prop · GI0350 · 1995-01-01 00:00:00 — Behörig myndighet får vidare medge att kravet för en köpt standardiserad option som är föremål för handel vid börs eller OTC-option skall vara detsamma som för det underliggande instrumentet under förutsättning att kravet inte överstiger optionens marknadsvärde. Kravet avseende en utfärdad OTC-option skall sättas i relation till det underliggande instrumentet. Teckningsoptioner och täckta teckningsoptioner (s.k. warrants) skall behandlas som optioner. Svappar skall vid beräkning av kapitalkravet för ränterisker behandlas på samma sätt som instrument i balansräkningen. Detta innebär att en räntesvapp enligt vilken institutet erhåller en rörlig ränta och betalar en fast ränta behandlas som om den motsvarade en lång position i ett instrument med rörlig ränta med en löptid som motsvarar tiden fram till nästa gång räntan fastställs och en kort position i ett instrument med fast ränta med samma löptid som den som gäller för svappen. Institut som marknadsvärderar och hanterar ränterisken på derivatinstrument på grundval av nutidsvärdet på framtida betalningar får efter tillstånd av behörig myndighet använda vissa känslighetsmetoder för att beräkna positionen. Positioner i repor, omvända repor och värdepapperslån som ingår i institutets handelslager skall vara föremål för kapitalkrav för positionsrisker. Positioner i andelar utgivna av fondföretag (units of collective-investment undertakings) skall vara föremål för kapitalkrav för kreditrisker fastställda i rådets direktiv om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG). Skälen för regeringens förslag: Införlivandet av kapitalkravsdirektivets före- skrifter om kapitaltäckning för marknadsrisker kommer att medföra att det sammanlagda kapitalkravet ökar för såväl kreditinstitut som för värdepappersbolag. Kapitalkravet avseende positionsrisker kommer således att medföra ökade kostnader för de svenska företagen. Ett grundläggande skäl för att tillåta s.k. nettning är att hänsyn då kan tas vid beräkning av kapitalkravet till den reduktion av marknadsrisker som uppkommer genom att ett företag har positioner i finansiella instrument sådana att värdet på en position ökar då värdet på en annan position minskar. De positioner som skall kapitaltäckas kan genom nettning tas upp till ett nettobelopp, vilket innebär att kapitalkravet kan beräknas på ett lägre belopp. Det är av konkurrensskäl viktigt att de svenska företagen ges denna möjlighet och blir föremål för samma villkor som kan förutsättas bli gällande för EES-ländernas finansiella företag. De möjligheter till nettning som direktivet ger bör av nu anförda skäl göras tillgängliga även för de svenska företag som kommer att omfattas av de nya kapitalkraven för marknadsrisker. Som framgått innebär nettning enligt kapitalkravsdirektivet endast en nettouträkning av ett instituts egna långa och korta positioner i samma finansiella instrument, utan att institutets förpliktelser gentemot en annan part påverkas av detta. Den samordning mellan civilrättsliga regler och kapitaltäckningsregler som i sitt remissvar efterlyser torde därför inte ha avseende på det slag av nettning (utjämning av egna positioner) som föreskrivs i kapitalkravsdirektivet. Regeringens förslag: Kapitalbasen skall täcka generella och specifika positions- risker för ränteanknutna finansiella instrument som ingår i ett företags handelslager. