prop · GI0358 · 1995-01-01 00:00:00 — När man tar ställning till den frågan skall det först konstateras att upphovsmännen i svensk rätt inte har någon rätt till ersättning enligt upphovs- rättsliga regler för den utlåning av exemplar av litterära verk som sker genom bibliotek. I stället betalas ersättning enligt bestämmelser i förordningen (1962: 252) om , den s.k biblioteksförordningen. Ersätt- ningen, som betalas till upphovsmän som har skrivit på svenska eller har sin vanliga vistelseort i för hemlån av exemplar av litterära verk från folk- och skolbibliotek, är inte upphovsrättslig utan offentligrättslig och finansieras genom ett årligt anslag till fonden. Vidare utgår biblio- teksersättning till upphovsmännen vid utlåning av noter, musikalier, teckningar och målningar som ingår i ett litterärt verk. Eftersom ersättningsordningen enligt direktivet inte behöver vara upphovsrättsligt grundad kan - i likhet med de övriga nordiska länderna - behålla en offentligrättsligt reglerad ersättning för den utlåning av exemplar av litterära verk som sker genom offentliga bibliotek. Vidare skall det beaktas att den svenska biblioteksersättningen visserligen inte omfattar lån från andra bibliotek än folk- och skolbibliotek; utlåning från forskningsbibliotek (och universitetsbiblioteken) ersätts inte. Men som har sagts ger artikel 5 en möjlighet att undanta vissa kategorier av inrättningar från skyldigheten att betala ersättning. Och i enlighet med ett officiellt uttalande från kan bl.a. offentliga bibliotek, universitet och undervisnings- institutioner undantas från ersättningsskyldigheten. Så långt står det alltså klart att svensk rätt uppfyller direktivets krav och att någon lagändring således inte behövs. Men saken är mer tveksam när det gäller utlåning av ljudupptagningar av litterära och musikaliska verk (fonogram). Enligt svensk rätt kan fonogram - precis som exemplar av litterära verk - lånas ut fritt till allmänheten. Som har redovisats ovan lägger direktivet inte heller hinder i vägen för en sådan ordning men föreskriver också här att upphovsmannen i så fall skall ha rätt till ersättning. För utlåning av ljudupptagningar av litterära verk utgår ersättning enligt biblioteksförordningen på samma sätt som vid utlåning av litterära verk i bokform. Och i linje med det tidigare sagda uppfyller en sådan reglering kraven i artikel 5. Däremot utgår inte någon biblioteksersättning till upphovsmännen vid utlåning av en viss sorts fonogram, nämligen ljudupptagningar av musikaliska verk (exempelvis CD-skivor). Enligt förordningen (1989:500) om vissa särskilda insatser på kulturområdet utgår i och för sig statsbidrag till tonsättare och andra upphovsmän på musikområdet, men denna ersättning är inte direkt kopplad till det utnyttjande som sker på biblioteken. Som flera remissinstanser - bl.a. - har varit inne på kan det sättas i fråga om den svenska ordningen i detta avseende uppfyller direktivets krav. Inom pågår emellertid en allmän översyn av de gällande offentligrättsliga ersättningsord- ningarna och denna översyn omfattar även frågan om ersättning till upphovsmän för utlåning av fonogram. Det finns uppenbarligen skäl att avvakta resultatet av den översynen. När översynen är klar kommer regeringen att slutligt ta ställning till behovet av eventuella författningsändringar. Artikel 2.4 föreskriver att upphovsmannens utlåningsrätt får överlåtas eller upplåtas. I den här delen finns det inte anledning att göra något annat ställningstagande än det som har redovisats under avsnitt 3.1 angående upphovsmannens uthyrningsrätt. Regeringens förslag: Det skydd som en producent av en filmupptagning har mot kopiering enligt 46 § upphovsrättslagen skall även omfatta film som inte är ett verk. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 35). Remissinstanserna: Praktiskt taget samtliga remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag. Skälen för förslaget: I avsnitt 5.1 och 5.2 har gåtts igenom föreskrifter i direktivet om uthyrning och utlåning som rör upphovsmannens rätt. Direktivet innehåller även en rad artiklar med grundläggande regler om närstående rättighetshavares prestationer, dvs. prestationer av utövande konstnärer, av producenter av fonogram och filmer samt av radio- och TV-företag. Dessa föreskrifter kommer att gås igenom i de följande avsnitten; i detta avsnitt behandlas direktivets föreskrifter om närstående rättighetshavares ensamrätt till mångfaldigande (artikel 7.1) och om överlåtelse och upplåtelse av sådan rätt (artikel 7.2). Artikel 7.1 föreskriver att det skall krävas tillstånd av utövande konstnärer, fonogramframställare, producenter av filmupptagningar och radio- och TV-företag vid direkt eller indirekt mångfaldigande av deras prestationer. I svensk rätt skyddas alla fyra slagen av prestationer - framförande, fonogram, film och utsändning - mot att någon inom skyddstiden gör kopior av upptagningar av dem. Detta följer av 45 § andra stycket, 46 § första stycket och 48 § andra stycket upphovsrättslagen. Direktivets definition av "film" (artikel 2.1) innebär dock att en producents skydd mot kopiering inte bara skall - så som är fallet enligt upphovsrättslagen - omfatta filmverk utan även gälla film som inte är ett verk. Upphovsrättslagen måste alltså ändras i enlighet med direktivets krav. Regeringen föreslår därför att kravet på s.k. verkshöjd i 46 § upphovs- rättslagen slopas. Det betyder att det skydd som en producent av en filmupptagning har mot kopiering enligt 46 § även kommer att omfatta film som inte är verk. Artikel 7.2 föreskriver att rätten till mångfaldigande får överlåtas eller upplåtas. De allmänna överlåtelsebestämmelserna i 27 och 28 §§ samt reglerna om rättens övergång vid dödsfall samt utmätning i 41 och 42 §§ är tillämpliga på utövande konstnärers rätt enligt 45 § liksom på deras rätt enligt 47 § upphovsrättslagen. I fråga om överlåtelse av övriga närstående rättighetshavares rätt gäller vanliga avtalsrättsliga bestämmelser. Direktivet föranleder alltså inte någon ändring i svensk rätt i detta avseende. 5.4 Radio- och TV-utsändningar Regeringens förslag: Utövande konstnärers och fono- gramställares ersättningsrätt skall gälla även när ljudupptagningen av deras prestationer utnyttjas vid sådana offentliga framföranden som inte hålls i för- värvssyfte. Ett radioföretags utsändningar skall inte utan radioföretagets samtycke få återges för allmän- heten på platser där allmänheten har tillträde mot inträdesavgift. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 36). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat förslaget utan någon invändning. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om uthyrning och utlåning innehåller föreskrifter om utövande konstnärers ensamrätt till utsändning och återgivning till allmänheten (artikel 8.1) och om rätt till ersättning vid offentligt framförande (artikel 8.2) liksom föreskrifter om radio- och TV-företags ensamrätt till återutsändning och återgivning till allmänheten (artikel 8.3). Artikel 8.1 föreskriver att utövande konstnärer skall ha ensamrätt att bestämma över trådlös utsändning i radio och TV och återgivning till allmänheten av deras framföranden utom vad gäller återutsändning samt utsändning eller åter- givning av fonogram och videogram. I svensk rätt är det enligt 45 § upphovsrättslagen förbjudet att utan utövarens samtycke utsända hans framförande i radio eller TV eller genom direkt överföring göra det tillgängligt för allmänheten. Förbudet mot utsändning avser både direktutsändning och återutsändning, t.ex. i form av vidarespridning genom kabel. Av inledningen till direktivet framgår att närstående rättighetshavare får ges en högre skyddsnivå än den som krävs enligt artikel 8.1. Svensk rätt är alltså förenlig med direktivets krav och någon lagändring behövs således inte. Artikel 8.2 föreskriver att utövande konstnärer och fonogramframställare skall ha rätt till skälig