prop · GI03123 · 1995-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna anpassas | | lagtekniskt till reglerna om säkerhetsåtgärder i .| | En uttrycklig möjlighet att ställa krav på säkerhet införs. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår dessutom att en dom om förbud eller ett åläggande skall gälla , om inte annat har bestämts. Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalat sig är till övervägande del positiva till utredningens förslag om interimistiska beslut. anser dock att interimistiska beslut skall få meddelas också när det är fråga om talan om marknadsstörningsavgift, oavsett om denna talan sker i stället för eller jämte talan om förbud. anser beträffande kravet på säkerhet vid interimistiska yrkanden att ett sådant bör införas, men framhåller att små företag utesluts från möjligheten att framställa sådana yrkanden om kravet på säkerhet bestäms till för högt belopp. menar att kravet på säkerhet bör gälla oberoende av vem som yrkar interimistiskt förbud. anser att det bör övervägas om inte reglerna bör utvidgas ytterligare så att det blir möjligt att få en marknadsföringsåtgärd bedömd redan innan den genomförs. och menar att det vore en fördel om det kunde anges tydligare i lagtexten i vilka situationer interimistiska beslut kan aktualiseras. Skälen för regeringens förslag: Som nämnts tidigare (avsnitt 8.1) skall förbud och ålägganden alltjämt vara de normala sanktionerna om en näringsidkare vidtar en otillbörlig marknadsföringsåtgärd eller underlåter att uppfylla sin informationsskyldighet. För att ett sådant beslut skall vara effektivt kan det i vissa fall krävas att förbudet eller åläggandet kan tillämpas utan att det föreligger ett slutligt avgörande som har vunnit laga kraft. Gällande rätt innehåller därför bestämmelser om interimistiskt beslut i marknadsföringsmål. Enligt 13 § marknadsföringslagen kan således, om särskilda skäl föranleder det, meddela ett förbud eller åläggande även för tiden fram till det slutliga beslutet. I lagen (1970:714) om marknadsdomstol m.m. finns föreskrifter om hur en fråga om interimistiskt beslut skall handläggas (15 §). Reglerna om interimistiskt beslut har kvarstått i princip oförändrade sedan tillkomsten av lagen (1970:412) om otillbörlig marknadsföring och lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. De har tillämpats förhållandevis restriktivt av , även om frekvensen av meddelade beslut ökat något . Till en del kan den restriktiva tillämpningen förklaras av uttalanden i förarbetena som ger intrycket att interimistiska förbud bör komma i fråga bara i vissa måltyper. Så sägs t.ex. i prop. 1970:57 (s. 98) att det knappast torde bli aktuellt att meddela sådana förbud i andra fall än då står som sökande i ärendet. En annan förklaring kan vara att uttrycket "särskilda skäl" ger upphov till en viss försiktighet hos domstolen vid tilllämpning av regeln. Ytterligare ett skäl kan vara att sökanden inte behöver ställa säkerhet för den skada som åtgärden kan orsaka svarandeparten. Detta kan föranleda domstolen att ta större hänsyn till svarandens intresse än om det skulle finnas möjligheter att hålla svaranden skadeslös. Behovet av interimistiska förbud och ålägganden kan förväntas öka framöver. Flera omständigheter talar för det. Med den ökade internationaliseringen och de nya medel för spridning av information som finns , har marknadsföring fått en betydligt större genomslagskraft . Det är möjligt att nå ut till mycket stora områden och mottagargrupper. Den tid en domstolsprövning tar överstiger i många fall den tid en marknadsföringskampanj pågår. Skadeverkningarna av en otillbörlig marknadsföringskampanj kan därför bli omfattande. Regeringen anser med hänsyn till dessa förhållanden att möjligheterna för domstolarna att meddela interimistiska förbud och ålägganden bör vidgas något. Det bör dock inte bli fråga om någon drastisk ändring av rättstillämpningen. Syftet skall vara att justera lagstiftningen så, att den ger