prop · GI032 · 1995-01-01 00:00:00 — Om det i beskrivningen av brottet ingår att viss verkan av brottet inträtt, skall tiden räknas från den dag sådan verkan inträdde. Från de allmänna reglerna om utgångspunkten för preskriptionstiden och dennas beräkning, vilka gäller även inom specialstraffrätten, har undantag gjorts för vissa brottstyper, bl.a bokföringsbrott och skattebrott. Beträffande sexualbrotten är preskriptionstiderna med dagens regelsystem helt en funktion av brottens straffskalor. Brottsrekvisiten är så utformade att utgångspunkten för beräkningen av preskriptionstiden alltid är dagen för brottets begående. En sammanställning av de aktuella preskriptionstiderna för sexualbrotten återfinns i bilaga 4. Rättspolitiskt brukar åtalspreskription motiveras bl.a. med att statens straffanspråk inte bör upprätthållas . Straffbehovet försvagas allt eftersom tiden går och från allmänpreventiv synpunkt är det därför inte lika nödvändigt att för länge sedan begångna brott blir beivrade som att så sker med brott som ännu är aktuella i det allmänna medvetandet. Ett skäl, som brukar tillmätas betydelse i diskussionen om preskriptionstider, är att det skulle drabba den misstänkte onödigt hårt att behöva riskera att efter brottet ådömas ett straff, som kanske äventyrar den tillvaro han har byggt upp för sig. Preskriptionsreglerna är så uppbyggda att brott med likartade straffvärden skall ha samma preskriptionstid. Dessa grundläggande intressen av relativt korta och ensartade preskriptions- tider måste dock vägas mot faktorer som talar för längre preskriptionstider beträffande vissa brottstyper. Bakom de speciella regler om preskription för bl.a. bokföringsbrott och skattebrott ligger främst intresset av att skapa effektiva möjligheter till lagföring av sådana brott. Frågan om också sexualbrott mot barn skall särbehandlas i preskriptions- hänseende aktualiserades lagstiftningsärende angående ändringar beträffande sexualbrotten. Ändringarna, som bl.a. innebar att en grov grad av brotten sexuellt tvång, 6 kap. 2 § BrB, och sexuellt utnyttjande, 6 kap. 3 § BrB, infördes, kom att medföra att preskriptionstiden för normalgraden av sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande sänktes från tio till . Vad gäller frågan om preskriptionsbestämmelser vid sexualbrott uttalade med anledning av vissa motionsyrkanden bl.a. följande (bet. 1991/92:JuU7 s. 15). Utskottet har förståelse för tankarna i motionerna om en förläng- ning av preskriptionstiderna för sexualbrotten. Det står dock, som framfördes redan vid införande av särregleringen i nu ak- tuellt hänseende på skattebrottsområdet (jfr prop. 1961:28, s. 38, 1LU1961:17), utom diskussion att starka skäl måste kunna åbe- ropas för en avvikelse från den generellt gällande preskriptions- tiden, i all synnerhet när det som i förevarande fall är fråga om att förlänga den. Utskottet har emellertid tidigare inte avvisat tanken på en särlösning för vissa brott om sådan påkallas, och mot bakgrund av den brottslighet det här gäller, är utskottet be- rett att förorda en översyn på området. Utskottets ställningsta- gande innebär att utskottet, som noterat effekterna i preskrip- tionshänseende av ändringarna i 6 kap. 2 och 3 §§, efterlyser en översyn av gällande preskriptionsbestämmelser såvitt rör 6 kap. BrB om sexualbrotten. Därvid kan naturligtvis olika vägar prövas; en kan ta sikte mera direkt på särskilda preskriptionsregler, en annan kan innefatta överväganden rörande de olika brottens straffskalor. Översynen bör ha syftet att de nuvarande åtalspres- kriptionstiderna förlängs. Om det av systematiska skäl anses läm- pligt kan översynen naturligtvis även omfatta annan brottslighet. Det i promemorian framlagda förslaget om förlängning av preskriptionstiderna för sexualbrott mot barn skall ses mot bakgrund bl.a. av vad utskottet uttalat. 