prop · GI03189 · 1995-01-01 00:00:00 — Detta är givetvis det centrala. Det är dock tänkbart att edstemat enligt gällande rätt skall bestämmas vidare än så. Av edstemats formulering kan man förstå det som att allt som anges i bouppteckningen skall beedigas. Men man kan också uppfatta det som att eden är begränsad till att avse enbart uppgifter i bouppteckningen om tillgångar och skulder. Om man anser att eden har denna begränsade innebörd omfattar den som sagt exempelvis inte uppgifter om räkenskapsmaterial. Edstemats formulering går tillbaka till åtminstone konkurslag (26 §) varifrån den togs över konkurslag (91 §). Edstemat har sedan överlevt alla konkursreformer och framgår nu alltså konkurslag av 6 kap. 3 §. Formuleringen av edstemat har i olika förarbeten under denna långa tid inte varit föremål för någon mer ingående diskussion (se NJA II 1921 s. 526, , Kommentar till konkurslag s. 158 f, , Konkursrätt s. 345, SOU 1977:29 s. 195 ff, prop. 1978/79:105 s. 139 ff och s. 237 ff, prop. 1986/87:90 s. 241 f och , Brotten mot borgenärer s. 211 ff. Jfr också JO 1979/80 s. 107 f). Det mesta talar dock för att edstemat har den begränsade omfattning som här har redogjorts för. En rent språklig tolkning leder om inte annat närmast till den slutsatsen. Det måste emellertid sägas vara en brist att det inte utan reservationer går att slå fast detta. Redan av det skälet föreligger det ett behov av att förtydliga edstemat. Enligt regeringens mening är det av största vikt att edstemat är klart och koncist avgränsat, så att det går att fastställa vad som avses med edgången. Detta inte minst mot bakgrund av att det är en tvångsmedelssanktionerad skyldighet för gäldenären att avlägga bouppteckningsed och att uppgifterna lämnas under straffansvar. Det är därför inte möjligt att utvidga edstemat i någon vidare mån. Det är inte heller tänkbart att låta edstemats gränser vara oklara. Regeringen delar här den uppfattning som framförs i promemorian. Det synes närmast självklart att edgången alltjämt skall ha sin utgångspunkt i bouppteckningen. Det är därmed inte sagt att gäldenären bör beediga hela bouppteckningen. Däremot bör edstemat vara vidare än att bara avse riktigheten av tillgångar och skulder. Räkenskapsmaterialet är viktigt i flera hänseenden. Det är viktigt för att förvaltaren skall kunna ta ställning till frågor om återvinning till konkursboet, för att kunna utreda orsakerna till gäldenärens obestånd, för att kunna fortsätta bedriva gäldenärens rörelse, för att utröna om det har begåtts brott eller andra oegentligheter i rörelsen m.m. Av dessa skäl skall i enlighet med vad som har föreslagits (se avsnitt 5.3) konkurs- bouppteckningen också, i den utsträckning det behövs, innehålla uppgifter om räkenskapsmaterialet och andra handlingar rörande boet. Det finns anledning att låta också räkenskapsmaterialet bli beedigat. En lämplig avgränsning är enligt regeringens mening att klargöra att edgången omfattar också den förteckning över räkenskapsmaterial som bouppteckningen innehåller. Som har sagts är det tveksamt om detta gäller . Ett klarläggande kan därför vara på sin plats. I enlighet med vad som har framhållits får en utvidgning av edstemat inte medföra att edgångens omfattning på något annat sätt framstår som oklar eller diffus. Om man i konkurslagen föreskriver att edstemat skall avse - förutom tillgångar och skulder - också räkenskapsmaterialet vinner man två fördelar. För det första klargörs det över huvud taget att edstemat avser de tre momenten, tillgångar, skulder och räken- skapsmaterial, och inget annat. För det andra får man härigenom en önskad utvidgning av edstemat vad räkenskapsmaterialet beträffar. En edgångsskyldighet avseende räkenskapsmaterial enligt vad nu har sagts kommer alltså att innebära att gäldenären även intygar att den förteckning över räkenskapsmaterial som bouppteckningen innehåller är korrekt. Gäldenären skall alltså under ed betyga att den förteckning