prop · GI03222 · 1995-01-01 00:00:00 — Denne kommer i praktiken, såvitt avser frågan om balansansvaret, att träda in i stället för alla de konsumenter till vilka han levererar el. Detta innebär att, beträffande dessa konsumenter, åvilar balansansvaret antingen leveranskoncessionshavaren själv eller den som han har anlitat för sitt balansansvar, i allmänhet den leverantör från vilken han köper el. Det enklaste blir därvid att leveranskoncessionshavaren anmäler till nätkoncessionshavaren vilka kunder han har samt vem som har balansansvaret för dessa. Den mätning och rapportering som nätkoncessionshavaren kommer att utföra på den nya elmarknaden har flera syften, men ett av dessa är att reglera förhållandet mellan den balansansvarige och . Därför bör det åligga nätkoncessionshavaren att hålla underrättat om vem som har balansansvaret i samtliga uttagspunkter på hans nät. Dessutom kommer nätkoncessionshavaren att göra egna inköp av el för att täcka nätförlusterna på det egna nätet. Han måste därför också anmäla till vem som har balansansvaret för dessa inköp. Denna rapport kommer i praktiken att uppta ett mindre antal leverantörer som var och en har balansansvaret för en eller flera uttagspunkter. En elkonsument kan missköta sig i olika hänseenden. Det vanligaste är att han inte betalar sina räkningar. Mellan elbranschen och pågår f.n. förhandlingar med stöd av lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden om utformningen av standardavtal, vilka reglerar villkoren för att som elkonsument vara ansluten till elnätet. Avsikten är att dessa avtal skall reglera förhållandena mellan elkonsumenter och nätägare. Det får förutsättas att frågan om en elkonsuments skyldighet att hålla nätkoncessionshavaren informerad om vem som är balansansvarig för konsumentens uttagspunkt kommer att behandlas i dessa avtal, som en del av anslutningsvillkoren. Den enskilde konsumenten kommer således att vara informerad om sina skyldigheter i detta hänseende. En fråga som också torde behandlas i standardavtalen är under vilka förutsättningar en nätägare får koppla ur elkonsumenter som i angivna hänseenden brister i sina skyldigheter gentemot nätägaren. Dessa standardiserade nätanslutningsavtal kommer också i ett avseende att reglera elkonsumentens förhållande till elleverantören. Om elkonsumenten brister i sina skyldigheter gentemot elleverantören kommer denne, enligt dessa avtal, att kunna beordra nätägaren att koppla bort konsumenten från nätet. Om det i en uttagspunkt inte finns någon balansansvarig eller om en konsument, som är balansansvarig, inte gör rätt för sig ekonomiskt innebär det att konsumenten helt eller delvis förbrukar el som han inte har rätt till. Resultatet blir då att får stå kostnaderna för hans otillåtna förbrukning. Dessa kostnader kommer att på något sätt tvingas ta ut från det övriga kundkollektivet. Detta problem kan lösas genom reglering i nämnda standardavtal för nätanslutning. Det skulle då införas en skyldighet för nätägaren att koppla ur en elkonsument som brister i nu nämnda hänseenden. Eftersom detta avtal innehåller villkoren för en konsuments anslutning till elnätet kan skäligheten i sådana villkor komma under nätmyndighetens prövning enligt 2 § 4 mom. sista stycket ellagen. I sista hand kan frågan, efter överklagande, prövas av allmän förvaltningsdomstol. Det föreligger även ett balansansvar för elsäljare. Detta ansvar innebär ett ekonomiskt ansvar för att elsystemet tillförs lika mycket el som säljaren har åtagit sig att leverera till sina kunder. Ansvaret fullgörs genom egen produktion eller inköp från andra elproducenter. Det sistnämnda gäller framför allt de elsäljare som inte har egen elproduktion. Om en elsäljare säljer enligt ett rörligt kontrakt innebär det att han åtagit sig balansansvaret för kundens konsumtion. Därmed kommer frågan om elsäljarens balansansvar till Svenska kraftnäts kännedom inom ramen för konsumentens anmälningsskyldighet som har behandlats. Om