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: och framhåller att uppräkningen i den föreslagna kapitaltäckningslagen av kvalificerade instrument även bör uppta sådana räntebärande finansiella instrument som uppfyller vissa villkor avseende notering och likviditet för instrumentet och solvens för utgivaren. har ingen erinran mot de modeller för beräkning av kapitalkravet som anges i direktivet men anser att lagen bör ge utrymme även för andra modeller och att inspektionen framöver kan få medge tillämpning av sådana modeller. framhåller vikten av att kommuner och bolag med borgen även fortsättningsvis tillhör gruppen emittenter som nollviktas vid beräkningen av kapitaltäckningskraven. Övriga remissinstanser uttalar sig inte i frågan. : Enligt direktivet (artikel 4 samt punkterna 13-30 i bilaga I) krävs kapitaltäckning för den ränterisk som ett institut (kreditinstitut eller värdepappersföretag) är utsatt för i sitt handelslager genom innehav av räntebärande finansiella instrument och genom andra ränterelaterade positioner. Instituten skall enligt direktivet gruppera sina nettopositioner nominerade i samma valuta och därefter beräkna kapitalkravet för varje särskilt finansiellt instrument. Nettopositionen för varje slag av instrument utgörs av överskottet av institutets långa (korta) position i förhållande till dess korta (långa) position. Kapitalkravet består av två komponenter; ett krav för den specifika och ett för den generella ränterisken. Kapitalkravet för den specifika risken Den specifika risken utgörs av risken för en prisförändring för instrumentet som beror på omständigheter hänförliga till den som har utfärdat instrumentet eller i fråga om derivatinstrument, den som utfärdat det underliggande instrumentet. Kapitalkravet för den specifika risken för enskilda räntebärande och ränte- relaterade instrument på avista- och derivatmarknaderna skall beräknas på institutets nettoposition nominerad i samma valuta. Beräkningsmetoden är baserad på återstående löptid och ett vikttal, uttryckt i procent, relaterat till emittentens kreditvärdighet. Direktivet skiljer mellan tre grupper av räntebärande instrument vid riskviktningen: - instrument som är undantagna från kapitalkravet såsom placeringar hos centralregeringar, centralbanker och liknande organ, - kvalificerade instrument som skall ha ett vikttal motsvarande , , eller för återstående löptid upp , mellan 6 och upp , resp. samt - övriga instrument för vilka vikttalet skall vara . Institutets viktade positioner skall, oavsett om de är långa eller korta, summeras för beräkning av kapitalkravet för den specifika risken. I beräkningen skall institutets egna skuldförbindelser inte räknas med. Kapitalkravet för den generella risken Den generella risken utgörs av risken för en prisförändring som när det gäller ett omsatt räntebärande instrument eller räntederivat beror på ändrad räntenivå. För beräkning av kapitalkravet för den generella risken anger direktivet två metoder; en löptidsbaserad metod (maturity based) och en durationsbaserad metod. Enligt den löptidsbaserade metoden är grundprincipen för beräkning av kapitalkravet att alla positioner skall viktas med utgångspunkt i instrumentets återstående löptid för instrument med fast ränta. Instrument med rörlig ränta viktas med hänsyn till återstående räntebindningstid. Vidare reduceras kapitalkravet för en viktad position som har en motstående viktad position i samma löptidsband. Kapitalkravet kan även reduceras för viktade positioner som faller i olika löptidsband. Storleken på reduktionen är beroende av om de motstående positionerna faller inom samma löptidsband samt typ av zon. Direktivet anger tre löptidszoner; upp till , samt . Beräkningen av institutets positioner enligt den löptidsbaserade metoden skall ske enligt följande. Institutet skall beräkna nettopositionerna inom varje löptidsband. Beräkningen skall grundas på den återstående löptiden. Institutet skall skilja mellan två typer av instrument; instrument med kupong som är lika med eller överstiger och instrument med kupong som understiger . Nettopositionen för varje typ av instrument viktas med ett tal för resp. löptidsband. Institutet summerar de viktade långa och korta positionerna inom varje löptidsband var för sig. De långa och korta positionerna inom varje band skall matchas mot varandra. Överskottet av de långa och korta postionerna inom varje band räknas som icke-matchade positioner. Sedan summeras den totala matchade nettopositionen för samtliga löptidsband inom varje zon. Icke-matchade långa och korta positioner skall summeras