8.2 Förlängda preskriptionstider för sexualbrott som riktar sig mot barn Regeringens förslag: Preskriptionstiden för sexualbrott som riktar sig mot barn förlängs på så sätt att preskriptionstiden börjar löpa först den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Regler om detta förs in i 35 kap. 4 § . Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget i huvudsak eller lämnar det utan erinran. anser, med hänsyn till de uppenbara svårigheter som i flertalet fall torde föreligga att få till stånd en utredning som kan läggas till grund för ett åtal och en fällande dom, att regeln bör kompletteras såtillvida att straff ej får ådömas om den misstänkte inte häktats eller fått del av åtal från det påstådda brottet. Enligt tingsrättens mening bör preskriptionsregeln också omfatta försök till de angivna brotten, i de fall sådant är straffbart. Överåklagaren vid i anför att förlängningen av preskriptionstiden bör omfatta endast gärningar av allvarligare beskaffenhet, dvs. de som anges i 6 kap. 1-6 §§. vid anser att den föreslagna preskriptionsregeln skulle bättre fylla det i promemorian nämnda syftet om den skulle kunna utnyttjas enbart av målsäganden själv. , i (ROKS) och Kvinnofronten anser, med hänvisning till bl.a. , att preskriptionstiden skall börja löpa den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . ombudsmän (), , , , Överåklagarna vid Regionåklagarmyndigheterna i och samt avstyrker förslaget. Som skäl härför har i huvudsak anförts de skäl som i promemorian redovisats mot en särreglering av preskriptionstiderna för sexualbrott mot barn (s. 54 f.). De har därutöver anfört bl.a. följande. anför att en sådan förlängd preskriptionstid som föreslås i en del fall inte kommer att stå i rimlig proportion till brottet; genom att även brott enligt 6 kap. 7 § BrB omfattas av den föreslagna särregeln skulle sålunda förundersökning t.ex. få inledas och rentav åtal kunna väckas för ett förhållandevis mindre allvarligt fall av blottande, som ligger . RÅ anför bl.a. att ett förstärkt straffrättsligt skydd genom en förlängd preskriptionstid gör sig gällande i första hand beträffande kvalificerade övergrepp som riktat sig mot de yngsta barnen. Sådana övergrepp torde i regel komma att rubriceras som grova brott, för vilka det gäller förhållandevis långa preskriptionstider. Även vid en sen anmälan torde därför lagföring i många fall ändock vara möjlig. Överåklagaren vid i anser att eftersom preskription inte har karaktären av en åtalsfrist utan har sin grund i ett avtagande straffbehov bör tidpunkten för brottet vara den självklara utgångspunkten för beräkning av åtalspreskription och ingenting annat. Överåklagaren vid i påpekar att förslaget kan medföra att preskriptionstiden för vissa sexualbrott kan bli längre än för mord. Han anför vidare att om man skall hålla fast vid att ett avsiktligt dödande av en medmänniska är mer straffvärt än något annat våldsbrott, oavsett om det regleras i 3 eller 6 kap. BrB och oavsett hur avskyvärt våldsbrottet än må vara, bör brottsgraderingen komma till uttryck inte bara i strafflatituderna utan även i preskriptionstiden. har anfört att det är statens straffanspråk på den brottsliga gärningen och inte offrets behov av upprättelse som varit avgörande för preskriptionstiden. Att på föreslaget sätt försöka komma till rätta med problemet att barn av olika skäl inte berättar om händelser de upplevt förrän och därtill som motiv härför ange upprättelse samt möjlighet att erhålla skadestånd är enligt inte förenligt med syftet bakom preskriptionsreglerna. De ofta livslånga skador som sexuella övergrepp mot barn ger gör emellertid brotten så allvarliga att en straffskärpning enligt kan vara motiverad med förlängda preskriptionstider som följd. Skälen för regeringens förslag: Det straffrättsliga sanktionssystemet har en central roll för att bekämpa sexuella övergrepp. Höga krav måste därför ställas på att regelsystemet är utformat så att det medger en effektiv lagföring. Sexuella övergrepp mot barn ger inte sällan livsvariga psykiska skador. Trots att antalet anmälda fall har ökat väsentligt visar många