ersättning när fonogram utnyttjas vid trådlös radio- eller TV-utsändning eller vid annat offentligt framförande. Av direktivets krav följer att begäran om ersättning skall framställas av utövarna och fonogramframställaren gentemot nyttjaren. Enligt direktivet skall vidare säkerställas att ersättningen fördelas mellan de berörda utövarna och fonogramframställarna; länderna får fastställa villkoren för hur ersättningen skall fördelas mellan utövare och fonogramframställare när det saknas avtal dem emellan. I svensk rätt finns i 47 § upphovsrättslagen regler om utövande konstnärers och fonogramframställares rätt till ersättning för sekundärt bruk av deras ljudinspelningar. Regleringen innebär att dessa har rätt till ersättning när fonogram används vid radio- eller TV-utsändningar. Ersättningsrätten gäller också när inspelningar utnyttjas vid andra offentliga framföranden i förvärvssyfte. Rätten till ersättning gäller både vid ursprunglig radio- eller TV-utsändning och när en trådlös sådan utsändning sänds vidare trådlöst eller via kabel. Rätten skall göras gällande av utövarna och fonogram- framställaren. Som har nämnts gäller rätten till ersättning när fonogram utnyttjas vid radio- eller TV-utsändning eller vid andra offentliga framföranden "i förvärvssyfte". Enligt direktivet gäller rätten till ersättning däremot också när fonogram utnyttjas vid offentliga framföranden som inte sker i för- värvssyfte. Upphovsrättslagen måste alltså ändras i enlighet med direktivets krav. Regeringen föreslår därför att kravet på förvärvssyfte i 47 § upphovs- rättslagen slopas. Det betyder att utövande konstnärers och fonogramfram- ställares ersättningsrätt kommer att gälla även när en ljudupptagning av deras prestationer utnyttjas vid offentliga framföranden som inte sker i förvärvssyfte. Artikel 8.3 föreskriver att radio- och TV-företag skall ha ensamrätt att bestämma över trådlös återutsändning av sina trådlösa utsänd-ningar. På samma sätt skall en utsändning skyddas mot att återges för allmänheten på platser där allmänheten har tillträde mot erläggande av inträdesavgift. I svensk rätt finns motsvarande bestämmelser i 48 § upphovsrättslagen. Av stadgandet följer att TV-företagen har de i direktivet föreskrivna rättigheterna. Däremot saknar radioföretagen - så som direktivet kräver - skydd mot att deras utsändningar framförs offentligt. Upphovsrättslagen måste alltså ändras i enlighet med direktivets krav. Regeringen föreslår därför att även ett radioföretags utsändningar skall skyddas i detta hänseende. Det betyder att ett radioföretags utsändningar inte utan radioföretagets samtycke kommer att få återges för allmänheten på platser där allmänheten har tillträde mot erläggande av inträdesavgift. Artikel 6.2 och 6.3 föreskriver att det skall krävas tillstånd av radio- eller TV-företagen vid upptagning av deras utsändningar. En kabeldistributör som endast vidaresänder ett annat radio- eller TV-företags utsändningar omfattas således inte av skyddet. Radio- och TV-företagen har enligt 48 § upphovs- rättslagen redan ett sådant skydd som direktivet kräver. Det behövs således inte någon lagändring. 5.5 Närstående rättighetshavares spridningsrätt Regeringens förslag: Det skall införas en ny grund- befogenhet (s.k. spridningsrätt) för närstående rättighetshavare (utövande konstnärer, fonogramfram- ställare, producenter av filmupptagningar och radio- och TV-företag). Detta skall göras på ett sådant sätt att utövande konstnärer, fonogramframställare och producenter av filmupptagningar i princip ges samma grundbefogenheter som upphovsmännen redan har. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 38). Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat förslaget utan någon invändning. , Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå () och har avstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om uthyrning och utlåning innehåller föreskrifter om närstående rättighetshavares spridningsrätt (artikel 9) och om sådana rättighetshavares ensamrätt till uthyrning och utlåning (artiklarna 1 och 2). Artikel 9 föreskriver att närstående rättighetshavare skall ha ensamrätt att göra exemplar av upptagningar av sina prestationer tillgängliga för allmänheten genom försäljning eller på annat sätt; i direktivet kallas rättigheten "sprid- ningsrätt". Artiklarna 1 och 2 föreskriver att utövande konstnärer, fonogram- framställare och producenter av filmupptagningar skall ha rätt att bestämma över uthyrning och utlåning av exemplar av sina prestationer till allmänheten. I likhet med vad som gäller för upphovsmännen får - enligt artikel 5 - undantag göras i fråga om rättighetshavarnas utlåningsrätt (jfr avsnitt 5.2). I svensk rätt har närstående rättighetshavare i princip inte någon rätt vad gäller spridning av exemplar av deras prestationer till allmänheten; här bortses från den uttunnade rätt som följer av 57 § andra stycket upphovsrättslagen. Upphovsrättslagen måste alltså ändras i enlighet med direktivets krav. En modell för att uppfylla direktivets krav är att utövande konstnärer, fonogramframställare och producenter av filmupptagningar ges en ensamrätt att göra exemplar av sina prestationer tillgängliga för allmänheten. En sådan utvidgning skulle innebära att samma grundbefogenheter kommer att gälla för dessa kategorier av rättighetshavare som för upphovsmännen, frånsett skyddet för efterlikning, bearbetning och dylikt. Modellen innebär alltså en avsevärd förenkling av det upphovsrättsliga regelverket och erbjuder därigenom stora fördelar. Införlivande på detta sätt stämmer också överens med vad som redan har föreslagits i den framlagda danska propositionen om ny upphovsrättslag (Lovforslag nr L 197). Av dessa skäl har i promemorian föreslagits att utövande konstnärer, fono- gramframställare och producenter av filmupptagningar i princip skulle ges samma grundbefogenheter som upphovsmännen redan har. Vid remissbehandlingen av promemorians förslag har också det helt övervägande antalet remissinstanser välkomnat förslaget. Från flera håll har framhållits att en förstärkning av de utövande konstnärernas rättigheter är nödvändig, särskilt med hänsyn till att ny teknologi gör det allt lättare att utnyttja prestationerna. Även andra skäl har åberopats som stöd för promemorians förslag. Så har exempelvis (juridiska fakultetsnämnden) framhållit att praktiska skäl talar för att de utövande konstnärernas rättigheter utformas i nära anslutning till upphovsmännens. Promemorians förslag har således fått ett starkt stöd vid remissförfarandet. Det är endast ett fåtal remissinstanser som har avstyrkt förslaget. De tyngsta invändningarna har kommit från Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (). har dock inte framfört några principiella anmärkningar utan har grundat sin kritik främst på att konsekvenserna av förslaget inte analyserats tillräckligt i promemorian och att man bör avvakta med att ta det föreslagna steget tills det gjorts. Enligt regeringens uppfattning finns det goda skäl för att - så som har föreslagits i promemorian och välkomnats av nästan alla remissinstanser - uppfylla direktivets krav genom att ge utövande konstnärer, fonogramframställare och producenter av filmupptagningar i princip samma grundbefogenheter som upphovsmännen redan har. En sådan ordning ligger väl i linje med hur vi i traditionellt har sett på närstående rättighetshavares ställning: den principiella utgångspunkten är att de olika grupperna på det upphovsrättsliga området så långt som möjligt skall behandlas lika och att de närstående rättig- hetshavarnas intressen inte är mindre skyddsvärda. Som speciellt betonas i direktivet motiverar också allmänna och sociala hänsyn ett bättre skydd för dessa rättighetshavare. Tiden är således nu mogen att ge de aktuella kategori- erna av rättighetshavare i princip samma grundbefogenheter som redan gäller för upphovsmännen; det är den lämpligaste vägen att gå för att