av räkenskapsmaterial som boupppteckning innehåller enligt hans vetskap är korrekt. Ett sådant edstema kan givetvis innebära att gäldenären under ed i konkursen lämnar uppgifter som avslöjar att han har begått brott. Sådana uppgifter kan åberopas mot honom i en efterföljande brottmålsprocess där gäldenären står som tilltalad. Detta är i och för sig inget anmärkningsvärt, utan något som förekommer även i annan lagstiftning. har också i rättsfallet NJA 1991 s. 123 uttalat att reglerna i 36 kap. 6 § om att ett vittne inte är tvungen att under ed yppa att han begått brottslig eller vanärande handling, inte är analogt tillämpliga på den som skall avlägga bouppteckningsed. Den sålunda föreslagna edgångsskyldigheten innebär inte att gäldenären under ed skall uppge varför exempelvis bokföringen i förekommande fall är bristfällig. Edstemat bör inte heller omfatta frågan om räkenskapsmaterialets innehållsmässiga riktighet. Gäldenären skall alltså inte under ed betyga att det omhändertagna räkenskapsmaterialet verkligen utgör en korrekt bokföring. Ett så omfattande edstema torde inte vara förenligt med kraven på ett klart avgränsat och hanterligt edstema. Edstemat beträffande räkenskapsmaterialet bör dessutom inte vara formulerat så att gäldenären alltid beedigar att räkenskapsmaterialet är komplett. Bouppteckningen kan i många fall komma att redovisa räkenskapsmaterial i begränsad omfattning (jfr förlaget i avsnitt 5.3). Konkurs- gäldenären kan då givetvis inte beediga att förteckningen är komplett. Det han däremot bör beediga är att förteckningen i sig är korrekt utifrån de begränsningar förvaltaren har gjort i bouppteckningen. Edstemats omfattning avseende räkenskapsmaterialet blir således beroende av den avgränsning som förvaltaren har gjort i bouppteckningen. 5.6 Edstemats omfattning såvitt gäller utomlands befintlig egendom Regeringens förslag: I de fall det i en särkonkurs skall förtecknas utomlands befintlig egendom i bouppteckningen skall edstemat omfatta även denna egendom. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: har avstyrkt förslaget med hänvisning till att det av principiella skäl inte är lämpligt att edstemat skall omfatta egendom som inte omfattas av konkursen. Övriga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Konkursgäldenären skall alltså beediga konkursbouppteckningen bl.a. vad den avser tillgångarna. Detta betyder enligt gällande rätt, att edstemat i en domicilkonkurs skiljer sig från edstemat i en särkonkurs. I det förra slaget av konkurs omfattas tillgångar som finns utomlands av gäldenärens edgång. Praktiska svårigheter för konkursförvaltningen att komma åt dessa tillgångar påverkar givetvis inte detta. Vid en särkonkurs omfattas däremot sådana tillgångar inte av edgången. Om man däremot - som föreslås i detta ärende - väljer att i vissa fall låta tillgångar som befinner sig utomlands förtecknas i bouppteckningen (se avsnitt 5.4), uppkommer frågan om dessa tillgångar också skall omfattas av edgångsskyldigheten. I promemorian föreslås att edstemat skall omfatta även utomlands befintlig egendom i de fall sådan skall förtecknas i bouppteckningen.Detta tillstyrks eller lämnas utan erinran av nära nog samtliga remissinstanser. Flera instanser hävdar därvid att detta följer konsekvent av edstemats knytning till bouppteckning. Om edstemat skall vara knutet till tillgångar, skulder och förtecknat räkenskapsmaterial utan särskild begränsning kommer edstemat också att omfatta utomlands befintliga tillgångar även i särkonkurser. Enligt regeringen är en sådan ordning konsekvent. Det finns enligt regeringens mening inte tillräckliga skäl för att tillgångar skall undantas från edgångsskyldigheten enbart av den anledningen att de befinner sig utomlands. Inte heller det förhållandet att sådana tillgångar i en särkonkurs inte ingår i konkursboet utgör enligt regeringens mening något avgörande skäl för att undanta dem från edgången. Däremot bör