undersökningar och rapporter att det finns ett betydande mörkertal. En av orsakerna till detta är bl.a. att det är vanligt att sådana brott begås av någon närstående, vilket gör det svårare att anmäla. Av detta kan följa att ett barn som utnyttjas sexuellt känner sig medansvarigt. Det kan med fog antas att problemen växer och blir ännu större och svårare, om barnet inte blir trott eller om man inte kan ingripa på grund av att brottet har preskriberats. Ett barn som utsätts för sexuella övergrepp förmår ofta av olika skäl inte berätta om vad det har varit utsatt för förrän det kommer upp i de övre tonåren. Det är först då som barnet nått den självständighet och mognad att det kan berätta vad det varit med om. De sexuella övergreppen är vidare sällan förenade med något nämnbart fysiskt våld, eftersom den som begår gärningen ofta befinner sig i en sådan överlägsen ställning att han eller hon inte behöver tillgripa något våld för att driva igenom sin vilja. Dessa omständigheter för med sig att de sexuella övergreppen i regel inte anmäls utan uppdagas först förflutit. Inte sällan kan de då vara preskriberade. I detta hänseende skiljer de sig markant från annan våldsbrottslighet. Såsom redovisats i promemorian kan det i sammanhanget vara intressant att notera följande vad gäller regler för utbetalning av brottsskadeersättning. Enligt 14 § brottsskadelagen (1978:413) skall ansökan om brottsskadeersättning göras från det att brottet begicks. Vidare sägs i samma bestämmelse att om särskilda skäl föreligger kan ansökan prövas även om den har kommit in . I verksamhetsberättelse /92 framgår att när det gäller ärenden om sexuella övergrepp mot barn eller ungdomar, är det närmast en regel att de kommer in efter utgången av tvåårsfristen. Ansökningarna avvisas dock aldrig av den anledningen. Denna praxis kan ses som en viss bekräftelse på att fakta om sexuella övergrepp mot barn ofta inte kommer fram förrän relativt efter händelsen. Det starka intresse som uppbär det straffrättsliga skyddet mot att barn utsätts för sexuella kränkningar sammantaget med det förhållandet att anmälan för sådana brott inte sällan görs förflutit från kränkningen talar för att preskriptionstiden för sådana brott bör förlängas. Det kan visserligen hävdas att också andra brott, särskilt andra våldsbrott och liknande integritetskränkande brott, framstår som lika förkastliga och att även de därför borde omfattas av ett förslag om förlängda preskriptionstider. Lagrådet har mot bakgrund bl.a. härav uttalat att de rättspolitiska skäl som bär upp reglerna om åtalspreskription starkt talar mot en särbehandling av sexualbrotten och i sitt yttrande anfört följande. Det finns emellertid andra brott än sexualbrott som riktar sig mot barn och som i praktiken ofta inte blir kända förrän barnet nått en ålder då det självt kan göra anmälan om brottet. Det gäller exempelvis barnmisshandel. Som ett annat exempel kan nämnas en far eller en mor som förskingrar barnets förmögenhet. Skäl av samma art som anförs i remissen till förmån för en förlängd pres- kriptionstid beträffande sexualbrott kan göras gällande också beträffande andra brott som riktar sig mot barn och för övrigt också beträffande brott som riktar sig mot någon som visserligen inte är något barn men som under en övergångstid, t.ex. på grund av sjukdom, är ur stånd att själv tillvarata sina intressen. I själva verket är det en farlig väg som beträds om man luckrar upp principen om att brott med samma straffvärde skall ha samma preskriptionstid. Genomförs förslaget är det risk att helheten går förlorad genom att olika särintressen kräver förlängda preskrip- tionstider för brott av vitt skilda slag. Som ett exempel kan näm- nas miljöbrotten där många hävdar att det är otillfredsställande att när effekterna av ett miljöbrott först blir synliga, åtalspre- skription ofta redan har inträtt. Regeringen delar i och för sig den grundläggande inställningen att det är olyckligt om olika brott med likartat