domstolarna bättre möjligheter att fortlöpande anpassa bestämmelsernas tillämpning till samhällsutvecklingen. Enligt regeringens mening når man ett sådant resultat om reglerna om interimistiskt beslut anpassas till föreskrifter om säkerhetsåtgärder. För en sådan lösning talar också att rättegångsförfarandet i övrigt i marknadsföringsmål enligt regeringens förslag kommer att följa bestämmelser. En liknande anpassning till har för övrigt skett på det immaterialrättsliga området (t.ex. i patentlagen, varumärkeslagen och mönsterskyddslagen). Allmänna förutsättningar för interimistiska beslut Bestämmelserna i lagen om om förfarandet vid prövning av interimistiska förbud eller ålägganden överensstämmer redan nu i stora drag med det som gäller enligt 15 kap. . Det finns dock viktiga skillnader, såsom beträffande möjligheten till beslut utan att svaranden har hörts och i fråga om ställande av säkerhet. Regeringen gör bedömningen att regelsystemet både ur saklig och juridisk-teknisk synvinkel vinner på en närmare anpassning till handläggningsregler. I 15 kap. 3 § finns en paragraf som behandlar sä- kerhetsåtgärder vid bl.a. förbudstalan. Domstolen får enligt denna bestämmelse förordna om lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt. För detta krävs att sökanden visar sannolika skäl för att han mot någon annan har ett anspråk som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning. Vidare skall det skäligen kunna befaras att motparten hindrar eller försvårar sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde, genom att utöva viss verksamhet eller företa eller underlåta viss handling. Domstolens åtgärd får innebära förbud vid vite att utöva viss verksamhet eller att företa viss handling eller annat föreläggande vid vite att beakta sökandens anspråk. En sådan åtgärd kan också innebära att en föreskrift meddelas som är ägnad att på annat sätt förebygga intrång i sökandens rätt. Bestämmelsen torde inte kunna tillämpas direkt i ett förbudsmål enligt marknadsföringslagen. Förutsättningarna för meddelande av ett interimistiskt förbud enligt 15 kap. 3 § har utformats med tanke på sådana former av talan som går ut på åläggande för part att fullgöra en prestation eller på fastställande av existensen eller icke-existensen av ett visst rättsförhållande. I ett mål där en talan förs om förbud att fortsätta med en viss marknadsföring passar bestämmelsen därför mindre väl (jfr SOU 1966:71 s. 300). Däremot kan den vara lämplig som förebild vid utformningen av en regel om interimistiskt beslut i marknadsföringsmål. Regeringen föreslår således att det för ett interimistiskt förbud eller åläggande enligt den nya marknadsföringslagen skall krävas att käranden visar sannolika skäl för sin talan, dvs. för att han kommer att slutligt vinna målet. Som ytterligare förutsättning för ett sådant beslut bör ställas upp att det skäligen kan befaras att svaranden, genom att företa viss åtgärd eller underlåta viss handling, förringar betydelsen av ett förbud eller åläggande som kan komma att meddelas i ett slutligt avgörande. Även här är det käranden som har att visa att förutsättningarna är uppfyllda. Utöver dessa båda förutsättningar bör det vid prövningen av om ett interimistiskt beslut skall meddelas, göras en vägning mellan å ena sidan det allmänna konsument- och näringsidkarintresset av ett snabbt beslut och å andra sidan de ekonomiska konsekvenser som ett förbud eller ett åläggande kan medföra för näringsidkaren. Särskilt förbud, men också ålägganden, kan få ingripande effekter för en näringsidkare. I sådant fall måste det allmänna intresset av ett interimistiskt förordnande väga tungt för att åtgärden skall vara försvarlig. På samma sätt som gäller för tillämpning av 15 kap. 3 § RB är det alltså även utan en uttrycklig föreskrift så att ett interimistiskt beslut inte bör meddelas utan starka skäl (jfr prop. 1980/81:84 s. 230). Det bör dock även i fortsättningen vara en fråga för rättstillämpningen att avgöra