prop · GI0323 · 1995-01-01 00:00:00 — Har en ansökan gjorts före ikraftträdandet bör därför äldre bestämmelser tillämpas. Detta bör framgå av en särskild övergångsbestämmelse för respektive lag. Av 5 § lag (1964:163) om införande av följer att ny lag skall tillämpas om den leder till frihet från straff även då gärningen begicks före ikraftträdandet. I fråga om förslagen till avkriminalisering krävs det därför inte några övergångsbestämmelser. De föreslagna ändringarna av bör kunna tillämpas genast även i ärenden som redan är anhängiga. Det finns därför inte heller i fråga om dessa ändringar något behov av övergångsbestämmelser. 13.1Förslaget till lag om ändring i 9 kap. 12 § I första stycket har endast gjorts språkliga ändringar. Motiven för ändringarna i andra stycket behandlas i avsnitt 6.8. Begreppen kredit- och tillgångskonto anknyter till vedertagen terminologi i konsumentlagstiftningen. Den nya regeln är avsedd att tillämpas vid missbruk av eget konto, oavsett om detta är förbundet med kredit eller inte och oavsett de tekniska formerna för disposition över kontot. Med eget konto avses här ett konto som gärningsmannen har rätt att disponera. Vid åtalsprövningen enligt denna regel bör särskilt beaktas storleken av det belopp som överträdelsen avser. Ju större belopp, desto starkare är skälen för åtal. Som en allmän utgångspunkt bör kunna anföras att om uttag skett av en summa motsvarande ett basbelopp () eller mer bör allmänt åtal normalt väckas. Andra omständigheter som bör beaktas och som kan föranleda att åtal väcks vid bedrägerier avseende lägre belopp är om gärningsmannen visat förslagenhet eller satt verksamheten i system. Det bör också särskilt beaktas om målsägandens slutliga förlust omfattats av gärningsmannens uppsåt. Om gärningsmannens avsikt varit att endast tillfälligt bevilja sig en kredit bör det angivna beloppet kunna sättas högre. Någon ändring beträffande åtalsprövningen vid bedrägligt beteende som avses i 2 § 2 stycket är inte avsedd. 10 kap. 10 § I första stycket har endast gjorts språkliga ändringar. Motiven för ändringarna i andra stycket behandlas i avsnitt 6.7. Genom ändringarna görs åtalsprövningsregeln tillämplig även på olovliga förfaranden med förhyrd egendom. Det bör påpekas att den rättsliga bedömningen av sådana förfaranden visat sig komplicerad. Om gärningsmannens avsikt redan vid avtalsslutet varit att inte återställa godset föreligger helt naturligt be- drägeri. Detta är emellertid ofta svårt att styrka. Om godset sålts av hyres- mannen eller han på annat sätt har tillägnat sig det bör gärningen normalt kunna bedömas som ett förskingringsbrott. Även ansvar för olovligt förfogande kan emellertid under vissa omständigheter förekomma, exempelvis om någon annan än hyresmannen förfogar över egendomen och gärningen inte innefattar ett häleribrott. När det gäller olovligt brukande framgår av rättsfallet NJA 1987 s. 388 att endast det förhållandet att förhyrd egendom inte återlämnats i rätt tid inte kan grunda ansvar för detta brott. Det fordras därutöver att det hyrda brukas på något sätt som kan medföra risk för skada eller annan olägenhet för uthyraren. Anmälningar avseende att uthyrare inte återfått egendom innehåller ofta inte andra uppgifter än att hyresmannen har kvar egendomen i sin besittning. Det kan i dessa fall ifrågasättas om en sådan anmälan över huvud taget innehåller påstående om brott, varför anmälan i dessa fall ofta bör kunna avskrivas med motiveringen att gärningen ej är brott. Finns, trots detta, anledning till antagande att ett brott begåtts torde inte sällan förundersökning ändå kunna underlåtas med hänvisning till den föreslagna åtalsprövningsregeln. För att åtalsprövningsregeln skall vara tillämplig vid förskingringsbrott krävs emellertid att brottet bedöms som undandräkt. Beträffande gränsdragningen mellan detta brott och förskingringsbrottet hänvisas till avsnitt 6.7. 