man bibehålla kravet på anknytning till vad som anges i boupp- teckningen. Det innebär att om man har valt att avstå från att i bouppteckningen förteckna utomlands befintliga tillgångar, kommer edgången att begränsas till att avse tillgångar som finns i . Regeringen föreslår därför att riktigheten av bouppteckningens uppgifter om tillgångar skall beedigas även i de fall det i en särkonkurs i bouppteckningen förtecknas utomlands befintlig egendom. Det finns anledning att återigen betona att detta inte i sig innebär att den svenska konkursförvaltningen i dessa fall gör anspråk på att sådan egendom skall ingå i konkursboet. Rent praktiskt bör därför nu avsedd egendom i bouppteckningen förtecknas under en särskild rubrik, så att det klart framgår att den inte ingår i konkursen. 5.7 Befrielse från skyldighet att avlägga konkursbouppteckningsed Regeringens förslag: Genom en hänvisning i konkurslagen till 36 kap. 5 § klargöras att de personer som enligt den föreskriften är befriade från att som vittnen lämna uppgifter skall vara befriade från att avlägga ed beträffande sådana uppgifter i någon utomståendes konkurs. Någon motsvarighet till regeln i 36 kap. 6 § införs däremot inte i konkurslagen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Flera instanser, bl.a. , Hovrätten för och har lämnat synpunkter på utformningen av den föreslagna regeln. , som avstyrker förslaget, framför ett flertal invändningar mot det. Skälen för regeringens förslag: I promemorian behandlas i anledning av rättsfallet NJA 1991 s. 123 (jfr också , Specialprocess, 3 uppl. s. 234 f och i festskrift till Per , s. 143 ff) några frågor som har med edgångsskyldigheten att skaffa. I rättsfallet aktualiserades frågan om regeln i 36 kap. 6 § enligt vilken ett vittne kan vägra att yttra sig angående omständigheter, vars yppande skulle röja att vittnet eller någon honom närstående förövat brottslig eller vanärande handling, kunde tillämpas analogt på frågan om edgångsskyldigheten för en person som själv inte var konkursgäldenär eller ställföreträdare för konkursgäldenären. Personen i fråga hade tidigare varit ägare till hälften av konkursbolaget och varit styrelsesuppleant i detta samt hade dessutom uppgivit boet till bouppteckning. besvarade frågan nekande. Som påpekar i dom- skälen är det inte unikt för just edgången i konkurs att ett undantag av det slag som förekommer i 36 kap. 6 § saknas (se t.ex. skyldigheten enligt 20 kap. 6 § andra stycket för bouppgivare m.fl. att på begäran avlägga bouppteckninged. Jfr också 67 § andra stycket lagen [1941:416] om arvsskatt och gåvoskatt). Inte heller andra än gäldenären själv eller ställföreträdare för gäldenären bör kunna undantas från edgångsskyldigheten i konkurs av den anledning att de skulle kunna komma att avslöja att de har begått brottslig eller vanärande handling. är det exempelvis av största vikt att en förutvarande ställföreträdare har en så omfattande edgångsskyldighet som möjligt. Slutsatsen i promemorian är att det i konkurslagen inte bör tas in någon reglering som motsvarar vad som regleras i 36 kap. 6 § . I promemorian föreslås dock att det uttryckligen bör framgå av konkurslagen genom en hänvisning till 36 kap. 5 § att de personer som omfattas av den föreskriften inte skall vara skyldiga att avlägga ed beträffande uppgifter som de inte får höras som vittnen om i någon annans konkurs. De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Flera instanser har emellertid framfört synpunkter på utformningen av den föreslagna regeln. En instans har också avstyrkt förslaget och anser att förslaget är otillräckligt motiverat och därför inte bör ligga till grund för lagstiftning. Behovet av en reglering ifrågasätts. Det föreslås att man i stället noga anger vilka - förutom konkursgäldenären - som kan åläggas avlägga konkursbouppteckningsed. Tingsrätten kritiserar promemorieförslaget bl.a. för att omfattningen av undantaget blir oklart och för att det i