med hänsyn till att marknadsförhållandena är exceptionella eller, i fråga om små marknader, för att skydda anonymiteten hos företag och investerare. Särskilda regler får också tillämpas beträffande mycket stora affärer och värdepapper med särskild låg likviditet. Sådana regler skall grunda sig på objektiva kriterier och vara tillkännagivna i förväg. De behöriga myndigheterna får även tillämpa mer flexibla villkor för information om transaktioner med obligationer och liknande instrument. Detta gäller särskilt beträffande tidpunkten för offentliggörandet. Skälen för regeringens förslag: Enligt 4 kap. 4 § lagen om börs- och clearingverksamhet skall en börsmedlem, på det sätt och i den omfattning som börsen bestämmer, till börsen anmäla avslut som medlemmen gör utanför börsen för egen eller någon annans räkning i de finansiella instrument som noteras vid börsen. Sådan anmälningsskyldighet föreligger inte om avslutet skett vid en auktoriserad marknadsplats och avser inregistrerade fondpapper. För handeln vid en auktoriserad marknadsplats innebär den rapporteringsskyldighet som föreskrivs i 7 kap. 3 § samma lag att en auktoriserad marknadsplats, där det förekommer notering av fondpapper som är in- registrerade vid börs, till börsen skall rapportera alla avslut i dessa fondpapper som sker vid marknadsplatsen eller som anmäls dit. I fråga om fondpapper som är inregistrerade vid en börs föreligger rapporteringsskyldighet även för värdepappersinstitut som inte är börs- medlemmar. Bestämmelsen i 1 kap. 7 a § lagen om värdepappersrörelse innebär att värdepappersinstitut som utanför en börs gör ett avslut i börsregistrerade fondpapper skall inrapportera detta till den börs där fondpapperen är inregistrerade. Syftet med den särskilda rapporteringsplikten avseende inregistrerade fondpapper är att få så god genomlysning som möjligt av handeln med sådana värdepapper (prop. 1991/92:13 s. 105). Den rapporteringsskyldighet till hemlandsmyndigheterna som direktivet om investeringstjänster föreskriver för värdepappersföretag och kreditinstitut avser transaktioner med vissa uppräknade finansiella instrument, som är föremål för handel på en reglerad marknad inom EES. Rapporteringsplikten gäller oavsett om transaktionen utförts på en sådan marknad eller inte. Skyldigheten att rapportera är emellertid begränsad till sådana transaktioner som skett vid tillhandahållande av värdepapperstjänster från filial i ett land inom EES eller över landsgränserna i ett sådant land. För att kunna uppfylla direktivets krav måste den nuvarande rapporte- ringsplikten för värdepappersinstitut enligt 1 kap. 7 a § lagen om värde- pappersrörelse utvidgas så att den täcker även de transaktioner som direktiv- bestämmelserna omfattar. Den närmare omfattningen av rapporteringsskyldigheten och hur den skall fullgöras bör överlåtas på regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, att bestämma. En utgångspunkt vid utformningen av föreskrifterna bör vara att värdepappersinstituten inte i onödan belastas med rapporteringskrav. Enligt artikel 20.1 (a) föreligger skyldighet att under bevara och hålla tillgängliga för myndigheterna uppgifter om sådana värde- papperstransaktioner som utförs via filialer eller genom tillhandahållande av tjänster i EES-land utan någon etablering där. Denna skyldighet uppfylls genom de bestämmelser om avräkningsnota som finns 3 kap. 9 § lagen om värdepappersrörelse och de föreskrifter om sådana notor som - efter bemyndigande av regeringen - meddelat (föreskrifter angående handel och tjänster på värdepappersmarknaden, FFFS 1992:1). I 2 kap. 1 § lagen om börs- och clearingverksamhet anges som en av flera förutsättningar för auktorisation att en börs skall driva sin verksamhet så att verksamheten kan anses sund. Därvid skall börsen tillämpa bl.a. principen om god genomlysning, som innebär att börsmedlemmarna skall få en snabb, samtidig och korrekt information om handeln och att allmänheten skall få tillfälle att ta del av sådan information. I 4 kap. 3 § samma lag anges beträffande kursnotering och information vid en börs att information om kurser och omsättningsuppgifter skall offentliggöras , om inte med hänsyn till handelns effektivitet tillåter något annat. För en auktoriserad marknadsplats gäller enligt 7 kap. 1 § samma lag på motsvarande sätt att marknadsplatsen, för att verksamheten skall kunna anses sund, skall tillämpa bl.a. principen om god genomlysning, som innebär att de som deltar i handeln får