13.2Förslaget till lag om ändring i 23 kap. 1 § Paragrafen tillförs ett nytt andra stycke som innebär att förundersökning inte behöver inledas, om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. Även i fortsättningen gäller en principiell skyldighet att inleda förundersökning om det finns anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Genom det nya stycket markeras att förundersökning får underlåtas om det inte finns praktiska förutsättningar för att brottet kommer att kunna utredas. Vid bedömningen skall hänsyn endast tas till sådana omständigheter som kan hänföras till det enskilda fallet. Sådana omständigheter att arbetsbelastningen på myndigheten är ansträngd och att det finns utredningsbalanser medför inte att förundersökningsplikten bortfaller. 23 kap. 3 § Bestämmelsen i paragrafens andra stycke i dess nuvarande lydelse, som innebär att åklagaren har rätt att ge anvisningar för undersökningens bedrivande då förundersökningen leds av polismyndigheten, har upphävts. Skälen för detta har redovisats i avsnitt 7.4. Bestämmelsen i första stycket om vem som får inleda förundersökning har formulerats om. Den nya lydelsen innebär att förundersökning skall inledas genom ett formligt beslut. I avsnitt 7.3 har närmare redogjorts för skälen till denna ändring. Även bestämmelsen om åklagares övertagande av förundersökningsledningen har ändrats. Av den nya lydelsen framgår uttryckligen att åklagaren övertar ledningen av förundersökningen avseende brottet. Genom detta klargörs att åklagaren alltid övertar ansvaret för hela förundersökningen. Det är inte möjligt att dela en förundersökning på det sättet att åklagaren har ledningen av utredningen mot viss person, medan ledningen av utredningen i övrigt ligger kvar hos polisen. Skälen för denna ändring har redovisats i avsnitt 7.4. I andra stycket har endast några redaktionella ändringar gjorts. I tredje stycket ges regler om polismans rätt att vidta utredningsåtgärder innan förundersökning hunnit inledas. Enligt nuvarande ordning får åtgärder vidtas endast om de inte kan uppskjutas utan olägenhet. Den nya lydelsen innebär att de utredningsåtgärder, som det finns förutsättningar för att vidta, bör göras redan i detta skede av utredningen. Som påpekats i avsnitt 7.3 ger bestämmelsen i sig inte polisman rätt att vidta åtgärder som innehåller någon form av tvång. Liksom tidigare måste beaktas om det är lämpligt att åtgärden vidtas. Förhör bör naturligtvis inte hållas med någon som är chockad eller påverkad av alkohol eller annat. Den utvidgade möjligheten att vidta utredningsåtgärder kommer i praktiken att innebära att utredningen i fler fall än tidigare kan slutföras genom att behörig person beslutar att förundersökning skall inledas samt att polismannens utredningsåtgärder och resultatet av dessa dokumenteras i akten. 23 kap. 8 § Bestämmelsen har förtydligats så att det uttryckligen anges att den gäller även då polisman vidtar åtgärder med stöd av 23 kap. 3 § RB. Skälen för detta har redovisats i avsnitt 7.3. Reglerna i 23 kap. 9 § RB om hur länge den som skall höras är skyldig att stanna kvar för förhör är tillämplig oavsett i vilket läge av utredningen som en åtgärd enligt 8 § vidtas. 23 kap. 22 § Möjligheten att underlåta formell förundersökning, i de fall det ändå finns tillräckliga skäl för åtal, har utvidgats till alla brott som inte kan antas föranleda annat än ett bötesstraff. Som närmare utvecklas i avsnitt 7.2 innebär regeln inte att det kan ställas mindre krav på det materiella underlaget för prövningen av ansvarsfrågan. Den tar endast sikte på hur dokumentationen sker. I förundersökningskungörelsen ges vissa regler om vad som skall framgå av handlingarna i de fall förundersökning inte behöver göras. 27 kap. 7 § Skyldigheten för åklagaren att begära förlängning av åtalstiden i de fall beslag skett och åtal inte väckts inom en månad har tagits bort. Skälen för detta har redovisats i avsnitt 10.2. I övrigt har några redaktionella ändringar gjorts. 