elsäljaren däremot säljer enligt ett fast kontrakt innebär det att någon annan har åtagit sig balansansvaret för kundens konsumtion. I detta fall måste det kontrolleras i särskild ordning att elsäljaren verkligen tillför elsystemet den mängd el som han åtagit sig att leverera enligt det fasta kontraktet. Den som i ett sådant fall har balansansvaret för kundens förbrukning kommer alltid att ta reda på om kunden köper el enligt något fast kontrakt. Om elsäljaren enligt det fasta kontraktet är okänd för och han inte gör rätt för sig kommer nämligen den balansansvarige att få svara ekonomiskt för elsäljarens åtaganden. Mot denna bakgrund kan det hållas för visst att kommer att få kännedom om alla försäljningar enligt fasta kontrakt. Någon lagreglering av detta balansansvar behövs därför inte. 9.2 Fördelningen av nätföretagens kostnader för mätning, m.m. Regeringens förslag: Nätföretagen skall debitera den enskilde elabonnenten kostnaden för mätare, insamlingsutrustning och deras installation. Övriga kostnader för mätning skall fördelas över samtliga abonnenter i området. I de fall en elabonnent begär mätning på annat sätt än vad regeringen föreskriver med stöd av ellagen skall nätägaren även debitera elabonnenten för den ökade kostnad för insamling och rapportering som en mer avancerad utrustning kan medföra. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan invändning. ifrågasätter, med hänvisning till den vilande ellagstiftningens bestämmelser om koncessionshavarens skyldigheter till anläggningshavare, om det är nödvändigt att reglera frågan om mätkostnader i lag. avstyrker förslaget med hänvisning till att de föreslagna reglerna om betalning för mätutrustning är olämpliga när konsumenten är ett enskilt hushåll. Skälen för regeringens förslag: En öppen elmarknad ställer nya krav på mätning och rapportering av mätresultat. Enligt den vilande ellagstiftningen finns det bl.a. en skyldighet för innehavare av nätkoncession att utföra mätning av överförd el och att rapportera mätresultat enligt de föreskrifter som utfärdas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. 1993/94:162 skall föreskrifterna behandla bl.a. kraven på de tidsintervall och den mätnoggrannhet med vilken mätning skall ske. I propositionen konstaterades vidare att en förutsättning för att utnyttja möjligheten att fritt kunna välja leverantör var en förhållandevis avancerad utrustning för mätning som kan tillgodose de nya kraven på mätning. I propositionen redovisades vissa överväganden i fråga om nätföretagens fördelning av kostnaderna för mätning och därtill hörande verksamhet. Det anfördes att mätutrustning, åtminstone , kan vara förhållandevis dyr. Det finns därför anledning att ange principerna för fördelning av kostnaderna för mättjänsten mellan kundkollektivet och den enskilde kunden. Nätägaren borde enligt propositionen följa principen att de kundspecifika mätkostnaderna skulle debiteras den berörda elkunden medan övriga kostnader skulle kunna slås ut över kundkollektivet. Principen om fördelningen av kostnaderna för mättjänster bör preciseras genom föreskrifter i ellagen såvitt avser de kostnader som nätägaren är skyldig att debitera den enskilde kunden. anförde inga invändningar mot detta. I enlighet med de principer som redovisades i propositionen bör nätägaren vara skyldig att debitera den berörda elkunden de engångskostnader som uppstår i samband med att mätutrustning installeras hos kunden. Det innebär att kunden skall debiteras kostnaderna för mätaren och dess kringutrustning för insamling av mätdata samt kostnaden för installationen. Andra kostnader för mätutrustning än de nämnda bör inte få debiteras enskilda elkunder utan bör fördelas över samtliga abonnenter som anslutits till nätföretaget. Nätägaren får inte heller debitera enskilda elkunder kostnaden för de mätare som enbart används för att mäta överföringstjänsten. Några remissinstanser har framfört invändningar mot förslaget. anser