en snabb, samtidig och korrekt information om handeln och att allmänheten får tillfälle att ta del av sådan information. I 7 kap. 4 § sägs att information om kurser och omsättningsuppgifter skall offentliggöras. En av grundtankarna bakom den nya börslagstiftningen har varit att skapa ett alternativ till de traditionella börserna genom att tillåta den friare form som den auktoriserade marknadsplatsen utgör. Verksamheten vid en auktoriserad marknadsplats kan präglas av större frihet och flexibilitet och utrymme skall finnas för ett vidare mått av självbestämmande. Med hänsyn härtill har inte uppställts något krav på omedelbarhet vad gäller offentliggörandet av information om handeln. Inom vilken tidsrymd sådant offentliggörande skall ske får - enligt lagmotiven - i stället avgöras från fall till fall mot bakgrund av hur handeln är organiserad. Frågan prövas ytterst av i samband med auktorisation och tillsyn (prop. 1991/92:113 s. 110). Kravet på genomlysning är redan högt ställt vad gäller handeln vid en börs. Som huvudregel gäller att information om handeln skall lämnas . Någon anledning att nu göra avkall på kravet om omedelbarhet finns inte. Investeringstjänstedirektivets regler om genomlysning av handeln vid en reglerad marknad är - som framgått av den tidigare lämnade beskrivningen - detaljerade och innefattar krav på att uppgifter om bl.a. det vägda genomsnittspriset, högsta och lägsta pris samt omsättningen skall lämnas med vissa tidsintervaller och att uppgifterna skall avse handeln under vissa bestämda tidsperioder. Huvudregeln i gällande lagstiftning om att information om kurser och omsättningsuppgifter skall lämnas måste därför kompletteras med mer detaljerade regler om informationsgivningen för att direktivets krav skall kunna uppfyllas. Det framstår som mest ändamålsenligt att sådana detaljföreskrifter får bestämmas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, . får enligt gällande lagstiftning medge undantag från kravet på offentliggörande av kurser och omsättningsuppgifter vid en börs, om det är motiverat med hänsyn till effektiviteten i handeln. Enligt lagmotiven kan avvikelser från huvudregeln om en omedelbar redovisning av information om handeln tänkas om kravet på omedelbarhet skulle minska handelns effektivitet. Handel som är organiserad som en marknadsgarantsmarknad förutsätter i regel en viss tidsförskjutning av avslutsinformationen för att det skall finnas tillräckligt incitament för deltagande marknadsgaranter att förbinda sig att köpa och sälja värdepapper för egen räkning. En omedelbar redovisning av betalkurser och omsättningsuppgifter riskerar i många fall att försämra eller rent av omöjliggöra handeln för marknadsgaranter. Handeln vid en börs bör kunna organiseras på många olika sätt och i lagmotiven framhölls därför att det saknades skäl att låta lagstiftningen sätta onödiga hinder för t.ex. marknadsgarantshandel vid en börs, om den typen av handel kan bedrivas under effektiva former. Kravet på god genomlysning ansågs få vägas mot intresset av att börshandel skall kunna bedrivas effektivt och i olika former (prop. 1991/92:113 s. 106). Enligt direktivet om investeringstjänster finns möjlighet för de behöriga myndigheterna att medge att informationen om handeln vid en reglerad marknad senareläggs eller tillfälligt hålls inne. Det ges också utrymme för att tillämpa mer liberala regler i vissa fall. Under vilka förutsättningar sådana undantag eller särskilda bestämmelser får tillämpas framgår av den redovisning av innehållet i artikel 21 som har lämnats. bör även i fortsättningen kunna medge dispens från det grundläggande kravet på att information om kurser och omsättningsuppgifter skall lämnas , om det är motiverat med hänsyn till effektiviteten i handeln. En sådan dispensmöjlighet får anses ligga inom de ramar för undantag och särskilda bestämmelser som direktivet tillåter. Härvid är särskilt att beakta att omedelbarhetskravet är strängare än de publiceringsfrister som direktivet har som minimikrav. Dispensmöjligheterna får dock givetvis inte utnyttjas på ett sätt som strider mot direktivets regler. Som nämnts bör omedelbarhetsregeln kompletteras med bestämmelser som fångar upp de detaljerade föreskrifter om handelsinformationen som direktivet anger som minimikrav. En allmän bedömning ger vid handen att direktivet synes ge ett större utrymme för att göra undantag från dessa krav och att tillämpa specialbestämmelser än vad den nämnda dispensmöjligheten