48 kap. 2 § Av paragrafen framgår vad som kan tas upp i ett föreläggande enligt 48 kap. Den har kompletterats med en upplysning om att även enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet kan tas upp i ett strafföreläggande. 48 kap. 4 § Av paragrafen framgår att det, med undantag för de sällsynta fall då normerade böter utgör påföljd, är möjligt att utfärda strafföreläggande för alla brott som har böter i straffskalan. Att strafföreläggande bara får utfärdas för brott som föranleder böter framgår av 48 kap. 2 § RB. I avsnitt 9.2 redogörs för de överväganden som ligger bakom utvidgningen av möjligheten att utfärda strafföreläggande. 48 kap. 5 § I paragrafen ges bestämmelser om vilka omständigheter som utgör hinder mot att strafföreläggande utfärdas. Det förhållandet att målsäganden förklarat att han skall föra talan om enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet eller begär att åtal skall väckas, skall inte längre i sig kunna utgöra hinder mot att strafföreläggande utfärdas. Om målsäganden förklarat att han tänker föra talan om något annat slag av enskilt anspråk, t.ex. en talan om bättre rätt, utgör detta hinder mot att strafföreläggande utfärdas. Ändringarna har behandlats i avsnitt 9.2. 48 kap. 5 a § Bestämmelsen innebär att strafföreläggande får omfatta även enskilda anspråk som avser betalningsskyldighet. Skälen för detta har redovisats i avsnitt 9.2. I de fall åklagare enligt 22 kap. 2 § första stycket är skyldig att föra målsägandens talan - alltså då anspråket är grundat på brottet, talan av åklagaren kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte är uppen- bart ogrundat - skall han pröva om anspråket kan tas med i föreläggandet. Om så inte är fallet skall, såsom gäller då brottet är förenat med en fråga om särskild rättsverkan, strafföreläggande över huvud taget inte utfärdas. Åklagaren är i dessa fall hänvisad till att väcka åtal vid domstol. Om det enskilda anspråket är sådant att det inte omfattas av åklagarens skyldighet enligt 22 kap. 2 § RB, utgör anspråket dock inte hinder mot att föreläggande utfärdas. Detta framgår av att föreläggande skall omfatta det enskilda anspråket endast då denna skyldighet finns. Vid prövningen av om det enskilda anspråket kan föreläggas för godkännande måste en rad omständigheter beaktas. Det skall finnas anledning anta att den misstänkte kommer att godkänna anspråket. Detta skall vara klart formulerat och det skall tydligt framgå på vilka omständigheter anspråket grundas. Det får inte finnas skäl för jämkning av anspråket. Tillgänglig dokumentation, t.ex. faktura på en reparationskostnad, bör ha getts in. Inget hindrar att det fordrade beloppet är förenat med ränta. 48 kap. 6 § Paragrafen har kompletterats med en bestämmelse om vilka uppgifter föreläggandet skall innehålla då ett enskilt anspråk föreläggs för godkännande (jfr 48 kap. 5 a §). I övrigt har några redaktionella ändringar gjorts. 48 kap. 9 § I paragrafen ges bestämmelser om hur ett strafföreläggande godkänns. Det tillägget har gjorts att ett godkännande i förekommande fall även skall omfatta det enskilda anspråk som tagits upp i strafföreläggandet. 48 kap. 10 § I paragrafen, som innehåller bestämmelser om fullmakt att godkänna ett strafföreläggande, har tillagts en bestämmelse om att fullmakten även skall innehålla uppgift om det enskilda anspråk som den misstänkte är villig att godkänna. I övrigt har några ändringar av redaktionell natur gjorts. 13.3Förslaget till lag om ändring i utsökningsbalken 2 kap. 2 § Paragrafen, som innehåller vissa bestämmelser om ansökan i utsökningsmål, har kompletterats med en bestämmelse som innebär att en sökande inte behöver ge in exekutionstiteln om denna är ett strafföreläggande som på grund av föreskrift i lag eller annan författning översänds till kronofogdemyndigheten av en myndighet. Ändringen tar sikte på de fall då ett enskilt anspråk har tagits upp i ett strafföreläggande. Syftet är att målsäganden inte själv skall behöva ta initiativ till indrivning av det enskilda anspråket. Skälen för denna ändring redovisas i avsnitt 9.2. Bestämmelsen förutsätter vissa förordningsändringar. 