när sådana skäl föreligger. En fråga är om interimistiskt beslut bör få meddelas endast efter yrkande av part. I tidigare lagstiftningsärenden har det uttalats att domstolen skall kunna ta upp en sådan fråga ex officio (se prop. 1970:57 s. 98; jfr prop. 1988/89:23 s. 118). har dock inte använt sig av den möjligheten i praxis. En sådan ordning framstår också som mindre förenlig med domstolens ställning som ett opartiskt rättskipningsorgan. Uttalandet i prop. 1970:57 (som synes ligga till grund för det som sägs i prop. 1988/89:23) skall ses mot bakgrund av att det då inrättade som var föregångare till , betraktades mer som en administrativ myndighet än som en domstol. Möjligheten att begära ett interimistiskt beslut bör inte vara förbehållen utan skall stå öppen för alla parter. ger en part möjlighet att framställa ett yrkande om säkerhetsåtgärd redan innan rättegång angående huvudsaken inletts. Det torde inte finnas något behov av att införa en motsvarande möjlighet att få till stånd ett interimistiskt förbud eller åläggande utanför en pågående rättegång i den nya marknadsföringslagen. Det är utifrån rättssäkerhetsaspekter nödvändigt att svaranden inte utan starka skäl fråntas rätten att yttra sig innan ett yrkande om en interimistisk åtgärd bifalls. I undantagssituationer kan dock förhållandena kräva att domstolen meddelar beslut . Enligt gällande rätt kan så ske i marknadsföringsmål bara om det finns anledning anta att svaranden har avvikit eller annars håller sig undan. Det stränga kravet skall ses mot bakgrund av de allvarliga ekonomiska följder ett förbud eller ett åläggande kan få för svaranden. Som kommer att framgå föreslår regeringen emellertid att det skall införas ett krav på att käranden ställer säkerhet för skador som svaranden kan orsakas genom det interimistiska förordnandet. Härigenom bör utrymmet för att få meddela sådana beslut utan att först höra svaranden kunna vidgas något. Visserligen har man i ett tidigare lagstiftningsärende avvisat en sådan anpassning till terminologi (se prop. 1984/85:213 s. 90). Utvecklingen på marknadsföringsområdet och den omständigheten att handläggningsregler i övrigt nu föreslås bli direkt tillämpliga i marknadsföringsmål, gör att det nu finns skäl att se frågan på annat sätt. En invändning som kan göras mot en sådan utvidgning är att snabba ingripanden i marknadsföringsmål kan medföra ett stort ekonomiskt avbräck för svaranden. Detta är emellertid inget unikt för denna målkategori. Också i vanliga processer enligt kan stora ekonomiska värden stå på spel och ett interimistiskt ingripande få allvarliga konsekvenser för svaranden (jfr t.ex. förhållandena i NJA 1993 s. 182). gör emellertid inte utifrån sådana synpunkter skillnad på måltyper, utan ställer som ett generellt krav upp att det skall föreligga fara i dröjsmål för att rätten skall kunna bevilja en säkerhetsåtgärd . Den ordningen bör kunna gälla också i marknadsföringsmål. Bedömningen av om det föreligger fara i dröjsmål får självklart ske med hänsyn till förhållandena i det enskilda målet och med beaktande av den beskrivna proportionalitetsprincipen. Självklart måste dock alltjämt huvudregeln vara att svaranden skall höras innan ett interimistiskt förbud eller åläggande meddelas. Det måste föreligga alldeles speciella skäl för att göra avsteg härifrån. Exempel på sådana skäl kan vara att det finns en påtaglig omedelbar risk för att fortsatta marknadsföringsåtgärder eller brister i informationsskyldigheten ger betydande skadeverkningar eller orsakar skada som är svår att undanröja. Frågan om interimistiskt förbud handläggs enligt som en rättegångsfråga. Detta innebär bl.a. att frågan kan prövas utan sammanträde. Hålls sammanträde kan dessutom frågan avgöras även om båda parter eller någon av dem uteblir. Denna ordning torde inte innebära något egentligt avsteg från hur frågan kan handläggas enligt lagen om marknadsdomstol. har föreslagit en särskild bevisregel som gör det möjligt för rätten att