prop · GI03169 · 1995-01-01 00:00:00 — Enligt allmänna regler i torde gälla att den som svarar på grund av strikt ansvar i allmänhet har regressrätt mot den som svarar på grund av eget vållande. Det skulle betyda att fartygsägaren skulle kunna återkräva vad han har betalat av den som vållat en oljeskada. I oljeskadelagen gjordes emellertid vissa undantag i fartygsägarens regressrätt. Dessa undantag var förestavade av sociala skäl och av intresset att minska behovet av att teckna ansvarsförsäkring samt av angelägenheten att åtgärder för att förhindra eller begränsa en oljeskada eller för att bekämpa ilandfluten olja vidtas utan dröjsmål (prop. 1973:140 s. 43 f. och s. 135 f.). Mot bakgrund härav infördes i 4 § fjärde stycket oljeskadelagen en regel av innebörd att den som har betalat ersättning för en oljeskada enligt lagen inte får kräva tillbaka betalningen av en lots, en bärgare eller den som har vidtagit förebyggande åtgärder och inte heller av någon anställd på fartygsägar- eller lastägarsidan eller av anställda hos bärgare eller hos någon som vidtar förebyggande åtgärder. Regressrätten får dock utövas mot någon som tillhör dessa grupper av personer, om denne vållat skadan uppsåtligen eller av grov vårds- löshet eller, om anspråket riktas mot en bärgare eller den som vidtagit förebyg- gande åtgärder, också om denne överträtt ett förbud mot bärgningen eller de förebyggande åtgärderna. Av detta följer att fartygsägarens regressrätt enligt oljeskadelagen inte är inskränkt mot t.ex. fartygets befraktare eller mot avlastaren, lastmottagaren eller lastägaren. Av allmänna rättsgrundsater torde då följa att fartygsägaren i vad avser dessa personer har rätt att söka åter vad han enligt oljeskadelagen har utgivit i ersättning för en oljeskada, om dessa personer enligt skadeståndslagen (1972:207) eller andra skadeståndsrättsliga regler är ansvariga för skadan. I artikel 4.2 i ändringsprotokollet till ansvarighetskonventionen görs en uppräkning av sex grupper av personer mot vilka anspråk på ersättning för en oljeskada inte får riktas i annat fall än då de har orsakat skadan uppsåtligen eller genom viss särskilt kvalificerad grov vårdslöshet. De sex grupperna av personer utgörs av 1. fartygsägarens anställda eller uppdragstagare samt besättningsmedlemmar, 2. lotsar och andra som utan att tillhöra besättningen utför tjänster åt fartyget, 3. befraktare, även sådana som hyrt fartyget utan manskap, redare eller redarens ställföreträdare som handhar fartygets drift, 4. de som utför bärgning med fartygsägarens samtycke eller på order av en myndighet, 5. de som vidtar förebyggande åtgärder, samt 6. anställda hos eller ställföreträdare för personer som tillhör grupp 3 - 5. I artikeln sägs att anspråk inte får "göras gällande". Om regeln uppfattas som enbart en kanaliseringsbestämmelse av processuell art, dvs. som ett förbud att rikta krav mot ifrågavarande personkategorier annat än i fall av uppsåt och viss kvalificerad vårdslöshet, skulle den i ett svenskt perspektiv få till följd att frågor som typiskt sett hör till själva saken - alltså t.ex. frågor om uppsåt eller vårdslöshet föreligger - i stället skulle komma att utgöra processförutsättningar. I promemorian föreslås i stället att den nu berörda artikeln införlivas med svensk rätt genom en materiell skadeståndsbestämmelse av innebörd att de uppräknade sex grupperna av personer skall vara skadeståndsskyldiga, om de har orsakat skadan uppsåtligen eller genom viss kvalificerad vårdslöshet. I , och torde det stå klart att man kommer att välja en lösning som direkt anknyter till konventionens ordalag och som alltså innebär att konventionsbestämmelsen införlivas i dessa länder som en processuell bestämmelse. Därmed har man inte tagit ställning till det materiella skadeståndsansvaret. Detta får då följa allmänna regler, dvs. i regel ansvar vid enkel vårdslöshet. Om processförutsättningarna är uppfyllda kommer således frågan om det materiella ansvaret för de berörda