för varje zon var för sig. Sedan matchas de korta och långa positionerna inom varje zon med varandra. Beloppet av de icke-matchade positionerna som återstår i en zon skall summeras med motsvarade belopp i en annan zon. Summan av exempelvis icke-matchade positioner i zon 1 skall adderas med icke-matchade positioner i zon 2. Samma procedur skall gälla för zon 2 och 3. De icke-matchade positioner som blir kvar i zon 1 efter matchningen med zon 2 skall adderas med de icke-matchade positioner som är kvar i zon 3. Slutligen summeras de återstående positionerna för samtliga zoner. Institutets kapitalkrav för den generella risken skall beräknas som summan av: - av de totala matchade viktade positionerna inom samtliga löptidsband, - av de matchade viktade positionerna i zon 1, - av de matchade viktade positionerna i zon 2, - av de matchade viktade positionerna i zon 3, - av de matchade viktade positionerna mellan zon 1 och 2 och mellan zon 2 och 3, - av de matchade viktade positionerna mellan zon 1 och 3, - av de återstående icke-matchade viktade positionerna. Enligt direktivet ges medlemsländernas behöriga myndigheter möjlighet att tillåta instituten att räkna kapitalkravet för den generella risken enligt den durationsbaserade metoden i stället för den löptidsbaserade metoden under förutsättning att beräkningen görs genomgående. Vid tillämpning av den durationsbaserade metoden skall institutet beräkna durationen för sitt innehav. Institutet skall utgå från marknadsvärdet på varje instrument med fast räntesats och därefter beräkna dess avkastning (yield to maturity) fram till förfallodagen till gällande marknadspriser på avistamarknaden. För ränterörliga instrument skall vid beräkningen av avkastningen antas att betalning skall ske vid den dag räntan ändras. Vidare skall institutet räkna fram den modifierade durationen för varje finansiellt instrument, vilket motsvarar instrumentets duration diskonterat med den gällande räntan på avistamarknaden. Därefter skall instrumenten grupperas i tre olika zoner på basis av det modifierade durationsvärdet. Institutet skall räkna fram värdet av den viktade durationspositionen för varje finansiellt instrument inom varje zon genom att multiplicera instrumentets marknadspris med den modifierade durationen och ett vikttal som reflekterar en förväntad ränteförändring under den återstående löptiden. Därefter summeras de durationsviktade långa och korta positionerna inom varje zon. De korta och långa positionerna skall matchas mot varandra inom varje zon. De återstående icke-matchade positionerna inom varje zon skall även matchas enligt den procedur som anges i den löptidsbaserade metoden. Institutets kapitalkrav för den generella risken skall beräknas som summan av: - av de matchade durationsviktade positionerna för varje zon, - av de matchade durationsviktade positionerna mellan zon 1 och 2 och mellan zon 2 och 3, - av de matchade durationsviktade positionerna mellan zon 1 och 3, - av de återstående icke-matchade durationsviktade positionerna. Skälen för regeringens förslag: och värdepappersbolag är i sin dagliga verksamhet kontinuerligt exponerade för ränterisker. En förändring av det allmänna ränteläget påverkar värdet av räntebärande finansiella instrument på både avista- och derivatmarknaderna. När exempelvis marknadsräntan stiger drabbas räntebärande finansiella instrument av prisfall. Detta kan medföra ökade kostnader för företagen eftersom ränteändringar inte kan genomföras för företagens alla intäkts- och skuldräntor på grund av olika långa räntebindningstider. Detta i sin tur kommer att påverka företagens intjäningsförmåga och redovisade resultat. Räntebärande finansiella instruments priskänslighet för ränteförändringar är också beroende av instrumentets återstående löptid; ju längre återstående löptid desto större är instrumentets priskänslighet för ränteförändringar. Kapitalkravet för ränterisker syftar till att säkerställa att företagen har betryggande eget kapital för att