på yrkande av part förelägga svaranden att inkomma med bevisning som avser riktigheten av framställningar om sakförhållanden. Förslaget behandlas närmare längre fram (avsnitt 9.5.4). Det bör dock redan här påpekas att principen om omvänd bevisbörda också gäller vid prövning av en interimistisk fråga när det gäller om uppgifter som lämnats i samband med marknadsföringen är vederhäftiga eller inte. Krav på ställande av säkerhet I den nuvarande marknadsföringslagen finns det ingen regel om att sökanden måste ställa säkerhet för skada som kan tillfogas svaranden till följd av ett interimistiskt beslut. Anledningen till detta är att man i motiven till marknadsföringslagen, som tidigare nämnts, utgick från att sådana beslut endast skulle förekomma när var sökande. Eftersom staten, enligt regler, inte behöver ställa säkerhet ansågs regler om säkerhet sakna praktisk funktion.Utvecklingen har gjort att förhållandena nu är annorlunda. Särskilt enskilda näringsidkare uppträder som sökande i en helt annan utsträckning än som var fallet för 15 - . Som tidigare nämnts har i praxis meddelat interimistiska beslut även på yrkande av en näringsidkare. Däremot saknas avgöranden som tyder på att domstolen övervägt att begära säkerhet i samband med prövningen av ett interimistiskt yrkande. Genom regeringens förslag att ta bort primära talerätt (jfr avsnitt 9.3) kommer enskilda och organisationer att få en allt större betydelse när det gäller att delta i arbetet för att motverka otillåten och bristfällig marknadsföring. Någon anledning att tro att behovet av interimistiska beslut typiskt sett skulle vara mindre i mål där enskild är kärande än om för talan finns inte.Vad nu har sagts och hänsyn till svarandens intressen gör att regeringen anser att det nu finns skäl att införa en uttrycklig möjlighet att kräva att käranden ställer säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten med anledning av ett interimistiskt beslut. På så sätt kan kanske domstolens benägenhet att meddela sådana beslut öka något som alltför lättvindigt framställda yrkanden motverkas. För att inte göra det omöjligt för parter med små ekonomiska möjligheter att få bifall till ett yrkande om interimistiskt beslut, bör det i likhet med rätte- gångsbalkens regler finnas en möjlighet för domstolen att befria en sökande som saknar förmåga att ställa säkerhet från det kravet. Omprövning av interimistiska beslut m.m. Det ligger i sakens natur att en interimistisk åtgärd bör hävas om det inte längre finns skäl för åtgärden. Nya omständigheter eller bevis kan medföra att det inte längre föreligger sannolika skäl för kärandens talan. Det kan också hända att det inträffar något på svarandens sida som gör att ett förbud eller ett åläggande är påkallat. Lika självklart är att en åtgärd bör sluta gälla om kärandens talan återkallas eller förfaller. innehåller en bestämmelse (15 kap. 8 §) i dessa frågor, som bör kunna tillämpas även i marknadsföringsmål. Ett interimistiskt beslut enligt marknadsföringslagen bör vara gällande, i likhet med vad som gäller enligt regler (jfr 17 kap. 14 § andra stycket). Med en sådan ordning finns det inte något behov av den regel som föreslår av innebörd att en dom där ett förbud eller ett åläggande meddelas skall ha omedelbar giltighet. Ett interimistiskt beslut bör vidare kunna överklagas särskilt, varvid högre rätt skall kunna besluta om inhibition. 8.1.2 Förbuds- och informationsförelägganden -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Möjligheten för att | | meddela förbuds- och informationsförelägganden vid vite behålls | | oförändrad. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Endast Kammarrätten i har yttrat sig särskilt i denna fråga. Kammarrätten har påpekat att det inte framgår hur samordningen skall ske i de fall får meddela förbuds- och informationsförelägganden och då talan väcks av någon annan. Skälen för regeringens förslag: Enligt 14 och 15 §§ marknadsföringslagen kan utfärda förbuds- och informationsförelägganden vid vite för godkännande av näringsidkaren. Godkänns föreläggandet gäller det som ett avgörande meddelat av . Förbudsföreläggande infördes som en särskild sanktionsmöjlighet i samband med tillkomsten av lagen om otillbörlig marknadsföring. När denna lag gjordes om till marknadsföringslagen infördes en motsvarande föreläggandemöjlighet vid underlåtenhet att lämna föreskriven information. Enligt uttalanden i förarbetena är föreläggande avsett att användas i klara fall som inte har principiellt intresse eller rör åtgärder av stor praktisk räckvidd (se prop. 1970:57 s. 84 f.). Detta framgår av lagtexten som anger att föreläggande får utfärdas endast i fall som inte är av större vikt. Möjligheten för att använda sig av förbuds- och informationsföreläggande i stället för att gå till domstol har stor praktisk betydelse. Det besparar både parter och domstol betydande tid och besvär. Det har varken i detta lagstiftningsärende eller i övrigt framförts kritik mot systemet med föreläggande som sanktionsform. Bestämmelserna enligt nuvarande ordning bör därför föras över i princip oförändrade till en ny marknadsföringslag. Mot bakgrund av att domar om förbud och åläggande enligt regeringens förslag skall kunna prövas i två instanser bör det dock i den nya bestämmelsen anges att ett godkänt föreläggande gäller som en dom som har vunnit laga kraft. Detta innebär att beslutet är gällande på samma sätt som en lagakraftvunnen dom, men utgör inte någon inskränkning av den möjlighet till omprövning av myndighets beslut som finns enligt 27 § förvaltningslagen. Det kan i sammanhanget påpekas att ett godkänt föreläggande, med den uppfattning i rättskraftsfrågan regeringen har (se avsnitt 9.4), kommer att hindra andra från att väcka talan vid domstol i samma fråga, t.ex. vid missnöje med vitesbeloppets storlek eller föreläggandets utformning i ett visst hänseende. har föreslagit vissa språkliga justeringar i föreläggandereglerna, men också en ändring i sak. Det senare gäller under vilka förutsättningar ett godkänt föreläggande skall sakna verkan. Enligt utredningen skall den tidpunkt vid vilken föreläggandet kommer in till vara utslagsgivande. Nuvarande ordning fäster i stället avgörande vikt vid när godkännandet sker. Enligt regeringens mening ger gällande rätt bäst uttryck för vilken handling som bör bestämma föreläggandets rättsverkningar. Detta ligger också i linje med hur förhållandet är vid strafföreläggande (se 48 kap. 12 § ), som tjänat som mönster vid utformningen av reglerna om förbuds- och informationsföreläggande (jfr prop. 1970:57 s. 84 f. och 98 f.). Regeringen föreslår därför ingen ändring i den delen. Frågan om förbuds- och informationsföreläggandenas förhållande till en talan som väcks av någon annan än tas upp i det följande (avsnitt 9.4). -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En särskild avgift benämnd marknadsstör- | | ningsavgift införs vid uppsåtliga eller oaktsamma överträdelser av| | de s.k. katalogreglerna. Avgiftsansvaret ersätter det nuvarande | | straffansvaret i marknadsföringslagen. | | Avgiften skall fastställas till lägst fem tusen och högst fem| | . Avgiften får dock inte överstiga av| | näringsidkarens omsättning föregående räkenskapsår. | | I ringa fall skall avgift inte dömas ut. Avgiften skall också| | kunna efterges om det föreligger synnerliga skäl. | | Avgiften får dömas ut bara om stämningsansökan har delgetts den| | mot vilken anspråket riktas från det att överträdelsen| | upphörde. | | För att säkerställa en fordran på marknadsstörningsavgift får| | rätten besluta om kvarstad enligt reglerna i . Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen förordar dock att avgiften uttryckligen förbehålls allvarligare överträdelser. Förslaget innehåller också ett lägre maximibelopp, , och en kortare preskriptionstid, , samt saknar bestämmelse om eftergift. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget. ifrågasätter dock om inte marknadsstörningsavgift bör kunna dömas ut även vid överträdelser mot generalklausulen som ju kan förväntas fånga upp de svårbedömda gränsfallen. Enligt tingsrätten innebär den föreslagna modellen, där avgiften reserveras för överträdelser mot specialbestämmelserna, att rättssäkerhetskravet överbetonas, särskilt som det finns möjlighet att avstå från att döma ut avgift eller att bestämma avgiften till ett minimum, om det är fråga om en mindre allvarlig överträdelse. ifrågasätter om inte maximibeloppet är för lågt. ifrågasätter förslaget att avgiften inte får överstiga av nä- ringsidkarens årsomsättning och befarar att särskilt nya, oseriösa företag kan redovisa en blygsam årsomsättning som gör avgiften mindre kännbar. ifrågasätter om inte marknadsstörningsavgift borde införas också i civilrättslig konsumentskyddslagstiftning som har preciserade regler om marknadsföring, exempelvis konsumentkreditlagen. anser att avgiftens storlek bör beräknas med utgångspunkt i den vinst som företaget har gjort genom den otillåtna åtgärden och att preskriptionstid är . vid anser att marknadsstörningsavgiften bör beräknas på motsvarande sätt som konkurrensskadeavgiften, inte minst för att undvika intrycket av att brott mot marknadsföringslagen är mindre allvarliga än brott mot konkurrenslagen. menar att de verkligt oseriösa företagen inte kommer att drabbas av avgift eftersom de ofta sysslar med ekonomisk brottslighet och därför inte har någon föregående års omsättning att redovisa. föreslår att avgiften i stället mer direkt kopplas till den skada som uppstått. anser att de specifika förbudsreglerna till vilka avgiftssanktionen är kopplad, i stor utsträckning är generalklausuler. Detta har enligt domstolen betydelse såväl från rättssäkerhetssynpunkt som i fråga om reglernas preventionsverkan. anser vidare att den föreslagna avgiften kan förutses bli tillämplig bara i ett fåtal fall, bl.a. till följd av kravet på överträdelsernas allvarlighet. anser att uppställandet av ett subjektivt rekvisit är onödigt eller t.o.m. missvisande varför kravet på subjektiv täckning bör tas bort. Vidare har verket invändningar mot benämningen och förordar i stället "företagsbot" eller enbart "sanktionsavgift". Verket efterlyser också klarlägganden om hur avgiften skall beräknas, t.ex. när ett företag saknar beräkning av årsomsättning under föregående räkenskapsår. Även och anser att avgiften bör betecknas "sanktionsavgift" medan och Samhälle föreslår "avgift" eller "straffavgift". , och föreslår i stället "marknadsbot". anför att kravet på subjektiv täck- ning, uppsåt eller oaktsamhet, samt möjligheten för en näringsidkare att mildra påföljden genom att vidta rättelse får anses utgöra ett tillräckligt skydd för att endast de allvarliga överträdelserna medför sanktionsavgift. kritiserar lagtextens utformning och menar bl.a. att uttrycket "på ett allvarligt sätt" är för oprecist och att detta är särskilt betänkligt eftersom det, såvitt framgår av specialmotiveringen, är möjligt att en företagsledare som inte ens vet vad som skett skall kunna ådra sig avgift. Föreningen önskar också ett klarläggande att franchisetagare inte är att anse som "uppdragstagare" som kan ådra franchisegivaren ansvar för överträdelser som denne inte känner till. anser att begreppet näringsidkare bör definieras närmare i detta sammanhang och frågar om t.ex. ett enskilt bolag eller en koncern avses. Vidare ställer sig förbundet frågande till den skillnad som görs i behandlingen av marknadsstörningsavgift och skadestånd och anför att man har svårt att se motiven för att skillnad görs mellan vad som krävs för avgift (allvarlig oaktsamhet) och vad som krävs för skadestånd (oaktsamhet). har också svårt att se vad som motiverar denna skillnad och menar att en åtgärd som är så allvarlig att den kan berättiga till skadestånd, rimligen också bör kunna föranleda marknadsstörningsavgift. Vidare påpekar att har gett låg prioritet åt flera av de åtgärder som finns i specialreglerna.