för erbjuder. Den ytterligare flexibilitet som direktivet öppnar för bör beaktas vid utformandet av detaljreglerna om offentliggörandet av kurser och omsättningsuppgifter. Det grundläggande kravet på en god genomlysning av handeln får dock inte eftersättas. För auktoriserade marknadsplatser ställs inte något krav på att informa- tionen om handeln skall lämnas . Som nämnts följer dock av sund- hetsregeln i 7 kap 1 § att sådan information snabbt skall ges dem som deltar i handeln. En sådan oprecis bestämmelse kan inte anses uppfylla direktivets minimistandard. Bestämmelsen i 7 kap. 4 § lagen om börs- och clearingverksamhet bör därför kompletteras. Som utvecklats ovan framstår det som mest lämpligt att regeringen eller, efter vidaredelegation, utformar även de föreskrifter om villkoren för informationsskyldigheten för handeln vid en auktoriserad marknadsplats som behövs för en anpassning till direktivets krav. Regeringens förslag: En i etablerad filial till ett värdepappersföretag som är auktoriserat i ett annat EES-land står i första hand under tillsyn av myndighet i hemlandet. ges sådana tillsynsbefogenheter som behövs för kontroll av att den verksamhet som värdepappersföretag auktoriserade i ett annat EES-land utövar i bedrivs i sunda former. Om missförhållanden konstateras skall inspektionen samråda med hemlandsmyndigheten och vid behov självständigt ingripa mot verksamheten. för ett värdepappersföretag auktoriserat i ett annat EES-land får inom ramen för sina tillsynsbefogenheter, och efter anmälan till , företa inspektion på platsen av en i etablerad filial. Den utländska myndigheten kan också begära att en sådan undersökning utförs av inspektionen eller av revisorer eller andra sakkunniga. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: lämnar förslaget väsentligen utan erinran. Enligt inspektionens uppfattning krävs dock ändringar av 8 kap. 5 § sekretesslagen för att beträffande uppgifter som erhållits från utländsk myndighet bevara den sekretess som gäller hos den utländska myndigheten. Inspektionen anför vidare att det torde vara endast som skall agera i fall av ovederhäftig reklam vid gränsöverskridande verksamhet. påpekar beträffande gränsöverskridande handel med värdepapper att utöver ovederhäftig reklam , och i sista hand Konsumentom- budsmannen, också kan ingripa mot marknadsföring som saknar för konsumenten viktig information. , som hänvisar till vad verket framfört beträffande delbetänkande SOU 1994:17 del I, anser att nuvarande regler om särskild årsredovisning för filialer till EES-företag i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., är bättre ur skattekontrollsynpunkt än de föreslagna. betonar att det för värdepappersmarknadens funktion är viktigt att motpartsriskerna kan begränsas. Föreningen framhåller i detta sammanhang betydelsen av den externa tillsynen och av att samarbetet och samordningen mellan tillsynsmyndigheterna i de olika berörda länderna fungerar väl. Enligt artikel 8.3 i investeringstjänstedirektivet skall ansvaret för tillsyn över värdepappersföretag, inkl. den verksamhet som företagen med stöd av hem- landsauktorisation driver i andra länder, väsentligen åvila myndigheterna i det land där resp. företag är auktoriserat. Enligt artikel 23.3 i direktivet skall de behöriga myndigheterna i olika berörda stater verka i nära samarbete i tillsynen av värdepappersföretag. I artikeln föreskrivs att myndigheterna skall förse varandra med all den information om ledningen och ägarförhållandena i värdepappersföretaget som be- hövs för underlättande av tillsynen och för kontroll av att auktorisations- villkoren uppfylls. Enligt artikel 25 i direktivet skall strikt sekretess gälla för förtrolig information som erhållits inom ramen för tillsynsmyndigheternas verksamhet. Sekretessen skall dock inte hindra sådant informationsutbyte mellan myndigheter som är föreskrivet i direktiv som gäller för värdepappersföretag. En förutsättning för att det föreskrivna myndighetssamarbetet skall kunna fungera väl är att även värdlandsmyndigheterna har rätt och skyldighet att skaffa sig insyn i filialer och i övrigt övervaka verksamhet som bedrivs inom det egna landet. I artikel 19.1 i direktivet anges uttryckligen att ett värdland för statistiska ändamål får föreskriva skyldighet för värdepappersföretag med filial i landet att lämna periodiska rapporter om verksamheten där. Reglerna om hemlandstillsyn innebär inte att värdlandets lagar saknar tillämpning på