2 kap. 15 § Paragrafen innehåller bestämmelser om föreläggande av vite. Rätten för åklagare att föra talan om utdömande av vite har tagits bort. Ändringen kommenteras i avsnitt 5.4. 13.4Förslaget till lag om ändring i checklagen (1932:131) Förslaget, som innebär en avkriminalisering av brott enligt 74 § checklagen, har kommenterats i avsnitt 6.5. 13.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1939:608) om enskilda vägar I 106 § ges vissa regler om vite och handräckning i fråga om åtgärder som vidtagits i strid med förordnanden som meddelat enligt 100 §. Åklagares rätt att ansöka om handräckning har tagits bort. Ändringen kommenteras i avsnitt 5.3. 13.6Förslaget till lag om ändring i trafikbrottslagen (1951:649) 1 § Ändringen i första stycket, som kommenteras relativt utförligt i avsnitt 6.3 ovan, innebär att gränsen för straffbar oaktsamhet enligt straffstadgandet för vårdslöshet i trafik höjs och att ett minimistraff om trettio dagsböter införs. I enlighet med vad som anförts i avsnitt 6.3 bör från det straffbara området för vårdslöshet i trafik i regel undantas sådana förfaranden där trafikanten, på grund av tillfällig ouppmärksamhet eller bristande förmåga, gjort en felbedömning av trafiksituationen. Likaså bör rena manövreringsmisstag normalt inte leda till ansvar enligt aktuell bestämmelse. Avsikten med den föreslagna lydelsen av stadgandet är att ansvar för vårdslöshet i trafik skall förbehållas sådana beteenden i trafiken som är att beteckna som vårdslösa i egentlig mening. Det skall härvidlag vara utan be- tydelse om en trafikolycka inträffat eller ej. Detta innebär ett kraftigare understrykande av att det trafikfarliga beteendet verkligen skall vara täckt i subjektivt hänseende. Under trafikbrottslagens tillämpningsområde skall sålunda främst hänföras sådana fall där trafikanten gjort sig skyldig till medvetet risktagande. Vid överträdelse av en trafikregel skall vid bedömningen hänsyn tas till regelns större eller mindre betydelse ur trafiksäkerhetssynpunkt. Till sådana typiskt sett trafikfarliga beteenden som bör kunna föranleda ansvar för vårdslöshet i trafik hör exempelvis förande av bil i uttröttat tillstånd, allvarliga brott mot regler till skydd för oskyddade trafikanter, trafikfarliga omkörningar, brott mot stopplikt eller körning mot rött ljus som medfört eller kunnat medföra en trafikfarlig situation, allvarligare hastighetsöverträdelser i trafikfarliga miljöer och förande av trafikfarliga fordon. Beaktas bör också om föraren påtagit sig en särskilt ansvarsfull trafikuppgift, t.ex. förande av en skolbuss. Vid bedömningen bör således mer ses till skyldigheten att inte skapa trafikfarliga situationer än till av den enskilde trafikanten visad större eller mindre skicklighet att klara uppkomna problem i trafiken. Ifråga om förhållandet mellan vårdslöshet i trafik och andra straffstadganden blir liksom vanliga konkurrensregler tillämpliga. I andra stycket har endast gjorts språkliga ändringar. 13.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. Undantaget i 2 § 2 från regler om att åtal skall väckas när beslag förekommer har upphävts i konsekvens med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 § RB har upphävts. Vidare har de särskilda reglerna i 2 § 3 om formerna för förverkande av alkoholhaltiga drycker utan samband med talan om ansvar upphävts och ersatts med de föreslagna generella reglerna i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. om rätt för polis och åklagare att själva besluta om förverkande i denna situation. 13.