personerna gentemot den skadelidande att i praktiken vara avgjord. Vad därefter gäller deras slutliga ansvar gentemot andra än den skadelidande torde man i de andra nordiska länderna komma att välja en lösning som innebär att regressansvaret såvitt avser fartygsägarens kommersiella kontraktsparter, såsom befraktare, avsändare m.fl. skall bygga på allmänna regler, alltså normalt enkel vårdslöshet. Mot övriga uppräknade personkategorier föreslår man däremot särskilda regressregler, som bygger på uppsåt eller viss kvalificerad vårdslöshet. Promemorians lösning härvidlag är delvis annorlunda. Den begränsning i skadeståndsansvaret för samtliga berörda personer som föreslås i promemorian visar sig också som en inskränkning i regressrätten; den regressberättigade anses nämligen enligt svensk rätt inte kunna göra gällande bättre rätt mot den som har vållat skadan än den skadelidande själv skulle ha haft (prop. 1972:5 s. 626 och 697, , Skadeståndsrätt, fjärde uppl. s. 210 f.). Med promemorians lösning kommer alltså även regressansvaret för fartygsägarens kommersiella kontraktsparter att vara begränsat till uppsåt och viss kvalificerad vårdslöshet. Alla de remissinstanser som uttalar sig särskilt i frågan anför, med hänvisning till önskemålet om nordisk rättslikhet, att bör införa en motsvarande ordning som i de andra nordiska länderna. Regeringen anser också att det på detta område inte är lämpligt med andra regler i än i de andra nordiska länderna och förordar därför att ersättningsansvaret utformas på det sätt som har redovisats för de andra nordiska länderna. Med en sådan ordning undviker man också den konsekvens som följer av promemorians förslag, nämligen att regresskrav inte kan medges mot vissa av en fartygsägares kommersiella kontraktsparter annat än om kontraktsparten gjort sig skyldig till s.k. grovt egenfel. Detta skulle vara ett avsevärt avsteg från vad som gäller enligt oljeskadelagen och innebära t.ex. att en s.k. bareboatbefraktare, som svarar för fartygets drift och som ofta är en part med avsevärda ekonomiska resurser, kan komma att undgå att behöva stå för kostnaderna för en oljeskada. Också andra skäl talar därför för att regressansvaret får det innehåll som blir en följd av regeringens förslag.De tidigare redovisade bestämmelserna i oljeskadelagen undantar från möjligheten för en skadelidande att rikta anspråk på ersättning samtliga de grupper av personer som nämns i artikel 4.2 i ändringsprotokollet till ansvarighetskonventionen. Bestämmelserna i oljeskadelagen undantar dessutom avlastare, lastmottagare och lastägare. ansvarighetskonvention torde i likhet med konvention inte hindra staterna från att föreskriva om inskränkning av ansvar för andra personer än de som nämns i konventionen. Detta innebär att hinder inte möter mot att också i fortsättningen undanta avlastare, lastägare och lastmottagare från skadeståndsanspråk från skadelidande. Vid de nordiska överläggningar som förekommit i detta ärende har det bedömts lämpligt att också anställda hos personer under punkt 2 ovan samt avsändare (jfr 13 kap. 1 § sjölagen) bör vara undantagna från direkttalan. Vidare har det mellan de nordiska länderna bedömts som lämpligt att det klargörs att direktkrav i princip inte får riktas mot en bärgare också om han har utfört bärgningen med samtycke från redaren, som inte behöver vara fartygsägaren, eller från befälhavaren. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att inte bara de under punkterna 1 - 6 ovan nämnda personerna utan även avsändarna, avlastarna, lastägarna, last- mottagarna och vissa övriga anställda skall vara undantagna från direktkrav. Endast om de har orsakat skadan uppsåtligen eller genom viss särskilt kvalifice- rad vårdslöshet, skall en skadelidande kunna rikta ersättningsanspråk mot dem. Detsamma bör gälla en bärgare, om samtycke till bärgningen har lämnats av fartygets redare eller befälhavare. Det kan slutligen framhållas att såväl ansvarighetskonvention som de nu föreslagna reglerna i sjölagen om fartygsägarens ansvarighet avser endast utomobligatoriskt skadeståndsansvar. Kanalisationsreglerna kan därför inte åberopas av den som på kontraktsrättslig grund kan göras ansvarig för en oljeskada (jfr prop. 1973:140 s. 56). -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Ersättning för försämring av miljön skall | | omfatta, förutom utebliven vinst, kostnader som har vidtagits | | eller planeras och som är rimliga. Promemorians förslag: Ersättningen för oljeskador skall omfatta person- och sakskador samt rena förmögenhetsskador. Kostnader för att återställa miljön skall betalas bara när de avser rimliga åtgärder som har vidtagits eller som planeras (promemorian s. 77). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. förordar däremot att förslaget om en särskild bestämmelse om person- och sakskador samt rena förmögenhetsskador utgår. Skälen för regeringens förslag: Enligt ansvarighets-konvention avses med oljeskador dels skada som orsakats av förorening genom olja från fartyg och som uppkommer utanför fartyget, dels förebyggande åtgärder. I oljeskadelagen har oljeskada definierats på motsvarande sätt. I den promemoria (Ds Ju 1973:4) som låg till grund för oljeskadelagen föreslogs att det skulle anges i lagtexten att ersättning skulle utgå för oljeskada som tillfogats person eller egendom (Ds Ju 1973:4 s. 81). Vid remissbehandlingen av promemorian påpekade i att den föreslagna lagtexten inte klart angav om begreppet oljeskada också omfattade allmän förmögenhetsskada. Föredragande statsrådet anförde i propositionen om ansvarighet för oljeskada till sjöss (prop. 1973:140 s. 52) att ansvarighetskonventionens definition av skadebegreppet inte torde utesluta ersättning även för ren förmögenhetsskada, t.ex. vid intrång i näringsverksamhet. Enligt föredragande statsrådet kunde den i promemorian föreslagna lagtexten tolkas som att ren förmögenhetsskada inte var omfattad av oljeskadelagen. Den slutliga lagtexten gavs därför en annan utformning där orden person-, sak- och förmögenhetsskada inte nämns. I ändringsprotokollet till ansvarighetskonventionen (artikel 2.3) preciseras det nu gällande skadebegreppet. Preciseringen av skadebegreppet består i ett tillägg till den nu gällande definitionen av innebörd att ersättning för försämring av miljön, annat än utebliven vinst, är begränsad till kostnader för rimliga åtgärder för återställande som har vidtagits eller planeras. I promemorian föreslås att begreppet "utebliven vinst" skall införlivas med svensk rätt på det sättet att det skall anges i lagtexten att ersättning betalas, utom för sak- och personskador, också för rena förmögenhetsskador. Förslaget har sin grund i den praxis för ersättning av oljeskador som har utbildats i Internationella oljeskadefonden. Ersättning har där betalats för skador som i skulle vara att hänföra till rena förmögenhetsskador. Regeringen anser emellertid inte att den i promemorian föreslagna lösningen är lämplig. Begreppet "utebliven vinst" förekommer i flera internationella konventioner men det torde råda viss osäkerhet om vad det närmare innebär. Det kan därför inte utan vidare antas att det helt svarar mot det svenska begreppet "ren förmögenhetsskada". När innebörden av konventionens begrepp inte kan klarläggas närmare, bör det inte ges en så bestämd betydelse i svensk rätt som följer av promemorians förslag. I likhet med vad som torde komma att bli fallet i , och bör därför konventionens uttryck användas också i den nationella lagtexten. Det får sedan bli en uppgift för rättstillämpningen att närmare bestämma vad det innefattar. Preciseringen av skadebegreppet i ändringsprotokollet innehåller också ett tillägg rörande försämring av miljön. Vid försämring av miljön ersätts - förutom utebliven vinst - enbart kostnader för rimliga åtgärder i syfte att återställa miljön vilka redan har vidtagits eller som är planerade att vidtas. Avsikten är att förhindra spekulativa eller