att kostnaden för installation av mätaren bör debiteras för sig medan förhållandet i övrigt mellan elkonsumenten och nätägaren bör betraktas som ett hyresavtal, där elkonsumenten betalar en årlig hyra för mätaren. Som skäl anför verket att konsumenten annars kan få den felaktiga uppfattningen att konsumenten har köpt mätaren av nätägaren. Kostnaden för mätutrustningen och dess installation ingår i nätverksamheten, varför nätägaren har rätt att ta ut denna kostnad av elkonsumenterna. Den föreslagna regleringen innebär att denna kostnad inte får tas ut via den gemensamma nättariffen utan i stället skall debiteras den enskilde konsumenten. Förslaget ansluter sig således med den princip om att kundspecifika mätkostander skall betalas av den enskilda konsumenten som angavs i förarbetena till den vilande lagstiftningen. Något krav på att konsumenten därvid skall betala hela beloppet för mätutrustning och dess installation i samband med installationen har inte fastställts. Nätföretagens kostnader för mättjänster ingår i de nätkostnader vars skälighet skall kunna prövas av nätmyndigheten. Frågan om på vilket sätt betalningen skall erläggas får avgöras genom nätmyndighetens praxis. Den bestämmelse om leveranskoncession som ingår i det vilande regelverket, lagen (1994:618) om handel med el, m.m., innebär att innehavare av leveranskoncession är skyldig att leverera el till alla inom området som inte söker sig till en annan leverantör. Koncessionshavaren får därmed en ensamrätt till elleveranser inom området till de elkunder som inte önskar köpa el på den öppna marknaden. Den föreslagna regleringen av nätföretagens kostnader för mättjänster riktar sig enbart till de konsumenter som väljer att köpa el från en annan leverantör än innehavare av leveranskoncession. För de kunder som köper sin el från innehavare av leveranskoncession ställs inga krav på tidsnoggrannhet vid mätningen. Övergången till den nya lagstiftningen innebär således inte något krav på att byta mätare och insamlingsutrustning hos dessa kunder. Den mät- och insamlingsutrustning som kommer att utnyttjas för mätning hos kunder till leveranskoncessionshavare är av enklare beskaffenhet och därmed mindre dyrbara. Nätägaren bör därför inte få debitera enskilda elkunder kostnader för den mät- och insamlingsutrustning som används av kunder till leverans-koncessionshavare. En elkund kommer att kunna att begära att få mätning utförd på annat sätt, t.ex. med tätare tidsintervall, än de minimikrav som regeringen avser föreskriva med stöd av ellagen. Sådan mätning och insamling kan antas kräva mer avancerad och dyrbar utrustning vilket i sin tur kan ställa nya anspråk på och ökade kostnader för systemen för insamling och rapportering. I dessa fall bör nätägaren - förutom kostnaden för mätare, insamlingsutrustning och installation - även debitera elkunden för de merkostnader som en mer avancerad mätning kan medföra. Nätföretagens fördelning av kostnaderna för mättjänster har således betydelse för såväl de kunder som väljer att köpa sin el från innehavare av leveranskoncession som nätkoncessionshavarens övriga kunder. Detta talar för att frågan bör regleras särskilt. Några avgörande skäl för att överlåta frågan till nätmyndighetens praxis har inte redovisats. Regeringen föreslår därför att regleringen bör få den föreslagna utformningen. I propositionen (prop. 1994/95:18) Finansieringen av myndighetstillsynen över den avreglerade elmarknaden, m.m. anfördes bl.a. (s. 14) att nätföretagen, genom sin skyldighet att mäta överförd el och att rapportera mätresultat, kommer att få tillgång till kommersiella uppgifter, t.ex. beträffande kunders förbrukning och elleverantörers försäljning i området. I propositionen angavs vidare att frågan om tystnadsplikt i nätföretag bereddes i och att regeringen avsåg att vid ett annat tillfälle återkomma till i ärendet. En sådan bestämmelse om tystnadsplikt skulle gälla för anställda vid företag som innehar nätkoncession