prop · GI03124 · 1995-01-01 00:00:00 — Ej heller får den som Inte heller får den som är är häktad på grund av häktad på grund av misstanke om brott misstanke om brott ta mottaga besök som kan emot besök som kan medföra medföra fara för att fara för att bevis bevis undanröjes eller undanröjs eller utredning utredning om brott om brott annars försvåras. Om det behövs av Om det är påkallat av säkerhetsskäl eller för att säkerhetsskäl eller för undvika att bevis att undvika att bevis undanröjs eller utredning undanröjes eller om brott annars försvåras, utredning om brott skall en eller flera eljest försvåras, skall personer vara närvarande en eller flera personer vid besök. vara närvarande vid Under förutsättningar som besök. anges i andra stycket Under förutsättningar kan som villkor för besök som anges i andra föreskrivas att den be- stycket kan som villkor sökande underkastar sig för besök föreskrivas kropps-visitation. att den besökande underkastar sig kropps- visitation eller medger undersökning av väska, Om det behövs för att kasse eller annat kunna bedöma om den som är dylikt som han vill häktad skall få ta emot medföra vid besöket. besök i ett särskilt fall eller om ett besök skall vara bevakat, skall i förväg undersökas om den besökande har dömts eller är misstänkt för brottslig verksamhet. I den utsträckning det behövs skall upplysningar också inhämtas om den besökandes personliga förhållanden i övrigt. Om försvarares rätt Om försvarets rätt att att sammanträffa med träffa den som är häktad den som är häktad finns finns bestämmelser i bestämmelser i rätte- gångsbalken. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning tillkallades en parlamentarisk kommitté med uppgift att se över kriminalvården i anstalt (dir 1992:36). Kommittén skulle göra en genomgripande översyn av de principer och det regelverk som lades fast genom kriminalvårdsreform. Huvuduppgiften var att, efter en avvägning mellan de olika intressen som gör sig gällande, överväga vilka principer för anstaltsplacering som bör tillämpas samt att anpassa regelverket till dessa. Intresset av att hålla anstalterna narkotikafria skulle därvid särskilt uppmärksammas. Kommittén antog namnet (JU 1992:06). överlämnade utredningen sitt huvudbetänkande Verkställighet av fängelsestraff (SOU 1993:76). I betänkandet föreslår utredningen att lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt skall ersättas med en ny lag med benämningen lagen om verkställighet av fängelsestraff (Fängelselagen), till vilken dock åtskilliga bestämmelser från den nuvarande lagen kan överföras i oförändrat skick. I sitt betänkande behandlar utredningen inledningsvis de grundläggande målen för kriminalvården i anstalt. Utredningen tar vidare upp anstaltsindelningen och reglerna för placering av de intagna. Lagförslaget innehåller särskilda bestämmelser om placeringen av ungdomar och kvinnor. Utredningen lämnar också förslag till ändringar bl.a. beträffande straffverk- ställigheten för vissa långtidsdömda, de intagnas kontakter med yttervärlden, vistelser utanför anstalten, innehav av personliga tillhörigheter, kontroll- åtgärder mot intagna samt det disciplinära sanktionssystemet. Utredningens sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. överlämnade utredningen sitt slutbetänkande Kriminalvård och psykiatri (SOU 1994:5), vilket tar upp frågan om behandling av intagna som är psykiskt sjuka eller störda samt frågan om behandling av män som är dömda för övergrepp mot kvinnor och barn. Även detta betänkande har remissbehandlats. Sammanställningar av remissyttrandena har upprättats i och finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr 93-3262 och 94-320). Som en första etapp i behandlingen av utredningens förslag tas i denna proposition upp frågor om indelningen av anstalterna och fördelning av de intagna mellan olika anstalter samt vissa kontrollåtgärder mot intagna i syfte att hindra förekomsten av narkotika och i övrigt förbättra ordningen och säkerheten vid anstalterna. föreslås vissa ändringar i och lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Regeringen avser att återkomma till övriga förslag. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Vissa av lagförslagen i lagrådsremissen finns dock inte med i propositionen. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Regeringen har i propositionens lagförslag beaktat Lagrådets synpunkter. Vidare har vissa ändringar av främst redaktionell art gjorts i lagtexten. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i författningskommentaren till ändringarna i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. När lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) trädde i kraft gällde enligt 1 kap. 7 § att rätten vid val av påföljd, med iakttagande av vad som krävdes för att upprätthålla allmän laglydnad, skulle fästa särskilt avseende vid att påföljden skulle vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället. Att den s.k. behandlingstanken tillmättes stor vikt vid påföljdsbestämningen återspeglas även i KvaL. Enligt 4 § skall kriminalvården i anstalt utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. I den utsträckning det kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersätts bör verksamheten redan från början inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. Frigivningen skall förberedas . trädde nya bestämmelser om påföljdsbestämningen i kraft (prop. 1987/88:120, bet. 1987/88:JuU45, rskr. 1987/88:404, SFS 1988:942). Den generella bestämmelsen i 1 kap. 7 § upphävdes och i stället infördes en detaljerad reglering om påföljdsval och straffmätning, varvid utgångspunkten skall vara det aktuella brottets straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad gärningsmannen insett eller borde insett om detta samt de avsikter eller motiv som han har haft. Det finns också bestämmelser om faktorer som är särskilt försvårande eller förmildrande vid bedömningen av straffvärdet. Ändringarna i syftade inte till att förändra principerna för det interna arbetet inom kriminalvården. Departementschefen anförde i propositionen att det är av avgörande betydelse för möjligheterna till en human och meningsfull kriminalvård att man behåller ambitionen att inom ramen för de utdömda påföljderna så långt som möjligt genom stöd och hjälp söka underlätta de dömdas återanpassning i samhället (prop. 1987/88:120 s. 38). Enligt regeringens mening bör, som har föreslagit, de ändrade reglerna om påföljdsval och straffmätning i få genomslag även i verkställighetslagstiftningen. Reglerna om verkställighet av fängelsestraff måste utgå från regler om och grundläggande principer för påföljdssystemet. Lagen om kriminalvård i anstalt bör därför ersättas med en ny lag om verkställighet av fängelsestraff. Av lagen bör framgå att kriminalvårdens huvuduppgift är att verkställa det av domstolen utmätta straffet så att det frihetsberövande som följer av domen upprätthålls och den dömde hindras att begå nya brott . Vidare bör framgå att det inom denna ram skall vidtas utbildnings-, vård- och behandlingsinsatser för att påverka den intagne att leva ett liv utan kriminalitet och för att motverka skadliga följder av frihetsberövandet. På den korta tid som stått till förfogande har utredningen inte haft möjlighet att göra någon mer genomgripande redaktionell översyn av lagstiftningen. Utredningen har inte heller behandlat alla frågor som gäller kriminalvården, bl.a. har man inte tagit upp beslutsordningen. Innan ett heltäckande förslag till en ny lag kan presenteras måste därför utredningens förslag beredas ytterligare inom , med utgångspunkt i de ovan angivna principerna. Detta arbete kräver sådana arbetsinsatser att det inte kan slutföras tidigare än under den kommande vintern. Däremot finns det såväl möjligheter som starka behov av att med förtur nu ta ställning till de förslag som förbättrar kriminalvårdens möjligheter att placera de intagna på en anstalt med lämplig verksamhetsinriktning liksom till de förslag som tar sikte på bekämpningen av narkotika och på att i övrigt förbättra säkerheten och ordningen vid fängelserna. Dessa frågor har därför brutits ur lagstiftningsärendet för att behandlas med förtur. Anstaltsindelningen enligt lagen om kriminalvård i anstalt Enligt lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) delas kriminalvårdsanstalterna in i riks- och lokalanstalter. Anstalter och avdelningar av anstalt kan vara öppna eller slutna. En sluten avdelning kan inrättas som specialavdelning med särskild övervakning och begränsad gemensamhet mellan de intagna. KvaL:s regler för anstaltsindelning har sin grund i en indelning av klientelet som Kriminalvårdsberedningen gjorde i sitt betänkande Kriminalvård (SOU 1972:64 s. 125 ff). Närheten till hemorten - närhetsprincipen - skulle bilda utgångspunkt för placeringen av huvuddelen av de intagna. En placering på en lokalanstalt skulle skapa förutsättningar för en successiv utslussning i samhället och en integration mellan anstaltsvård och frivård samt för en tillämpning av den s.k. normaliseringsprincipen, som innebär att den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller står under övervakning inom frivården har samma rätt till samhällets stödåtgärder och vårdinsatser som andra människor. Andra myndigheters primära ansvar för t.ex. bostads- och arbetsanskaffning samt fysisk och psykisk hälsovård kvarstår. I propositionen underströk departementschefen att endast i de fall då den dömde omhändertagits på sådant sätt att det förhindrar andra myndigheters eller samhälleliga organs medverkan eller när stödinsatserna uteslutande har sin grund i kriminalvårdens rehabiliterande uppgift