straffvärde har olika preskriptionstider. Det finns emellertid anledning att erinra om att det gjorts avsteg från de generella bestämmelserna om preskription. Vad avser vissa skattebrott har i 14 § skattebrottslagen (1971:69) preskriptionstiden förlängts och enligt 35 kap. 4 § andra stycket har för vissa bokföringsbrott utgångspunkten för preskriptionstidens beräknande förlagts till annan tidpunkt än dagen för brottets begående. Särskilt med hänvisning till bokföringsbrotten kan sålunda hävdas att den av regeringen föreslagna regleringen inte innebär någon principiell nyhet. Regeringen vill också understryka att sexualbrott mot barn intar en särställning. De ger ofta inga synliga skador, varför det kan sägas ligga i dessa brotts natur att de i regel inte upptäcks förrän förflutit. Skadorna ligger i stället regelmässigt på ett psykiskt plan. Dessa skador är å andra sidan desto svårare och i många fall livsvariga. Om bevisläget är sådant att den som gjort sig skyldig till övergreppen kan överbevisas härom, vore det enligt regeringens mening stötande om preskriptionsreglerna skulle lägga hinder i vägen mot en lagföring. Om preskriptionstiden förlängs skulle den som utsatts för övergrepp som barn härigenom kunna få upprättelse även då förflutit från händelsen. Det skulle också kunna öka möjligheterna att få skadestånd. Det kan således på goda grunder hävdas att de rättspolitiska argument, av innebörd att straffanspråket uttunnas med tiden och att gärnings- mannen bör vara fredad mot ingripande, som uppbär preskriptionsinstitutet, väger lätt mot intresset av att kränkningar av detta slag beivras. En särbehandling i preskriptionshänseende av just denna brottstyp har således starka skäl för sig. I enlighet med vad som anförts i promemorian är dock en förlängning förenad med vissa praktiska nackdelar. Detta understryks också av ett flertal remissinstanser. Särskilt från åklagarhåll har pekats på de ofta stora bevissvårigheter som är förenade med denna typ av brott. Detta skulle kunna leda till att arbete får läggas ned på utredningar som inte leder till att brott blir uppklarade och att detta närmast skulle vara till nackdel för den som utsatts för övergreppen. Dessa svårigheter skall dock inte överdrivas. Det torde normalt på ett relativt tidigt stadium kunna klargöras om det finns tillgång till sådan bevisning att en utredning blir meningsfull. Om så inte är fallet bör åklagaren kunna förklara för målsäganden vilka omständigheter som föranlett hans beslut, vilket i sin tur bör kunna skapa förståelse för ett beslut att nedlägga en förundersökning. Det bör här framhållas att utgångspunkten givetvis torde vara att en förundersökning inte kan inledas utan aktiv medverkan från målsägandens sida. En framgångsrik förundersökning bygger i mål av detta slag i allt väsentligt på målsägandens uppgifter. Det bör vidare betonas att argumentet att dessa mål typiskt sett är svårutredda givetvis inte är ett argument mot en förlängning av preskriptionstiden för sådana mål där bevisning faktiskt föreligger för ett övergrepp och där förutsättning finns för en fällande dom även efter händelsen. Även om således vissa skäl talar mot en förlängning av preskriptionstiden, är de skäl som talar för denna åtgärd så starka att de bör leda till att en sådan förlängning genomförs. En förlängning av detta slag kan i och för sig åstadkommas genom höjningar av maximistraffen för sexualbrott mot barn. Straffskalan för ett brott skall dock spegla brottets straffvärde. Att höja straffmaximum för ett brott med det enda syftet att förlänga preskriptionstiden bör inte komma i fråga. Några skäl att i detta sammanhang, utöver vad som följer av förslaget till höjning av straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande, överväga de olika sexualbrottens straffskalor finns inte. Som den naturligaste lösningen framstår i stället att, såsom föreslagits i promemorian, ändra utgångspunkten för preskriptionsberäkningen när det sexuella