värdepappersföretag som verkar med stöd av auktorisation i annat land. Som nämnts tidigare (avsnitt 5.4) skall en värdlandsmyndighet, innan filialverksamhet inleds, ha på sig att ange under vilka villkor som verksamheten får bedrivas. Sådana villkor skall, som det heter i artikel 17.4, vara motiverade av hänsyn till det allmänna bästa. skall enligt samma bestämmelse ha rätt att förbereda tillsyn i enlighet med reglerna i artikel 19. Artikel 19 ger värdlandsmyndigheter rätt att ingripa mot utländska värdepappersföretag som överträder föreskrifter som utfärdats i värdlandet. Föreskrifterna måste då naturligtvis vara utfärdade inom ramen för de befogenheter som värdlandsmyndigheterna har beträffande tillsynen över utländska företag enligt direktivet. Ingripande kan ske både mot de företag som driver verksamhet genom filial och mot dem som driver verksamhet direkt från hemlandet. Vid ingripanden skall värdlandsmyndigheten följa en viss procedur. Det i artikel 19 anvisade förfarandet innebär att värdlandsmyndigheten i första hand skall förelägga det felande företaget att vidta rättelse. Om före- läggandet inte följs skall myndigheten underrätta behörig hemlandsmyndighet som har att ingripa mot företaget. Om missförhållandena inte upphör, trots att hem- landsmyndigheten vidtagit åtgärder eller till följd av att ett ändamålsenligt ingripande inte kan ske i hemlandet, får värdlandsmyndigheterna självständigt vidta de åtgärder som behövs för att fortsatta överträdelser skall förhindras. Vid behov får myndigheterna då hindra det tredskande företaget att göra nya åtaganden i värdlandet. I brådskande fall får värdlandsmyndigheterna ingripa direkt, utan föregående samråd med hemlandet. Om auktorisationen återkallas i hemlandet skall underrättelse ske till värdlandsmyndigheterna, som är skyldiga att agera för att företaget inte skall göra ytterligare åtaganden. Enligt artikel 24.1 i direktivet skall hemlandstillsynen bl.a. innefatta rätt för vederbörande myndighet att, självständigt eller med anlitande av särskilt utsedda personer, företa inspektion på platsen av filialer etablerade i andra länder. Värdlandet skall ge en sådan rätt åt hemlandsmyndigheterna sedan dessa underrättat behöriga värdlandsmyndigheter om sin avsikt. Myndigheten i det andra landet kan enligt punkten 2 i stället begära att värdlandsmyndigheten skall utföra en sådan undersökning eller tillåta revisorer eller andra sakkunniga att göra det. Värdlandsmyndigheterna skall, för fullgörande av det tillsynsansvar som direktivet medger, även för egen del ha befogenhet att företa inspektion av filialer som etablerats av utländska värdepappersföretag. I ingår ett direktiv om skyldigheter angående offentliggörande av årsredovisningshandlingar för i en medlemsstat inrättade filialer till kredit- institut och finansiella institut med huvudkontor i en annan medlemsstat (89/117/EEG). Enligt direktivet skall som huvudregel gälla att filialer till institut med huvudkontor i andra medlemsländer inte av värdlandet får åläggas att avlämna särskilt årsbokslut för filialverksamheten. Denna huvudregel har dock i stora delar satts ur spel, genom att värdländerna har getts rätt att tills vidare kräva en tämligen omfattande särredovisning av filialerna. Ett värdland kan, trots huvudregeln i filialredovisningsdirektivet, ställa krav på så gott som fullständiga balans- och resultaträkningar för filialverksamheten. Enligt direktivet skall filialerna därutöver i resp. värdland offentliggöra fullständiga räkenskaper för hela institutet i form av årsbokslut, koncernredovisning, förvaltningsberättelse, koncernförvaltningsberättelse samt revisionsberättelse över årsbokslut och koncernredovisning. Om ett värdland utnyttjar möjligheterna att kräva särredovisning av filia- ler skall redovisade uppgifter kontrolleras av revisorer i värdlandet. Enligt filialredovisningsdirektivet skall redovisningshandlingar vara upp- rättade i överensstämmelse med direktivet om årsbokslut och sammanställd redo- visning för banker och andra finansiella institut (86/635/EEG), vilket i sin tur kompletterar bestämmelser i dels fjärde bolagsdirektivet om årsbokslut i vissa typer av bolag (78/660/EEG), dels sjunde bolagsdirektivet om sammanställd redo- visning (83/349/EEG). Samtliga dessa direktiv ingår i och är avsedda att vara införlivade med svensk rätt när de nya reglerna om etableringsfrihet för värdepappersföretag från EES-området skall träda i kraft. Skälen för regeringens förslag: Allmänt