enligt ellagen och för anställda vid företag som för en nätkoncessionshavares räkning utför mätning av överförd el. Tystnadsplikten skulle omfatta dels resultaten av mätningarna, dels andra uppgifter som rör kundernas affärs- och driftförhållanden. Nätverksamhet bedrivs i huvudsak i tre olika associationsformer, nämligen som aktiebolag, som ekonomisk förening och av kommuner i kommunala verk. De två första verksamhetsformerna är enskilda juridiska personer. De syften för vilka yttrandefriheten kan begränsas anges i 2 kap. 12 och 13 §§ regeringsformen. Med beaktande av där angivna syften skulle det inte stöta på några större problem att införa en tystnadsplikt för anställda vid sådana enskilda företag. Beträffande anställda vid kommunala verk skulle dock vissa problem uppstå. Ett kommunalt verk är en del av kommunen. Att införa en tystnadsplikt för anställda i kommunen innefattar ett förbud att lämna ut allmänna handlingar. De syften för vilka rätten att ta del av allmänna handlingar får begränsas är inte reglerade i regeringsformen utan i tryckfrihetsförordningen (TF). De möjligheter att begränsa rätten att ta del av allmänna handlingar som anges i TF är snävare avgränsade än de möjligheter att begränsa yttrandefriheten som anges i regeringsformen. De uppgifter som skulle omfattas av tystnadsplikten är, som nämnts, uppgifter om elkonsumenters förbrukning. Ett röjande av dessa uppgifter skadar i de flesta fall inte elkonsumenten och syftet med en tystnadsplikt är därför inte heller att skydda denne. Om ett nätföretag sprider uppgifter om mätvärden till ett elsäljande företag i samma koncern får detta en konkurrensfördel gentemot andra elsäljare. Syftet med en tystnadsplikt är alltså att värna om sunda konkurrensförhållanden på elmarknaden. Något sådant syfte finns inte upptaget bland de syften för vilka rätten att ta del av allmänna handlingar får begränsas enligt TF. Det stöter alltså på problem att, inom ramen för nuvarande lagstiftning, införa den aktuella tystnadsplikten för anställda vid kommunala verk, varför regeringen avstår från att lägga fram ett sådant förslag. Om det senare skulle visa sig att uppgifter om mätresultat sprids på ett sådant sätt att konkurrensen snedvrids på elmarknaden kommer dock regeringen att lägga fram förslag med annan innebörd för att rätta till sådana missförhållanden. 9.3 Produktion av el i nätverksamhet, m.m Regeringens förslag: Enligt den vilande ellagstiftningen får produktion och handel med el inte bedrivas tillsammans med nätverksamhet. Sådan elproduktion som enbart används för att täcka förluster i det egna nätet skall dock få ingå i nätverksamhet, liksom mobila reservkraftanläggningar som används i samband med avbrott och reparationer. skall som nätmyndighet utöva tillsyn över efterlevnaden av denna bestämmelse. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan invändning. , Energidistributörerna REL och tillstyrker förslaget. och Statskontoret avstyrker det föreslagna tillägget som tillåter nätverksamheten att producera el för att täcka nätförluster. Som skäl anförs att det finns en risk att produktionsanläggningar med höga kostnader förs till nätverksamheten och därigenom ställs vid sidan om konkurrensen på elmarknaden. Liknande synpunkter framförs även av . Vissa remissinstanser, däribland och Energidistributörerna REL, anför att den vilande lagstiftningen även bör ändras såvitt avser kravet på skilda juridiska personer för nätverksamhet respektive produktion av och handel med el. Remissinstanserna framhåller att ekonomisk särredovisning ger en tillräcklig kontroll och att nätföretagen därför bör undantas från detta krav. Modifierade regler bör övervägas åtminstone för de mindre företagen under en övergångstid. och anser att den företagsbildning och överföring av tillgångar som sker på elmarknaden till följd av den nya ellagstiftningen inte bör påföras stämpelskatt.Skälen för regeringens förslag: En förutsättning för att konkurrens