bör det sålunda kunna vara motiverat att göra något avsteg från denna princip och låta kriminalvården ta det primära ansvaret även för uppgifter som normalt åvilar andra huvudmän (prop. 1974:20 s. 85). Enligt de nuvarande reglerna i KvaL skall den som undergår fängelse i högst företrädesvis vara placerad i lokalanstalt, om inte annan placering är påkallad med hänsyn till risken för att han allvarligt skall störa ordningen genom att nyttja eller förfara olagligt med narkotika eller annars av säkerhetsskäl. Av 4 § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt framgår att vid intagning i lokalanstalt skall väljas den region och såvitt möjligt den anstalt inom regionen som är lämpligast för att den intagnes frigivning skall kunna förberedas på ett ändamålsenligt sätt. Detta gäller även vid förflyttning till lokalanstalt. Den som undergår fängelse skall företrädesvis placeras i riksanstalt. Om det behövs för att man skall kunna förbereda fri- givningen får en intagen i riksanstalt föras över till lokalanstalt. När det gäller valet mellan öppen och sluten anstalt är huvudregeln att intagen skall placeras i en öppen anstalt och att placering i en sluten anstalt skall ske endast om det är påkallat av säkerhetsskäl, t.ex. risk för rymning eller narkotikahantering, eller för att den intagne har behov av arbete, undervisning eller behandling, som inte kan tillgodoses i öppen anstalt. Den som undergår fängelse i lägst och den som i annat fall dömts till fängelse i lägst för grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling som avser narkotika eller för försök, förberedelse, stämpling eller medverkan till sådant brott, skall enligt 7 § tredje stycket KvaL placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till arten av hans brottslighet eller annars kan befaras att han är särskilt benägen att avvika eller fortsätta en brottslig verksamhet av allvarlig karaktär innan verkställigheten i anstalt har avslutats. Vid placering av intagen som inte fyllt skall enligt 8 § KvaL särskilt beaktas att han, om ej särskilda skäl föranleder annat, skall hållas åtskild från sådana intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i samhället. I övrigt innehåller inte KvaL några bestämmelser som ger ledning för valet mellan anstalter av samma slag. Utvecklingen efter att KvaL trädde i kraft När KvaL trädde i kraft var verksamheten vid landets anstalter tämligen likartad. har det skett en utveckling mot ökad specialisering av verksamhetens inriktning vid såväl riks- som lokalanstalter. Till grund för denna utveckling ligger bl.a. de krav på en ökad differentiering som statsmakterna har uttalat. Specialiseringen har främst inriktats på narkotikamissbrukarna. har erinrat om att självklara riktmärken för narkotikapolitiken på kriminalvårdens område måste vara bl.a. att intagna utan narkotikaproblem och sådana som vill bli av med sitt missbruk inte skall behöva komma i kontakt med narkotika under anstaltsvistelsen, att missbrukare skärs av från tillförsel av droger och att intagna förhindras att bedriva narkotikahandel inom anstalterna och ute i samhället. Några anstalter erbjuder särskilda behandlingsprogram för intagna som har missbruksproblem och på många håll bedrivs ett omfattande arbete för att motivera missbrukande intagna att genomgå behandling. Vissa anstalter eller avdelningar har avdelats för intagna som inte missbrukar narkotika, så att de t.ex. inte skall utsättas för påverkan att börja missbruka. På vissa anstalter har man samlat den mycket svårbehandlade grupp av intagna som missbrukar och som inte vill gå igenom behandling för sitt missbruk. Avsikten är att härigenom förbättra möjligheterna att hålla andra anstalter och avdelningar fria från narkotika. Det finns också program för intagna som missbrukar alkohol, t.ex. den s.k. rattfällan, som riktar sig till intagna som har dömts för rattfylleribrott. Enligt de nya regler om grovt rattfylleri m.m. som trädde i kraft bör alla som dömts till fängelse för trafiknykterhetsbrott genomgå alkohol- avvänjande behandling . Ett antal kriminalvårdsanstalter kommer att inrättas speciellt för detta ändamål. Vid några kriminalvårdsanstalter finns särskilda behandlingsprogram för intagna som har förgripit sig mot kvinnor eller barn. gav 1991 regeringen till känna att denna behandling bör utökas och intensifieras ytterligare. Målsättningen är att de intagna som vill och har behov av det skall kunna få sådan behandling. Placeringen av kvinnliga intagna har i ökad utsträckning koncentrerats till vissa anstalter. Inom finns en lokalanstalt som enbart används för kvinnliga intagna. Detta ligger i linje med uttalanden från om det angelägna i att alla kvinnor som så önskar kan genomföra sin anstaltsvistelse skild från manliga intagna. Det finns också anstalter med andra inriktningar beträffande