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1016) om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. Ändringsförfattningen utgör en följdförfattning till sjölagen (1994:1009) som enligt beslut av regeringen träder i kraft . Avsikten var endast att i paragrafens första stycke byta ut hänvisningen till vissa bestämmelser i den tidigare sjölagen mot en hänvisning till relevanta bestämmelser i den nya sjölagen. Emellertid kom ändringsförfattningen att formuleras utan beaktande av de ändringar av paragrafen som följer av lagen (1993:1622) om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m., vilka trädde i kraft . Således återges paragrafens tredje stycke i sin tidigare lydelse och har det fjärde stycket utelämnats. Regeringen har med anledning härav avstått från att besluta om ikraftträdande av den nu aktuella ändringsförfattningen. Förslaget innebär att ändringsförfattningen såvitt avser paragrafens tredje och fjärde stycke anpassas till den nu gällande lydelsen av grundförfattningen. Vidare ändras ikraftträdandebestämmelsen så att ändringen träder i kraft utan att regeringen behöver fatta något särskilt beslut därom. 13.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling I 16 § ges regler om beslag i varusmugglingsmål. Undantaget i bestämmelsen från regler om att åtal skall väckas när beslag förekommer har upphävts i konsekvens med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 § andra stycket RB har upphävts. 13.10 Förslaget till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822) I 39 § ges de grundläggande bestämmelserna om vite och handräckning enligt naturvårdslagen. Åklagares rätt att ansöka om handräckning har tagits bort. Ändringen kommenteras i avsnitt 5.3. 13.11 Förslaget till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64) I 7 § ges bestämmelser om beslag av egendom som kan antas vara förverkad enligt 6 § samma lag. Undantaget i bestämmelsen från regler om att åtal skall väckas när beslag förekommer har upphävts i konsekvens med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 § andra stycket RB har upphävts. 13.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift 2 och 3 §§ Beloppen och viktavdragen för uttagande av överlastavgift har ändrats för att åstadkomma en ordning där endast de allvarligare fallen av överlast blir föremål för avgiftsbeläggning. För att åstadkomma detta har de avdrag som sker vid beräkning av överlastavgifterna höjts. har en höjning skett av avgiften i de fall avgift skall utgå. Systemet har utformats så att ett grundbelopp på skall utgå när gränsen för avgiftspliktig överlast överskridits och att avgiften därutöver ökas progressivt i förhållande till överlastens storlek. Viktavdragen föreslås höjda till för varje axel vid för högt axeltryck och till för varje axel vid för hög bruttovikt. På detta sätt bör avgifterna vid fall av kraftig överlast kunna bli ungefär av samma storleksordning som de som utgår, som befrias från hanteringen av avgifter i de lägre intervallen. 13.13 Förslaget till lag om ändring i vapenlagen (1973:1176) I 41 § regleras frågor om beslag i fråga om egendom som kan antas vara förverkad enligt 40 § samma lag. Undantaget i bestämmelsen från regler om att åtal skall väckas när beslag förekommer har upphävts i konsekvens med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 § andra stycket RB har upphävts. 13.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. 2 § Paragrafens första stycke är i sak oförändrat. Av systematiska skäl har regleringen av förfarandet när stämning utfärdas överflyttats från 3 § tredje stycket till förevarande paragraf. 3 § Paragrafens första stycke motsvarar 4 § första stycket första meningen i lagens nuvarande lydelse. Gränsen för när åklagaren får besluta om förverkande har höjts och skall enligt förslaget gå vid betydande värde. Tolkningen av detta rekvisit bör kunna hämtas från bestämmelserna om grov stöld och grovt bedrägeri. Det innebär i praktiken att gränsen för åklagares beslutanderätt skall ligga kring . Regleringen innebär också att åklagaren får besluta om förverkande av sådan egendom som saknar saluvärde, exempelvis förfalskade handlingar, under förutsättning att särskilda skäl inte talar för att saken prövas av rätten. Sådana skäl kan vara att det är tveksamt om vikten av att egendomen förverkas står i