uppfylla direktivets krav om spridningsrätt. Regeringen föreslår därför, precis som har gjorts i promemorian, att utövande konstnärer, fonogramframställare och producenter av filmupptagningar ges en ensamrätt att göra exemplar av sina prestationer tillgängliga för allmänheten. Det betyder att samma grundbefogenheter kommer att gälla för nämnda kategorier av rättighetshavare som för upphovsmännen, bortsett från skyddet mot efterlikning, bearbetning och dylikt. Regeringen föreslår vidare, i enlighet med direktivets krav, att radio- och TV-företag ges ensamrätt till spridning till allmänheten av exemplar av sina utsändningar. Den i föregående avsnitt berörda möjligheten att använda vissa ljudupptagningar vid radio- och TV-utsändningar m.m. kommer dock även i fortsättningen att finnas kvar (se vidare specialmotiveringen till 47 §). Närstående rättighetshavares ensamrätt till uthyrning och utlåning behandlas vidare i nästa avsnitt. 5.6 Konsumtion av spridningsrätt Regeringens förslag: Regler om konsumtion av när- stående rättighetshavares spridningsrätt skall in- föras. Konsumtionen av spridningsrätten till ljudupptagningar av litterära och musikaliska verk samt filmverk skall vara regional (EES-vid). Utövande konstnärer, fonogramframställare och producenter av filmupptagningar skall ha ensamrätt att bestämma över uthyrning till allmänheten av upptagningar av deras prestationer. En filmupptagning av en utövande konst- närs framförande skall inte utan samtycke få lånas ut till allmänheten. Producenter av filmupptagningar skall ha ensamrätt att bestämma över utlåning till allmänheten av sina filmupptagningar. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 39). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat förslaget utan någon invändning. har dock varit tveksamt till om direktivet verkligen kräver EES-konsumtion eller om global konsumtion är möjlig. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om uthyrning och utlåning innehåller föreskrifter om konsumtion av närstående rättighetshavares spridningsrätt (artikel 9.2). Som har berörts i avsnitt 5.1 gäller inom upphovsrätten en generell princip om konsumtion av spridningsrätten under vissa förhållanden (jfr 19 § upphovsrättslagen). Förslaget i föregående avsnitt om att närstående rättig- hetshavare skall ges en spridningsrätt medför att inskränkningar i närstående rättighetshavares spridningsrätt i princip bör föreskrivas motsvarande dem som gäller för upphovsmännen. Då blir frågan närmast om direktivet ger anledning till några särbestämmelser. En aspekt på konsumtion av ensamrätt är vilken verkan som spridningsrätten skall ha i territoriellt avseende. Allmänt sett kan man tänka sig flera synsätt. En möjlighet är att anse att ensamrätten bara konsumeras för det land där den konsumtionsgrundande spridningen har ägt rum; detta brukar betecknas som nationell konsumtion. Ett alternativ är att anse att ensamrätten konsumeras för en hel region av länder om den konsumtionsgrundande spridningen har ägt rum i ett land inom regionen; då brukar man tala om regional konsumtion. En ytterligare utväg är den globala konsumtionen; detta betyder att ensamrätten konsumeras när exemplaret har förts ut på marknaden oavsett i vilket land det har skett. I svensk rätt tillämpas - med ett undantag - principen om global konsumtion. Undantaget gäller datorprogram och innebär att konsumtion för exemplar av datorprogram som har överlåtits med upphovsmannens samtycke är EES-vid, dvs. regional (19 § upphovsrättslagen). Undantaget är en följd av artikel 4 c i EG:s råds direktiv om rättsligt skydd för datorprogram (91/250/EEG). Enligt den artikeln gäller att den "första försäljningen av en kopia av programmet, som görs inom gemenskapen av rättsinnehavaren själv eller med dennes samtycke, medför förlust av spridningsrätten till den berörda kopian inom gemenskapen". När datorprogramdirektivet skulle införlivas med svensk rätt gjordes i det till Lagrådet