om fördelningen av tillsynen Även om det inte i direktivet sägs klart ut måste bestämmelserna om hem- landstillsyn förstås så att inte endast den egentliga tillsynen utan även vissa delar av hemlandets relevanta lagstiftning blir gällande för företagens utlandsverksamhet. Det blir därför av vikt att i samband med ett svenskt införlivande av direktivet göra en bedömning av i vad mån det svenska regelverket kan göras tillämpligt på utländska företag som driver verksamhet i . Vad först gäller verksamhet som utövas oberoende av etablering ligger det i sakens natur att sådan gränsöverskridande verksamhet i allt väsentligt faller under hemlandets lagar. Det utländska företagets aktivitet i manifesterar sig främst genom marknadsföringsåtgärder. I den mån ett utomlands stationerat företag erbjuder sina tjänster i genom t.ex. ovederhäftig reklam måste det finnas möjligheter att ingripa mot verksamheten. I förarbetena till motsvarande lagstiftning för banker och kreditmarknadsbolag (prop. 1992/93:89 s. 129) har det föredragande statsrådet utgått från att ingripanden skall kunna ske både av med biträde av hemlandsmyndigheten och av med stöd av marknadsföringslagen (1975:1418). Regeringen delar denna uppfattning. Det kan inom näringsområden som är under- kastade särskild reglering och tillsyn vara svårt att dra en skarp gräns mellan vad som enbart är att anse som otillbörlig marknadsföring och vad som också är att betrakta som överträdelse av de särskilda rörelse- och verksamhetsregler som gäller för företagen i fråga. Det framstår som lämpligt att de berörda myndigheterna i nu aktuella fall samarbetar för att uppnå bästa möjliga resultat. I många fall torde marknadsföringsåtgärder som står i strid med svenska regler vara otillåtna också enligt hemlandets lagstiftning. Det kan då vara effektivare med ett samarbete mellan de berörda tillsynsmyndigheterna än ett förfarande i . Som påpekat skall det givetvis vara möjligt att ingripa också mot reklam eller andra marknadsföringsåtgärder som framstår som ovederhäftiga på den grunden att för konsumenten viktig information saknas. Svensk lags tillämplighet på verksamhet som utgår från här etablerade filialer har såvitt gäller värdepappersföretag varit tydligt markerad. När lagen om värdepappersrörelse infördes angavs uttryckligen i de särskilda paragraferna vilka bestämmelser som gällde även filialer till utländska företag. I nuvarande 2 kap. 7 § sägs vidare att bestämmelserna i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. i tillämpliga delar gäller för verksamhet i filialer till utländska företag. Det finns skäl att nu anlägga ett delvis annorlunda synsätt såvitt gäller de svenska rörelsereglernas tillämplighet på filialer till utländska värde- pappersföretag. Det som kännetecknar en filial är att den utgör en integrerad del av ett företag. Det säger sig självt att det i första hand är lagstiftningen i det land där företaget har sitt legala hemvist som sätter gränserna för vad utomlands etablerade filialer får ägna sig åt. Regler som i ett visst land har ställts upp med syfte att trygga exempelvis ett företags finansiella stabilitet kan inte få avsedd verkan, om de inte upprätthålls av företaget som helhet. Av detta skäl har behöriga tillsynsorgan i hemlandet ett legitimt intresse av att effektivt kunna övervaka verksamheten i utlandsfilialer. För EG-rättens del har detta intresse kommit till uttryck i investeringstjänstedirektivets bestämmelser om hemlandskontroll och om skyldighet för värdländer att begränsa en filials handlingsutrymme till vad som gäller enligt hemlandsauktorisationen. Å andra sidan gäller enligt direktivet ett krav på värdländer att tillåta viss angiven verksamhet i filialer till utländska företag, även om verksamheten inte är tillåten för inhemska institut enligt den egna lagstiftningen. Denna ordning kan sägas innebära en utvidgning av hemlandets jurisdiktion. Principen om ömsesidigt godtagande av viss verksamhet genom filialer eller genom direkt tillhandahållande av tjänster från utlandet skulle i högre eller lägre grad kunna sättas ur spel, om ett värdland ställde krav på filialer till utlandsinstitut att i alla delar följa de regler som gäller för värdlandets egna företag. En filials direkta utlandsanknytning gör det också ofta mindre ändamålsenligt att tillämpa värdlandets lag. Även i fråga om kapitaltäckning kommer hemlandets regler att gälla för filialerna. Solvenskontrollen skall handhas av hemlandsmyndigheterna.