kunna absorbera eventuell förlust till följd av räntevariationer. Kapitalkravet skall täcka den risk som är förknippad med de enskilda instrument som ingår i ett företags portfölj samt den generella risk som finns på räntemarknaden. Kapitalkravet skall beräknas på ett företags positioner i handelslagret och skall för såväl den generella som specifika risken beräknas separat i varje valuta. Vid beräkningen av kapitalkravet för den specifika risken skall enligt direktivet hänsyn tas till emittentens kreditvärdighet och instrumentets återstående löptid. Emittentens kreditvärdighet indelas i tre riskklasser där högre risk kräver större eget kapital. Fordringar på bl.a. stater, centralbanker och kommuner är undantagna från kapitalkrav. Detta går tillbaka på bestämmelserna om nollvikt i artiklarna 6.1 a och 7 i direktiv /647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut och som i huvudsak har införlivats i bl.a. 2 kap. 10 § bankrörelselagen. Den andra gruppen, som omfattar kvalificerade instrument, skall ha ett kapitalkrav som motsvarar , resp. av placeringarna beroende på om den återstående löptiden är upp , mellan 6 månader och resp. . För bedömningen av kvalificerade instrument hänvisar direktivet till de placeringar som anges i artikel 6.1 b i direktivet 89/647/EEG om kapital- täckningsgrad för kreditinstitut. Denna grupp av placeringar, som tagits upp i 2 kap. 10 § första stycket B bankrörelselagen, omfattar exempelvis placeringar hos eller garanterade av m.m., utländska kommuner eller motsvarande, internationella utvecklingsbanker och fonder, utländska banker i de länder som är fullvärdiga medlemmar av och utveckling () samt länder som åtagit sig vissa förpliktelser gentemot (). Detta innebär att de räntebärande finansiella instrument som emitteras av de institut och organ som omfattas av den ovannämnda gruppen skall betraktas som kvalificerade enligt kapitalkravs- direktivet. Direktivet ger emellertid möjligheter att betrakta andra typer av räntebärande finansiella instrument som kvalificerade instrument. För detta krävs att instrumentet är noterat vid åtminstone en reglerad marknad i ett EU-land eller vid en börs i ett tredje land under förutsättning att de behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten erkänt börsen. Det krävs vidare att det berörda företaget betraktar instrumenten som tillräckligt likvida och att instrumenten med hänsyn till emittentens kreditvärdighet motsvarar minst de tillgångar som avses i grupp B i bankrörelselagen (se ovan). Vid sin bedömning av emittenternas kreditvärdighet kan de behöriga myndigheterna, om det är möjligt, använda sig av de kreditvärderingar, s.k. ratings, som fastställs av oberoende och in- ternationellt accepterade kreditvärderingsinstitut (t.ex. Moodys och Standard and Poors). Som framhållits av och bör av lagtexten framgå att dessa typer av instrument betraktas som kvalificerade instrument vid beräkning av kapitalkravet för den specifika risken. Vid beräkningen av kapitalkravet för den generella risken skall enligt direktivet den löptidsbaserade metoden tillämpas. Direktivet ger emellertid, som redan nämnts, tillsynsmyndigheter möjlighet att tillåta företag, antingen generellt eller på individuell basis, att använda sig av den durationsbaserade metoden om den tillämpas genomgående. Båda metoderna reflekterar den generella risk som existerar på räntemarknaden. Den löptidsbaserade metoden kan summariskt beskrivas enligt följande. Före- tagens räntebärande finansiella instrument grupperas efter den återstående löptiden och instrumentens kupongränta. Sedan viktas varje position med ett tal som är avsett att reflektera instrumentets priskänslighet för ränteförändringar. Ju längre instrumentets återstående löptid är ju högre är dess vikttal. Det totala kapitalkravet för den generella risken blir enligt denna metod summan av en viss procentuell andel av företagens viktade instrument grupperade med avseende på viktning och matchning. Den durationsbaserade