teoretiska krav på ersättning. Den nya konventionsbestämmelsen om under vilka förutsättningar som ersättning för försämring av miljön skall betalas bör, som föreslås i promemorian och som remissinstanserna lämnar utan erinran, komma till klart uttryck i sjölagens reglering om ansvar för oljeskador. Vad som närmare bestämt avses med "försämring av miljön" ("impairment of the environment" enligt konventionens engelska text) framgår inte av konventionen. Också den frågan får besvaras i rättstillämpningen. Regeringens förslag i nu berörda avseenden innebär att den svenska lagen kommer att anknyta nära till konventionstexten men också till motsvarande danska, finländska och norska lagtexter. 7.7 Förlust av rätt till ansvarsbegränsning då ägaren begått fel eller för- summelse i egenskap av fartygets befälhavare eller medlem av besättningen -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En fartygsägare skall inte ha kvar rätten | | till ansvarsbegränsning, om han orsakat en oljeskada inte i | | egenskap av ägare utan i egenskap av fartygets befälhavare eller| | medlem av besättningen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 79). Remissinstanserna: Alla remissinstanser utom en lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I 5 § andra stycket oljeskadelagen föreskrivs att fartygsägaren inte har rätt till ansvarsbegränsning, om olyckan har vållats genom fel eller försummelse av ägaren själv. Detta gäller dock inte om han begått felet i egenskap av fartygets befälhavare eller medlem i besättningen. Bestämmelsen bygger på artikel V andra stycket ansvarighetskonvention där det föreskrivs att ägaren inte har rätt att begränsa sitt ansvar, om olyckan orsakats genom fel eller försummelse av honom själv. Undantaget i bestämmelsen för det fall att ägaren har begått felet eller försummelsen i egenskap av fartygets befälhavare eller medlem av besättningen motsvaras dock inte av någon bestämmelse ansvarighetskonvention. I förarbetena till bestämmelsen i oljeskadelagen (prop. 1973:140 s. 159) uttalades emellertid att ett undantag av sådant slag gällde enligt konvention angående begränsningen av ansvarigheten för ägare av fartyg som används till fart i öppen sjö och följaktligen också enligt sjölagen i den då gällande lydelsen. Trots att ansvarighetskonvention inte innehåller någon föreskrift i detta hänseende kunde det, enligt förarbetena, inte antas ha varit avsikten att en fartygsägare, som även är befälhavare eller besättningsmedlem skall dra på sig obegränsad ansvarighet för en oljeskada som har orsakats genom fel eller försummelse av honom själv i hans egenskap av befälhavare eller medlem av besättningen. Undantaget från förlusten av rätt till ansvarsbegränsning kunde därför inte anses strida mot konventionen. har numera sagt upp konvention och i stället tillträtt konvention om begränsning av sjörättsligt skadeståndsansvar. konvention innehåller inget undantag från regeln om förlust av rätt till ansvarbegränsning för en ägare för det fallet att denne orsakat skadan i egenskap av befälhavare eller medlem av besättningen. Som har nämnts innebär ansvarighetskonvention också - i likhet med vad som allmänt gäller på det sjörättsliga området - att skadevållaren förlorar rätten till ansvarsbegränsning förutom vid uppsåt, bara vid viss kvalificerad vårds- löshet. Mot bakgrund av det nu anförda saknas det enligt promemorian anledning att numera göra skillnad mellan det fall där ägaren har begått felet i egenskap av ägare och de fall där han har gjort det i egenskap av befälhavare eller som medlem av besättningen. Nästan alla remissinstanser biträder denna bedömning. Regeringen har för sin del ingen annan uppfattning. Det kan tilläggas att de andra nordiska länderna gör motsvarande bedömning. Regeringen föreslår därför att den ifrågavarande undantagsregeln tas bort. 7.8 internationella oljeskadefonds regressrätt mot annan än fartygsägaren eller dennes garant -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: oljeskadefonds regressrätt mot | | andra personer än fartygsägaren, redaren, befraktaren, | | avsändaren, avlastaren, lastägaren och lastmottagaren och mot | | vilka anspråk på ersättning för en oljeskada kan riktas bara om de| | har orsakat skadan uppsåtligen eller med viss kvalificerad | | vårdslöshet, begränsas till fall av uppsåt eller viss kvalificerad| | vårdslöshet. Promemorians förslag: oljeskadefonds regressrätt mot andra personer än fartygsägaren och mot vilka anspråk på ersättning för en oljeskada kan riktas bara om de har orsakat skadan uppsåtligen eller med viss kvalificerad vårdslöshet, begränsas till fall av uppsåt eller viss kvalificerad vårdslöshet (se promemorian s. 80). Remissinstanserna: menar att promemorians förslag bör justeras i enlighet med de synpunkter hovrätten framför under avsnitt 7.5. Skälen för regeringens förslag: I 2 § fondlagen finns bestämmelser som reglerar omfattningen av oljeskadefondens regressrätt mot annan än fartygsägaren eller dennes garant. Bestämmelserna grundar sig på artikel 9 andra stycket fondkonvention, som reglerar fondens regressrätt mot eller subrogationsrätt i förhållande till annan än fartygsägaren och dennes försäkringsgivare eller den som har ställt säkerhet för fartygsägarens ansvarighet. Dessa bestämmelser anger att fondens rätt i dessa avseenden inte inskränks genom konventionen. Vidare anges att fondens subrogationsrätt inte får vara mindre förmånlig än den rätt som tillkommer en försäkringsgivare för den person som fått ersättning. Det innebär att fonden gentemot den som enligt nationell lag är ersättningsskyldig för oljeskadan (utom ägaren och dennes försäkringsgivare) skall ha subroga- tionsrätt i minst samma omfattning som den som meddelat den ersättningsberätti- gade försäkring för skada genom förorening. Som har påpekats i förarbetena till fondlagen (prop. 1973:140 s. 63 och s. 181) skulle fonden, i avsaknad av uttrycklig föreskrift i lagen, kunna utöva regressrätt enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler, dvs. i allmänhet mot var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållat en oljeskada för vilken fonden betalat ersättning. Fonden skulle i så fall få en omfattande regressrätt. Mot denna bakgrund infördes i fondlagen en bestämmelse av innebörd att fonden skulle få utöva sin regressrätt mot personer som avsågs i 4 § fjärde stycket oljeskadelagen, dvs. i huvudsak anställda på fartygs- och lastägarsidan, lotsarna, bärgare eller de som har vidtagit förebyggande åtgärder, bara om om de orsakat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet eller, i frågan om, bärgare, om de överträtt förbud mot bärgningen. Detta innebar att fonden inte gavs en mer omfattande regressrätt än fartygsägaren. Fartygsägarens möjlighet att föra regresstalan mot vissa personer som kan bli direkt ansvariga för en oljeskada föreslås bli begränsad till fall av uppsåt eller viss kvalificerad vårdslöshet (se avsnitt 7.5). Motsvarande regel bör gälla i lagen om ersättning års internationella oljeskadefond. I fråga om fondens regressrätt mot andra än nu nämnda personer anges i fondlagen att denna rätt får utövas endast i den utsträckning som följer av 25 § första stycket försäkringsavtalslagen (1927:77), dvs. i huvudsak bara mot den som har orsakat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet eller mot den som svarar för skadan oberoende av vållande. Någon ändring i denna reglering bör inte göras. De stater som tillträder ändringsprotokoll till fondkonventionen påtar sig inte något ansvar för avgiftsbetalningen, utan varje avgiftsskyldigt företag som tar emot olja svarar för betalningen av den avgift som har påförts honom. Det är dock möjligt för en stat att genom en särskild förklaring åta sig de förpliktelser som vilar på de avgiftsskyldiga i staten. För del torde det inte finnas någon anledning att vid tillträdet till det ändrade ersättningssystemet staten tar på sig ansvar för avgiftsbetalningen. Några