remitterade förslaget den bedömningen att någon regel om konsumtion inte borde tas in i upphovsrättslagen, eftersom inte kunde anses innebära något hinder mot att behöll principen om global konsumtion (prop. 1992/93: 48 s. 167, jfr också Ds 1992:13 s. 150). Lagrådet ifrågasatte emellertid om inte en bestämmelse om konsumtion av rättigheterna till datorpro- gram utformad i nära anslutning till texten i artikel 4 c i datorprogram- direktivet borde tas in i lagen (anf. s. 174). I regeringens proposition om och immaterialrätten föreslogs därför att regional (EES-vid) konsumtion skulle tillämpas i fråga om spridningsrätt till datorprogram (prop. 1992/93: 48 s. 124). Under riksdagsbehandlingen av propositionen uttalade lagutskottet att någon oklarhet inte kunde anses råda om att nämnda direktiv endast medger regional konsumtion (bet. 1992/93: LU17 s. 14). Det nu aktuella direktivet innehåller i artikel 9.2 regler om konsumtion av spridningsrätt i territoriellt avseende. Enligt artikeln skall närstående rättighetshavares spridningsrätt inte konsumeras inom EES utom när första försäljningen av ett exemplar inom EES görs av rättighetshavaren själv eller med dennes samtycke. Utformningen av artikeln ger vid handen att närstående rättighetshavares spridningsrätt som utgångspunkt inte skall konsumeras vid försäljning, vilket innebär att ensamrätten gäller. Sedan görs undantaget att den första lovliga försäljningen i ett EES-land utlöser konsumtion inom hela EES. Detta kan knappast tolkas på annat sätt än att om förutsättningar enligt undantagsregeln inte föreligger så skall huvudregeln gälla. Det innebär att om den första lovliga försäljningen sker i ett land utanför EES, t.ex. i , så sker enligt huvudregeln ingen konsumtion av spridningsrätten inom EES. Vid nordiska departementsöverläggningar har man från dansk, finsk och norsk sida förklarat att man delar den nu redovisade uppfattningen om hur direktivet bör tolkas. En princip om global konsumtion ligger i linje med strävanden mot att åstadkomma en friare handel och är också i konsumenternas intresse. En övergång till regional konsumtion bör därför ske endast om åtaganden enligt med nödvändighet innebär att principen om global konsumtion måste överges (jfr. 1992/93:LU17 s. 6 f.). Slutsatsen av den gjorda tolk- ningen av artikel 9.2 i direktivet om uthyrning och utlåning är emellertid att just detta direktiv endast medger regional konsumtion. Det finns därför inte någon möjlighet för att - så som har varit inne på i sitt remissyttrande - tillämpa global konsumtion för närstående rättig- hetshavares prestationer. Regeringen föreslår därför, precis som har gjorts i promemorian, att det skall införas regler om konsumtion för exemplar av närstående rättighetshavares prestationer och att denna konsumtion skall vara regional (EES-vid). En sådan här anpassning till konsumtionsbestämmelsen i artikel 9.2 utan några andra ändringar i svensk rätt skulle medföra att olika konsumtionsbestämmelser vore tillämpliga på ett objekt, t.ex. ett fonogram, som skyddas av både upphovs- rätt och närstående rätt. För upphovsmannen skulle gälla global konsumtion, medan för den närstående rättighetshavaren regional konsumtion skulle gälla. In- nebörden av en sådan reglering är att närstående rättighetshavare i dessa fall skulle få en bättre ställning än upphovsmännen. Det förefaller svårt att sakligt motivera en sådan ordning. Övervägande skäl talar alltså för att samma konsumtionsregler också gäller i dessa fall. Detta är också promemorians förslag, och remissinstanserna har inte heller varit av någon annan uppfattning. Upphovsrättslagen bör således ändras så att samma konsumtionsregel gäller för upphovsmännen som för närstående rättighetshavare. Regeringen föreslår därför, precis som har gjorts i promemorian, att konsum- tionen av spridningsrätten till exemplar av ljudupptagningar av litterära och musikaliska verk samt exemplar av filmverk skall vara regional (EES-vid).