tillämpningen i vissa fall uppstår svårigheter att avgränsa edstemat eller göra förbehåll inför edsavläggandet. Enligt regeringens mening kan det med fog ifrågasättas om det är rimligt att konkurslagen saknar ett undantag som motsvarar undantagen från vittnesplikten i 36 kap. 5 § . Vissa personer - advokater, läkare och andra - får enligt denna regel under vissa förutsättningar inte höras som vittnen vid domstol i ett tviste- eller brottmål. Denna befrielse från vittnesplikten hör ihop med att dessa personer är underkastade en tystnadsplikt som har samband med deras yrkesutövning. Denna tystnadsplikt innebär att de inte får lämna uppgifter om vad de då erfarit. Skälen bakom denna tystnadsplikt och den därtill knutna befrielsen från vittnesplikten är av den art att de kan sägas utgöra en allmän rättsprincip av verkligt grundläggande betydelse. Det finns inga bärande skäl för att en sådan princip inte skall vara tillämplig även inom konkursområdet. En advokat som i sin yrkesutövning har anförtrotts något som rör förekomsten av vissa tillgångar skall exempelvis inte kunna tvingas att under konkurs- bouppteckningsed avslöja detta. De skäl som ligger bakom regleringen i 36 kap. 5 § har bäring även i konkurssammanhang. De tillämpningsproblem som kan komma att uppstå är främst sådana som är betingade av utformningen av regeln i . Några nya, konkursspecifika, problem torde inte uppkomma i någon nämnvärd omfattning. Enligt regeringens mening bör alltså en hänvisning tas in i konkurslagen till 36 kap. 5 § , så att det framgår att andra än konkursgäldenären inte skall behöva avlägga bouppteckningsed i konkurs om de tillhör undantagskretsen i 36 kap. 5 § och situationen är sådan som där beskrivs. Denna befrielse från att avlägga sådan ed bör givetvis endast gälla för andra än konkursgäldenären eller ställföreträdare för honom. Det innebär bl.a. att en advokat som är styrelseledamot i ett konkursföretag och i denna egenskap skyldig att avlägga ed enligt 6 kap. 3 §, inte kan befrias från denna skyldighet. Hänvisningen bör dock - som några instanser har påpekat - utformas på ett något annorlunda sätt än vad som är fallet i promemorieförslaget. Hänvisning bör sålunda inte göras enbart till personkretsen i 36 kap. 5 § utan också till de i den paragrafen angivna situationerna. Som har påpekat bör det också framgå att inte bara gäldenären själv utan också närstående till honom inte omfattas av undantaget, dvs. den som är närstående till gäldenären bör vara skyldiga att avlägga bouppteckningsed även om vederbörande skulle tillhöra den krets som enligt 36 kap. 5 § inte får höras som vittne. 6 Försäljning av egendom i konkursen Regeringens bedömning: Inga ändringar bör nu göras i reglerna om försäljning av egendom i konkursen. Promemorians förslag: I konkurslagen skall införas en regel som anger att försäljning av konkursegendom till konkursgäldenären eller någon honom närstående person skall föregås av ett offentligt anbudsförfarande. När särskilda skäl föreligger skall ett sådant förfarande kunna undvaras. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Några instanser avstyrker dock. Många av de instanser som har tillstyrkt förslaget, är emellertid inte odelat positiva till det. Bland annat ifrågasätts från flera håll om det verkligen föreligger något praktiskt behov av den i promemorian föreslagna regeln. Vidare påtalas från flera håll att förslaget är i behov av kompletterande lagändringar för att effektivt kunna tjäna sitt syfte. Flera instanser efterlyser ytterligare analyser av effekterna av förslaget. Skälen för regeringens bedöming: Enligt gällande rätt skall förvaltaren realisera boets tillgångar och fördela de pengar försäljningen inbringar bland borgenärerna enligt i första hand den ordning som förmånsrättslagen (1970:979) föreskriver. Det åligger därvid förvaltaren att i enlighet med den allmänna regeln i 7 kap. 8 § konkurslagen se till att han vid försäljningen får ett så