kostnader för det allmänna kommer då inte att uppstå som en följd av ett svenskt tillträde till ersättningssystem för oljeskador. För fartygsägarna och deras försäkringsgivare kommer dock ett tillträde till ansvarighetssystem antagligen att föranleda en del ökade kostnader. Som en följd av fartygsägarnas ökade ansvar kan deras försäkringspremier komma att öka. I vilken utsträckning som deras betalningar av ersättningar för oljeskador kommer att öka är svårt att förutse eftersom detta kommer att bero på antalet olyckor och dessas omfattning. På samma sätt kan det för dem som tar emot oljan förutses ökade kostnader, om antalet olyckor ökar och deras omfattning blir större. Som upplysning kan nämnas att svenska oljemottagare svarat för av fondens behov av medel. Tillsammans har de svenska företag som tagit emot olja från fondens första verksamhetsår 1979 till och med betalat i avgifter till den internationella oljeskadefon- den. Ett tillträde till ansvarighets- och ersättningssystem kan alltså leda till ökade kostnader för rederinäringen och oljeindustrin. Å andra sidan kan det framhållas att fått ersättning från den internationella oljeskadefonden för ett antal tankfartygsolyckor som orsakat oljeskador här i landet. Den samlade ersättningen från fonden för dessa olyckor överstiger och innebär att svenska skadelidande i princip har fått full ersättning för de skador som har drabbat dem. 9 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser De olika lagförslagen bör träda i kraft då ändringspro- tokoll träder i kraft för . Regeringen bör därför få möjlighet att be- stämma tidpunkten för ikraftträdandet av lagarna.Förutsättningarna för ett ikraftträdande av ändringsprotokollet till ansvarighetskonventionen uppfylls sedan det har ratificerats av tio stater av vilka fyra var för sig skall ha ett tankertonnage om minst en miljon enheter (artikel 13 i ändringsprotokollet till ansvarighetskonventionen). Förutsättningarna för ett ikraftträdande av ändringsprotokollet till fondkonventionen uppfylls sedan det har ratificerats av åtta stater och dessa tagit emot avgiftspliktig olja under föregående kalenderår (artikel 30 i ändringsprotokollet till fondkon- ventionen). Ikraftträdandet av protokollen sker därefter efter det att förutsättningarna har uppfyllts. har ändringsprotokollet till ansvarighetskonventionen ratifi-cerats av sex stater av vilka emellertid bara tre har ett brutto-tankertonnage av minst en miljon enheter. Ändringsprotokollet till fondkonventionen har ratificerats av samma sex stater och mängden emottagen olja bland dessa länder överstiger . Om de fyra nordiska länderna, som avsikten är, ratificerar ändringsprotokollen kommer de, med som har ett bruttotankertonnage om minst en miljon enheter, att bidra till att förutsättningarna för ett ikraftträdande av ändringsprotokollet till ansvarighetskonventionen uppfylls. Därutöver innebär ett nordiskt ratificerande av protokollen också att förutsättningarna för ett ikraftträdande av ändringsprotokollet till fondkonventionen uppfylls. Det kan i så fall förväntas att ansvars- och ersättningssystem kommer att träda i kraft . Mot denna bakgrund och för att möjliggöra att oljeskador i svenska farvatten kan ersättas enligt det förhöjda ansvars- och ersättningssystemet bör en svensk ratifikation av ändringsprotokollen komma till stånd . Som har angetts i avsnitt 6.1 kommer under en övergångstid relativt komplicerade övergångsbestämmelser att vara tillämpliga. I fråga om den närmare utformningen och innebörden av dessa bestämmelser hänvisas till författningskommentarerna. 10.1 Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) 7 kap. Allmänna bestämmelser om ansvar 1 § Redaren är ansvarig för skada som befälhavaren, en medlem av besättningen eller en lots orsakar genom fel eller försummelse i tjänsten. Redaren är också ansvarig, om skada vållas av någon annan, när denne på redarens eller befälhavarens uppdrag utför arbete i fartygets tjänst.