skall kunna uppnås på elmarknaden är att köpare och säljare av el kan utnyttja elnäten på skäliga och icke diskriminerande villkor. Elnäten är s.k. naturliga monopol. Det är ett samhällsintresse att nätverksamheten regleras för att säkerställa att den bedrivs rationellt och effektivt. I den vilande lagen (1994:618) om handel med el, m.m. finns föreskrifter som innebär att nätverksamhet samt produktion och handel med el (elverksamhet) inte får bedrivas i samma juridiska person. Syftet med denna bestämmelse är enligt propositionen (1993/94:162) att minska risken för s.k. korssubventionering mellan nätverksamhet och elverksamhet. Bestämmelsen gäller även den elverksamhet som bedrivs med stöd av leveranskoncession. Företag och kommuner som bedriver elverksamhet och nätverksamhet i samma juridiska person måste således enligt den vilande lagstiftningen bryta ut en av verksamheterna och föra den till en egen juridisk person. Om andra verksamheter bedrivs i samma juridiska person som nätverksamheten skall denna särredovisas som en särskild rörelsegren. På elnäten sker alltid vissa överföringsförluster. Härmed avses skillnaden mellan hur mycket el som matas in och hur mycket som tas ut på nätet. Nätinnehavaren måste på något sätt täcka de förluster som uppstår på nätet för att dess funktion skall upprätthållas. I den vilande lagstiftningen förutsätts detta ske genom att nätägaren köper el från en elleverantör. De köp av el som sker för att täcka förluster på det egna nätet ingår således i nätverksamhet. Kostnaderna för dessa inköp ingår i de nätkostnader vars skälighet skall kunna prövas av nätmyndigheten. I praktiken kan överföringsförluster på elnäten även täckas genom egen produktion av el. Många eldistributörer har anläggningar för elproduktion som enbart utnyttjas för att täcka överföringsförluster. Den vilande ellagstiftningens krav på att elverksamhet inte får bedrivas tillsammans med nätverksamhet innebär dock att produktion av el måste skiljas från nätverksamheten. Det gäller även sådan produktion som enbart används för att täcka nätförluster. I fortsättningen skulle nätägaren således vara tvungen att täcka förlusterna genom inköp av el i stället för genom egen produktion. Denna ordning är inte ändamålsenlig och kan medföra onödiga kostnader eftersom förlusterna under alla omständigheter måste täckas för att nätets funktion skall upprätthållas. Det bör inte ha någon betydelse om nätföretaget köper in den el som behövs för förlusttäckning eller om den produceras i en egen anläggning. Produktion av el bör därför få ingå i nätverksamheten under förutsättning att den el som produceras enbart är avsedd för att täcka förluster på det egna nätet. I samband med underhåll och reparationer av elnät kan överföringen behöva avbrytas. Vid sådana avbrott i elleveranserna brukar mobila anläggningar utnyttjas för produktion av reservkraft till de elkunder i området som annars skulle ha fått sina leveranser avbrutna. Den vilande lagstiftningens krav på att produktion av el inte får bedrivas i samma juridiska person som nätverksamhet innebär vidare att mobila reservkraftanläggningar inte får ingå i nätverksamhet. Nätföretagets behov av reservkraft vid avbrott skulle således behöva tillgodoses genom inköp från en elleverantör. Det finns skäl som talar för att mobila reservkraftanläggningar bör få ingå i nätverksamhet. Dessa anläggningar används som ett redskap i samband med underhåll och reparation av nät, dvs. det finns ett naturligt samband till nätverksamheten. Kapaciteten i anläggningarna är normalt begränsad varför det inte heller finns någon risk att de utnyttjas för kommersiell produktion och försäljning av el. Kostnaderna för egenproducerad elenergi som är avsedd att täcka nätförluster liksom för el producerad i mobila reservkraftanläggningar kommer därmed att ingå i de nätkostnader vars skälighet skall kunna prövas av nätmyndigheten. Vissa remissinstanser har påtalat att den föreslagna bestämmelsen