metoden syftar till att mäta instrumentets priskänslighet för ränteförändringar över tiden. Durationen är ett vägt genomsnitt av instrumentets återstående löptid som erhålls genom att diskontera kassaflöden (cash payment) till nuvärde med resp. avistaräntor. Instrumenten grupperas med utgångspunkt i återstående löptider och därefter viktas durationsvärdena med ett tal som reflekterar förväntade ränteförändringar för varje löptidszon. Kapitalkravet blir också här summan av en viss procentuell andel av företagens instrument grupperade efter viktning och matchning. Det råder en viss skillnad mellan den löptidsbaserade och durationsbaserade metoden. Fördelen med den förstnämnda är att den är enkel att införa och inte medför några väsentliga merkostnader för företagen i termer av installation av ny teknik för beräkningen. Modellens tillförlitlighet vad gäller instrumentets priskänslighet kan emellertid vara mindre i en marknad där räntorna fluktuerar snabbt och kraftigt. Den durationsbaserade metoden anger ett mera rättvisande mått för bestämmande av instrumentets priskänslighet för ränteförändringar. Denna teknik tillämpas av de flesta företagen vid hantering av ränteriskexponeringar för instrument med fast ränta. I företagens handelslager ingår emellertid även andra instrument såsom ränteoptioner, ränteterminer, räntesvappar etc. som är mer komplicerade än de fast förräntade instrumenten. Detta gör att tillämpningen av den durationsbaserade metoden är relativt komplicerad och problematisk. Ingen av de två metoderna för beräkning av den generella risken bör uteslutas. I en avreglerad finansiell marknad är det, som tidigare framhållits, viktigt att inte de svenska företagen i onödan belastas med högre kostnader än sina utländska konkurrenter. Vinsterna med att använda en avancerad mätmetod (durationsmetoden) måste därför vägas mot de större kostnader - bl.a. investeringar i ny teknik - som en sådan metod medför för företagen. Med hänvisning till det arbete som pågår inom med utarbetandet av beräkningsmetoder för den generella risken avseende ränterelaterade finansiella instrument anser att lagen bör ge utrymme för användning av andra modeller än de föreslagna och att inspektionen kan få medge tillämpning av sådana modeller. Mot bakgrund av att kapitalkravsdirektivet endast erbjuder två metoder för beräkning av kapitalkravet för den generella ränterisken saknas grund för att tillåta institut att tillämpa även andra modeller. En sådan utvidgning av lagen får därför anstå till dess att det pågående internationella utredningsarbetet slutförts och resulterat i att även andra modeller får användas än dem som tillåts i direktivet. Regeringens förslag: Kapitalbasen skall täcka generella och specifika positions- risker för aktier och aktieanknutna finansiella instrument som ingår i ett företags handelslager. Kapitalkravet för den specifika risken skall motsvara av företagets bruttoposition. Kapitalkravet för den generella risken skall mot- svara av företagets nettoposition. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna kommenterar inte förslaget eller lämnar det i huvudsak utan erinran. : Enligt direktivet (artikel 4 samt punkterna 31-38 i bilaga I) krävs kapitaltäckning för de aktiekursrisker som ett institut (kreditinstitut eller värdepappersföretag) är utsatt för i handelslagret på grund av intagna positioner i aktier och aktierelaterade finansiella instrument på avista- och derivatmarknaderna. Vid beräkningen av kapitalkravet skall alla långa positioner och alla korta positioner summeras var för sig. Dessa båda summor utgör tillsammans den s.k. bruttopositionen. Skillnaden mellan dessa båda summor utgör den s.k. nettopositionen. Kapitalkravet skall bestå av två komponenter; ett kapitalkrav för den specifika risken och ett för den generella risken. Kapitalkravet för den specifika risken skall motsvara av institutets bruttoposition, dvs. summan av långa och korta positioner. Direktivet ger medlemsländernas behöriga