övergreppet skett mot en underårig. I det till Lagrådet remitterade förslaget har förlängningen företagits på så sätt att preskriptionstiden inte räknas från den dag brottet begicks utan från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Lagrådet har pekat på att preskriptionstiden med den föreslagna regleringen framstår som mycket lång och som exempel nämnt att preskriptionstiden för grovt sexuellt utnyttjande kan bli så lång som , att jämföra med preskriptionstiden för mord som är . Lagrådet har, om regeringen finner att en särbehandling i preskriptionshänseende av sexualbrotten mot barn framstår som nödvändig, föreslagit att regeringen prövar möjligheterna att utforma de nya preskriptionsbestämmelserna så att det alltid skall vara möjligt att väcka åtal för de ifrågavarande sexualbrotten från den dag målsäganden blivit eller skulle ha blivit myndig. Lagrådet har avslutningsvis framhållit att dess förslag innebär att när den normala preskriptionstiden är , preskriptionstiden blir längre än enligt det remitterade förslaget. Med den av Lagrådet föreslagna lösningen skulle förvisso preskriptionstiden i vissa fall bli längre än om räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Detta skulle dock endast gälla de ur straffvärdehänseende lindrigaste brotten. Vad avser de allvarligaste formerna av sexualbrott mot barn innebär förslaget dock att preskriptionstiderna skulle bli kortare än om de räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Som exempel kan nämnas att ett grovt sexuellt utnyttjande av underårig, begånget mot ett åttaårigt barn, enligt Lagrådets förslag skulle vara preskriberat den dag barnet fyller , att jämföra med regeringens förslag då brottet skulle vara preskriberat den dag barnet fyller . Som nämnts tidigare förmår ett barn som utsätts för sexuella övergrepp ofta av olika skäl inte berätta om vad det varit utsatt för förrän det kommer upp i de övre tonåren. Det är först då som barnet nått den självständighet och mognad att det kan berätta vad det varit med om. Mot bakgrund härav kan det, enligt regeringens mening, ifrågasättas om den av Lagrådet föreslagna förlängningen av preskriptionstiderna kan anses vara tillräcklig då det gäller de allvarligaste formerna av sexuella övergrepp mot barn. Vidare innebär regeringens förslag en starkare betoning av sambandet mellan brottets straffvärde och preskriptionstidens längd. Förlängningen av preskriptionstiderna bör därför enligt regeringens mening ske på det sätt som föreslagits i det till Lagrådet remitterade förslaget, nämligen genom att preskriptionstiden börjar räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . En bestämmelse med denna innebörd bör införas i 35 kap. 4 § BrB. För att en förlängning av preskriptionstiden skall vara motiverad måste dock krävas att det rör sig om allvarliga kränkningar av barnet. Såsom anförts av flera remissinstanser kan ifrågasättas om de brott som avses i bestämmelsen om sexuellt ofredande typiskt sett uppfyller detta kriterium. För dessa brott bör därför dagens preskriptionsregler behållas. Den föreslagna förlängningen bör således omfatta - med hänsyn taget även till förslaget om upphävande av 6 kap. 5 § BrB - brotten i 6 kap. 1-4 och 6 §§ BrB. Såsom påpekats av vissa remissinstanser bör preskriptionsregeln omfatta också försök till sådana brott. Lagtexten har avfattats i enlighet härmed. Regeringens bedömning: Mot bakgrund av att det är straffbart att köpa sexuella tjänster av underåriga och att en utredning tillsatts för att utreda prostitutionen finns inte skäl att nu föreslå några lagstiftningsåtgärder. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrar sig i frågan instämmer majoriteten i den bedömning som görs i promemorian. LO, Organisationen för barnens rätt i samhället () och framhåller i detta sammanhang att straffmaximum för förförelse av ungdom i 6 kap. 10 § BrB bör höjas från till åtminstone . Som skäl härför anförs bl.a. att straffskalan inte står i proportion till den skada gärningsmannen åsamkar barnet samt att den som utnyttjar ungdom i gatuprostitution eller under liknande förhållanden får samma straff som för snatteri, vilket inte kan anses rimligt. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 34 punkt b) i sägs att barn skall skyddas mot att utnyttjas till prostitution eller i annan olaglig sexuell verksamhet. Inledningsvis kan konstateras att det finns mycket knapphändiga uppgifter om förekomsten av barnprostitution i . Vid en jämförelse med många andra länder torde dock i vart fall den organiserade barnprostitutionen kunna sägas vara obefintlig. I de få fall som upptäcks , ingriper de sociala myndigheterna i regel innan barnen hamnar i prostitution som ett vanemässigt mönster. Prostitution är oförenlig med de tankar om individens frihet och allas jämställdhet som har rått i vårt land. Vidare är prostitutionen ägnad att negativt påverka sexualsynen i allmänhet. Den utgör ofta ett led i brottslig verksamhet och förstärker eller skapar social utslagning. Det är ingen tvekan om att prostitutionen har sådana negativa verkningar i samhället att det är motiverat att bekämpa den med kraft. Regeringen har gett direktiv (S Dir. 1993:31) till en särskild utredare att göra en översyn av samhällets åtgärder mot prostitution. I utredarens uppdrag ingår bl.a. att närmare belysa förekomsten av barnprostitution och att föreslå åtgärder häremot. Några remissinstanser har i detta sammanhang framhållit att straffmaximum för förförelse av ungdom i 6 kap. 10 § BrB bör höjas från till åtminstone . Det saknas underlag för att i detta sammanhang föreslå någon ändring av 6 kap. 10 § BrB. Det kan dock finnas skäl att återkomma till denna fråga, exempelvis i samband med den ovan (avsnitt 6.2) aviserade övergripande översynen av 6 kap. BrB. Mot bakgrund av vad som anförts ovan finns enligt regeringens mening inte skäl att nu föreslå några lagstiftningsåtgärder. 9.2 Offentlig pornografisk föreställning Regeringens bedömning: Några ändringar, utöver den som har föreslagits om sexuellt ofredande, behövs inte för att uppfylla konventionens krav. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig i frågan instämmer i den bedömning som gjorts i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Efter en ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617) blev det förbjudet att anordna offentlig tillställning som utgör pornografisk föreställning. ersattes bl.a. allmänna ordningsstadgan av en ny ordningslag (1993:1617). Förbudet mot att anordna offentliga pornografiska föreställningar har oförändrat tagits in i ordningslagen (prop. 1992/93:210). I 14 § ordningslagen finns således ett generellt förbud mot offentliga pornografiska föreställningar. Den som bryter mot förbudet kan - i enlighet med vad som gällde enligt allmänna ordningsstadgan - enligt 29 § första stycket 5 dömas till böter eller fängelse i högst sex månader.Med pornografisk föreställning förstås föreställning med levande aktörer, där sexuella situationer eller händelseförlopp framställs på ett ohöljt och utmanande sätt. Vid gränsdragningen mot allmänna sammankomster måste en helhetsbedömning göras. Ett pornografiskt inslag i en teaterföreställning får anses vara en del i framförandet av det verk som den samlade sceniska framställningen utgör och faller alltså utanför förbudet. Offentlig filmförevisning som ingår som ett moment i en pornografisk framställning är inte att anse som en biografföreställning, men enbart filmförevisning kan inte vara pornografisk föreställning. Enstaka inslag av striptease eller dylikt i en varietéföreställning kan inte medföra att den skall räknas som pornografisk föreställning. I begreppet pornografisk föreställning anses ingå att det primära syftet med föreställningen skall vara att förmedla pornografi. Förbudsregeln omfattar även enskild posering, om den kan anses utgöra eller vara en del av en tillställning, som anordnas på ett sådant sätt att allmänheten äger tillträde.