proportion till de olägenheter för den enskilde som åtgärden medför. Det senare rekvisitet skall gälla för samtliga fall där åklagare har beslutanderätt. I andra och tredje styckena har intagits förfaranderegler när åklagare beslutar om förverkande. Reglerna är i sak oförändrade. Andra stycket andra meningen har dock formulerats något annorlunda i förhållande till den nuvarande lydelsen. Ändringen har kommenterats i avsnitt 10.1. I fjärde stycket har intagits en rätt för polisman att besluta om förverkande i uppenbara fall beträffande egendom som saknar saluvärde eller där värdet understiger en tiondel av basbeloppet. Formerna för sådana beslut skall i princip vara desamma som för åklagarbeslut. Missnöjesanmälan skall inges till polismyndigheten, som därefter får överlämna ärendet till åklagare om anledning finns att vidhålla att egendomen skall förverkas. I femte stycket har intagits ett bemyndigande för att meddela föreskrifter om tillämpningen. Med hänsyn till att rätten att besluta om förverkande för att bli praktiskt användbar bör få användas av polisman i det dagliga arbetet, bör förhållandevis noggranna tillämpningsföreskrifter utarbetas. 4 § Paragrafen, som motsvarar 3 § första och andra stycket i lagens nuvarande lydelse, upptar bestämmelser om kungörelsedelgivning. Reglerna blir gemensamma för såväl beslut av domstol som beslut av åklagare eller polisman. Beloppsgränsen för när delgivning får ske genom anslag på rättens kansli har anknutits till basbeloppet och bestämts till en tiondel av detta belopp. Detta innebär en omedelbar höjning av beloppsgränsen till . 13.15 Förslaget till lag om ändring i (1987:10) I 10 kap. 8 § ges regler om i vilken ordning olika avgifter, som kan tas ut enligt 10 kap. 4-7 §§, skall prövas. Enligt nuvarande ordning skall frågan om tilläggsavgift skall tas ut prövas av allmän domstol på talan av åklagare. Ändringen innebär att det anförtros att självständigt pröva om talan om tilläggsavgift skall föras och att också utföra denna talan. Talan skall i fortsättningen prövas av allmän förvaltningsdomstol, dvs. Vid överklagande till kammarrätt krävs det prövningstillstånd. Skälen för ändringarna har redovisats i avsnitt 5.2. 13.16 Förslaget till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 41 § I paragrafen har tagits in ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om skyldighet för den som jagar att betala en särskild avgift för vilt som fälls i strid mot gällande licens. Regeringen avser att ta in regler om särskild avgift i förordningen (1980:400) om ersättning vid vissa viltskador m.m. 43 och 45 §§ Det subjektiva rekvisitet oaktsamhet i 43 § andra stycket och 45 § första stycket har ändrats till grov oaktsamhet. Straffbestämmelsen i 45 § tredje stycket för åsidosättande av vad som föreskrivits i en för jakten meddelad licens har upphävts. Straff för brott mot licensbestämmelser kommer härigenom endast att regleras i 43 § 1. Ändringarna kommenteras närmare i avsnitt 6.6. 46 och 48 §§ Ändringarna är en konsekvens av att straffansvaret i 45 § tredje stycket föreslås upphävt. 13.17 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. I 3 kap. 17 § ges vissa regler om vite och handräckning. Möjligheten för åklagare att ansöka om handräckning har upphävts. Ändringen kommenteras närmare i avsnitt 5.3. 13.18 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel I 6 § ges bestämmelser om beslag av egendom som kan antas vara förverkad enligt 5 § samma lag. Undantaget i bestämmelsen från regler om att åtal skall väckas när beslag förekommer har upphävts i konsekvens med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 § andra stycket RB har upphävts. 13.19 Förslaget till lag om ändring i ordningslagen (1993:1617) I 2 kap. 31 § och 3 kap. 25 § ges vissa bestämmelser om beslag. Undantaget i bestämmelserna från regler om att åtal skall väckas när beslag förekommer har upphävts i konsekvens med att bestämmelsen om detta i 27 kap. 7 § andra stycket RB har upphävts.