myndigheter möjlighet att medge att kapitalkravet avseende den specifika risken för aktieinnehav skall vara i stället för när fråga är om en väl diversifierad aktieportfölj. Sådant medgivande får ges bara om följande förutsättningar är uppfyllda. - Aktierna får inte ha getts ut av en emittent som har emitterat räntebärande finansiella instrument, vilka för tillfället är föremål för kapitalkrav på . - Aktierna skall enligt en bedömning av behörig myndighet, byggd på objektiva grunder, anses ha en hög likviditet. - Aktier utfärdade av ett och samma bolag får inte överstiga av den samlade aktieportföljen eller , om den totala summan av sådana individuella positioner inte överstiger av institutets portfölj. Kapitalkravet för den generella risken skall motsvara av institutets nettoposition. Kravet skall gälla för positioner på avista- och derivat- marknaderna. Positioner i aktieindexterminer (stock-index futures) skall behandlas som positioner i de underliggande instrumenten. Detta innebär att en behörig myndighet kan tillåta nettning av positioner i motsatt riktning för dessa instrument. Institut som har nettat positioner i aktier som ingår i en aktieindextermin skall ha kapitaltäckning för sådan förlustrisk som kan bli följden av att terminens värde inte följer prisutvecklingen på den underliggande aktien. Behörig myndighet kan kräva ett kapitalkrav på beträffande den generella risken för en aktieindextermin, som omsätts på börs och bedöms representera ett brett diversifierat index, räknat på det underliggande instrumentets värdet. Sådana aktieindexterminer är undantagna från kapitalkravet för den specifika risken. Kapitalkravet för indexterminer skall inkluderas i beräkningen av institutets sammanlagda nettopositioner för aktier. Aktieindexterminer som inte kan delas upp i underliggande instrument behandlas som en enskild aktie. Från den specifika risken i en sådan indextermin får bortses, om indexterminen omsätts på börs och enligt behörig myndighets bedömning representerar ett brett diversifierat index. Skälen för regeringens förslag: Syftet med kapitalkrav för aktiekursrisker är att säkerställa att företagen har tillräckligt med kapital för att täcka de förluster som kan uppstå till följd av aktiekursförändringar. Kravet skall gälla för företagets positioner på avistamarknaden samt för instrument som handlas på derivatmarknader. Kapitalkravet gäller sådana positioner som ingår i företagets handelslager. Kapitalkravet skall bestå av två delar; ett krav för den specifika risken och ett krav för den generella risken. Det totala kapitalkravet vid innehav av aktier och aktierelaterade finansiella instrument blir summan av dessa två delkrav. Beräkningen skall ske till gällande marknadspriser på avistamarknaden. Kravet för den specifika risken syftar till att täcka de förluster som kan uppstå på grund av att kursen på en enskild aktie har ändrats till följd av faktorer som är specifikt relaterade till bolaget. Revideringen av förväntningar om bolagets framtida vinster nedåt kan resultera i en negativ utveckling av bolagets aktiekurs. Kapitalkravet för den specifika risken skall motsvara av företagets bruttoposition. Företaget summerar sitt innehav av långa nettopositioner och korta nettopositioner för aktierna i varje enskilt bolag. Summan utgör företagets bruttoposition. Direktivet ger möjligheter för behörig myndighet att medge att kapitalkravet avseende den specifika risken skall vara i stället för . Det krävs emellertid att vissa strikta villkor är uppfyllda för att ett lägre kapitalkrav skall få tillåtas. Ett viktigt villkor är att aktierna skall ha getts ut av ett företag som inte har emitterat räntebärande papper för vilka gäller ett kapitalkrav på för ränterisker. skall aktien av den behöriga myndigheten bedömas ha en hög likviditet på marknaden (highly liquid). I direktivet specificeras inte vad som menas med en hög likviditet. Det torde inte räcka med att aktien är noterad vid en börs eller någon annan marknadsplats.