att tillåta elproduktion i nätverksamhet för täckande av förluster innebär en risk för att onödigt dyr elproduktion skulle användas i nätverksamhet. påpekar att vid en sammantagen bedömning av tariffens skälighet kan höga kostnader för egenproducerad elenergi bidra till att tariffen bedöms vara oskälig. Risken för att onödigt dyr elproduktion skulle användas i nätverksamhet bedöms därför vara liten. Regeringen delar denna bedömning. Regeringen föreslår mot den här redovisade bakgrunden att 1 § lagen om handel med el, m.m. ändras så att det framgår att elproduktionsanläggningar får ingå i nätverksamhet i två fall. Det gäller dels sådan elproduktion som enbart är avsedd för att täcka överföringsförluster i det egna nätet, dels mobila anläggningar avsedda för produktion av reservkraft vid avbrott och reparationer. De här redovisade förslagen innebär en anpassning av den vilande ellagstiftningen till de praktiska förhållanden som nätföretagen kommer att verka i. Den vilande ellagstiftningens krav på skilda juridiska personer för nätverksamhet respektive produktion av och handel med el innebär att risken för korssubventionering minskas. Denna bestämmelse fyller således en central funktion i det regelverk som syftar till kontroll av nätverksamhet. Regeringen anser därför inte att det finns skäl att införa ytterligare undantag från denna bestämmelse, i enlighet med vad som har förordats av vissa remissinstanser. skall som nätmyndighet utöva tillsyn över efterlevnaden av ellagens bestämmelser. Undantag görs dock för frågor om elsäkerhet. I ansvar ingår även att utöva tillsyn över att innehavare av leveranskoncession fullgör sina skyldigheter enligt lagen om handel med el, m.m. Den vilande lagstiftningen saknar dock bestämmelser i fråga om ansvaret för att utöva tillsyn över att nätverksamhet och elverksamhet bedrivs i skilda juridiska personer enligt 1 § lagen om handel med el m.m. Det bör ingå i nätmyndighetens uppgifter att även svara för tillsynen över efterlevnaden av bestämmelsen om att nätverksamhet inte får bedrivas tillsammans med elverksamhet. Detta ansvar bör lagfästas. Den vilande ellagstiftningen bör därför kompletteras i detta avseende. m.fl. har framfört synpunkten att fastig- hetsöverlåtelser som betingas av den nya ellagstiftningen borde vara fria från stämpelskatt. Enligt regeringens uppfattning finns det emellertid inte tillräckliga skäl att i det här sammanhanget göra ett undantag från den skyldighet att erlägga stämpelskatt som generellt gäller vid fastig- hetsöverlåtelser. Regeringen lägger därför inte fram något förslag om ändringar i stämpelskattelagstiftningen. 9.4 Föreskrifter om redovisning av nätverksamhet Nätverksamhet kan bedrivas i olika juridiska former. I den vilande ellagstiftningen föreskrivs att företag som bedriver nätverksamhet skall redovisa denna i enlighet med bestämmelserna i bokföringslagen och 11 kap. aktiebolagslagen. Bestämmelsen har tillkommit i syfte att skapa en gemensam och enhetlig redovisningsgrund för nätverksamhet (prop. 1993/94:162, s. 106). Det kan emellertid konstateras att denna bestämmelse är överflödig. Skälen härför är i korthet följande. Näringsidkare är bokföringsskyldiga enligt 1 § bokföringslagen. All nätverksamhet är näringsverksamhet och omfattas därigenom av bokföringslagens bestämmelser. Nätverksamhet bedrivs i de flesta fall i aktiebolagsform, men det förekommer också att den bedrivs i annan associationsform, t.ex. som en ekonomisk förening eller i ett kommunalt verk. Vad gäller redovisning av verksamheten gäller de för associationsformen gällande redovisningsbestämmelserna, dvs. 11 kap. aktiebolagslagen, 9 kap. lagen om ekonomiska föreningar respektive 8 kap. kommunallagen. Dessa bestämmelser utgör således en grund för nätföretagets redovisning. Härutöver kommer det att behövas vissa särskilda bestämmelser för redovisning av nätverksamhet vilka bestäms av behovet att kunna bedöma skäligheten av nätföretagets nättariff.