högt pris som möjligt. Det finns emellertid även andra intressen som måste beaktas. Enligt den nämnda regeln skall förvaltaren exempelvis också verka för en så snabb avveckling av boet som möjligt. Detta medför bl.a. att det kan vara svårt för förvaltaren att på bästa sätt utnyttja fluktuationer på en föränderlig marknad. Förvaltaren har också ett ansvar för att konkursen avvecklas så förmånligt som möjligt totalt sett. Det kan innebära att enstaka objekt inte bör säljas till högstbjudande. Även i övrigt finns det hänsyn av olika slag som förvaltaren måste iaktta i sitt arbete; bl.a. åligger det förvaltaren att i viss mån beakta allmänna sysselsättningsintressen (7 kap. 8 § andra stycket konkurslagen). Beträffande formerna för försäljningen föreskrivs i 8 kap. 6 § konkurslagen att fast egendom får säljas exekutivt på auktion eller under hand. Enligt 8 kap. 7 § konkurslagen gäller detsamma beträffande försäljning av lös egendom som inte innebär ett fortsättande av gäldenärens rörelse. Beträffande såväl fast som lös egendom föreskrivs också att det står förvaltaren fritt att välja någon annan realisationsform, om han anser det vara mest fördelaktigt för boet. Konkurslagen innehåller inte några särskilda regler för det fall att konkursgäldenären eller någon honom närstående fysisk eller juridisk person står som köpare av egendom som ingår i konkursen. Det kan alltså konstateras att det enligt gällande rätt åligger förvaltaren att sälja konkursboets egendom till "bästa" möjlig pris. I promemorian föreslås att denna allmänna skyldighet skall preciseras när det gäller försäljning till konkursgäldenären eller någon honom närstående. Det föreslås i promemorian att det i konkurslagen skall anges att försäljning till konkursgäldenären eller någon honom närstående fysisk eller juridisk person skall ha föregåtts av ett offentligt anbudsförfarande, om inte särskilda skäl gör att ett sådant förfarande kan undvaras. Syftet med den föreslagna regeln är att den skall kunna bidra till att utrymme ges för marknadsmekanismerna och att gäldenären eller någon honom närstående inte skall kunna "köpa tillbaka" egendom till underpris. I promemorian betonas särskilt att den föreslagna regeln kan bidra till att misstankar om att allt inte har "gått rätt till" inte får näring. betonas i promemorian vikten av att man inte tynger konkursförfarandet med onödig formalia så att förvaltarens möjligheter att snabbt avveckla boet hämmas. Remissinstanserna är överlag positiva till förslaget, men inslag av kritik förekommer. Framför allt hävdas från flera håll att den föreslagna regeln inte löser det problem den avser att lösa. Det sägs vidare att den föreslagna regeln - för att bli effektiv - måste kompletteras med andra ändringar i konkurslagen, vilket enligt flera instanser kräver ytterligare analyser och överväganden. Enligt regeringens mening skulle - vilket sägs även i promemorian - en regel som den föreslagna inte få någon större praktisk betydelse. Det finns här anledning att särskilt framhålla att konkursförvaltaren enligt gällande rätt är skyldig att realisera konkursboets egendom så förmånligt som möjligt för borgenärskollektivet. I de fall ett offentligt anbudsförfarande innebär att bättre pris kan erhållas förekommer det - enligt vad som har upplysts - i inte ringa utsträckning att sådant förfarande äger rum. I sammanhanget måste också beaktas den risk som finns att en reglering som den i promemorian föreslagna tynger förfarandet och försvårar för förvaltaren att snabbt avveckla boet. Vid en samlad bedömning anser regeringen att promemorians förslag i denna del inte nu bör genomföras. Frågan om att inrätta ett centralt konkursregister för hela riket har varit föremål för överväganden i olika sammanhang. Redan under remissbehandlingen av ett av betänkanden, Konkurs och rätten att idka näring (SOU 1979:13), framförde flera remissinstanser åsikten att ett konkursregister borde inrättas. När de nya reglerna om näringsförbud infördes i konkurslagen uttalade departementschefen att dessa regler i och för sig inte motiverade att ett särskilt konkursregister upprättades. Departementschefen anförde vidare att frågan om inrättandet av ett särskilt konkursregister inrymde allmänt exekutionsrättsliga aspekter och borde avgöras i ett annat sammanhang (prop. 1979/80:83 s. 48). I rapporten av konkurs- och näringsförbudsuppgifter m.m. (RSV Rapport 1984:2) föreslog att man i det s.k. redovisningssystemet för exekutionsväsendet, , skulle införa vissa uppgifter om konkurser. Förslaget innebar bl.a. att uppgifter om ställföreträdare för juridiska personer som försatts i konkurs skulle registreras. har också i arbetet med översynen av utsökningsbalken i en delrapport (RSV Rapport 1991:1) föreslagit att ett centralt konkursregister för hela landet inrättas. Detta register borde enligt utformas på det sättet att utsökningsregistret tillförs vissa ytterligare uppgifter om konkurser. Enligt förslaget skall uppgifter om konkursförvaltare och företrädare för juridiska personer som försätts i konkurs eller där offentligt ackord beslutas registreras i utsökningsregistret. I Riksåklagarens och utredning angående vissa frågor om ekonomisk brottslighet (RÅ/) underströks vikten av att ett konkursregister i enlighet med förslag inrättades. Frågan om ett centralt konkursregister behandlades i förra årets budgetproposition (prop. 1993/94:100 bilaga 3 s. 45). I propositionen konstaterades - mot bakgrund bland annat av att de uppgifter om ställföreträdare för aktiebolag som enligt förslag skulle omfattas av konkurs- registret numera finns i aktiebolagsregistret - att förslag att inrätta ett centralt konkursregister inte motiverade några vidare åtgärder från regeringens sida. I tar man upp frågan om inrättandet av ett centralt konkursregister. Arbetsgruppen konstaterar att situationen vad avser tillgång till registeruppgifter om konkurser har förändrats väsentligt sedan RÅ/avgav sin rapport och att det enda kvarstående registerbehovet torde hänföra sig till PRV:s behov av uppgifter om fysiska personers konkurser i syfte att kunna förhindra att dessa registreras som exempelvis styrelseledamöter i aktiebolag. Arbetsgruppen anför därvid följande. "Enligt vår uppfattning kan det innebära fördelar att samtliga konkursuppgifter finns samlade i ett register. Det väsentliga för vår del är dock inte inrättandet av ett särskilt konkursregister utan det är i stället att berörda myndigheter enkelt kan få del av de uppgifter som ett sådant register skulle innehålla. Om PRV:s behov av uppgifter om fysiska personers konkurser tillgodoses och KFM/TSM, åklagare och polis får terminalåtkomst till aktiebolagsregistret med personnummerutdrag samt handels- och föreningsregistret, likaledes med personnummerutdrag, kan vi inte se något behov av ett särskilt konkursregister. I sammanhanget vill vi framhålla vikten av att frågorna om terminalåtkomst till handels- och föreningsregistret löses . Ekonomisk brottslighet förekommer nämligen inte bara i samband med aktiebolag utan är vanlig också i samband med handelsbolag och kommanditbolag." har uttalat att ett centralt register där uppgifter om konkursförvaltare och företrädare för olika juridiska personer är samlade, bör upprättas (bet. 1993/94:LU20, rskr. 1993/94:228). Frågan om att inrätta ett centralt konkursregister behandlas i promemorian. Vi återkommer i det följande (avsnitt 7.3) till promemorians överväganden och förslag. Uppgifter om konkurser finns samlade i olika register. Nedan följer en redogörelse för dessa register. Vissa regler med anknytning till aktiebolagsregistret återfinns i 8, 13 och 18 kap. aktiebolagslagen (1975:1385) och i aktiebolagsförordningen (1975:1387). förs hos PRV. Registret förs med hjälp av ADB och skall hållas tillgängligt hos PRV. Till registret hör en alfabetisk förteckning över bolagen med uppgift om bolagets organisationsnummer.