den utbildning, vård eller behandling som erbjuds eller med inriktning på särskilda grupper, såsom Kriminalvårdsanstalten , som företrädesvis tar emot förstagångsdömda yngre män med långa strafftider. Bekämpning av narkotika i fängelserna Arbetet inom kriminalvården präglas i stor utsträckning av att många intagna är narkotikamissbrukare. I samband med intagning i anstalt görs regelmässigt en bedömning av den nyintagnes drogsituation. Under /93 bedömdes av de nyintagna med strafftid över ha missbrukat narkotika under de två månaderna närmast före intagningen på anstalt. Andelen har varit relativt . För intagna med en strafftid var motsvarande siffra . Att en intagen bedöms som narkotikamissbrukare behöver inte innebära att han använder narkotika även under anstaltsvistelsen. Att det förekommer narkotika inne på kriminalvårdsanstalterna är dock klarlagt.Anstalterna rapporterar till sin bedömning av narkotikasituationen utifrån bl.a. gjorda beslag, narkotikapositiva urinprov och erkännande av de intagna. rapporterade av anstalterna att förekomst av narkotika var sällsynt, att narkotika förekom då och då, att det förekom ofta och rapporterade problem "så gott som ". genomförde kriminalvården en stickprovsundersökning, där var femte intagen fick lämna urinprov. Positiva prov lämnades i av fallen medan vägrade att lämna prov. av de intagna som ingick i undersökningen hade således inte några spår av narkotika i urinen vid undersökningstillfället. Av de intagna som bedömts som narkotikamissbrukare hade inte spår av narkotika i urinen. Motsvarande andel för dem som bedömts som icke-missbrukare var . Vid öppna anstalter var av de undersökta urinproven negativa. Motsvarande siffra för slutna lokalanstalter var och för slutna riksanstalter . Vid de öppna anstalterna vägrade att lämna prov, vid de slutna lokalanstalterna vägrade och vid de slutna riksanstalterna . Vid drygt en tredjedel av anstalterna lämnades över huvud taget inte några positiva urinprov och där förekom inte heller någon vägran att lämna urinprov. Även om undersökningen visar att det har förekommit ett visst missbruk av narkotika i anstalt, tyder den ändå på att detta missbruk inte är så omfattande som ibland har befarats. Kriminalvården arbetar på olika sätt för att försöka hålla anstalterna fria från narkotika och därmed motverka narkotikamissbruk under verkställigheten. Kriminalvården försöker också motivera de intagna till och skapa förutsättningar för en långsiktig behandling i och utanför kriminalvården som syftar till drogfrihet och social anpassning. Kriminalvårdens förutsättningar härför har ansetts ha nära samband med möjligheten att differentiera, eller med andra ord dela upp, de intagna beroende på deras förhållande till narkotika. Därutöver har det också stor betydelse vilka kontrollmöjligheter som kriminalvården förfogar över. Av vad som har redovisats ovan framgår att kriminalvården har haft framgång i sin strävan att förhindra tillgången av narkotika på fängelserna. Riksdag och regering har dock uttalat att narkotikabekämpningen måste i fortsatt hög utsträckning vara ett prioriterat område för kriminalvården. 6 Nya regler om indelningen av anstalter och om placeringen av intagna Regeringens förslag: Den nuvarande indelningen i riks- och lokalanstalter upphör och anstalterna delas enbart in i öppna respektive slutna, beroen- de på graden av säkerhet. Liksom skall pla- cering i öppen anstalt äga företräde och placering i sluten anstalt ske endast om det finns särskilda skäl. Den som kan befaras missbruka eller på något annat sätt ta befattning med narkotika under verk- ställigheten skall företrädesvis placeras i en sluten anstalt. Vid fördelningen av de intagna mellan anstalter av samma slag skall den som har behov av utbild- ning eller behandling som anordnas i viss anstalt, om det är lämpligt, placeras i denna. Vidare skall den placering eftersträvas som är ägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen. Detta innebär att den s.k. närhetsprincipen, enligt vilken den dömde skall placeras på en anstalt nära hemorten, inte längre skall ha en övergripande betydelse vid anstaltsplaceringen. Utredningens förslag: När det gäller anstaltsindelningen överensstämmer utredningens förslag med regeringens. Beträffande placeringen av de intagna skiljer sig utredningens förslag från regeringens på så sätt att utredningen föreslår att presumtionen för placering på sluten anstalt skall gälla endast den som missbrukar narkotika. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget att närhetsprincipen inte längre skall ha övergripande betydelse vid anstalts- placeringarna. Med något enstaka undantag tillstyrker remissinstanserna även förslaget om att avskaffa indelningen i riks- och lokalanstalter eller lämnar det utan erinran. Enligt förefaller det rimligt att närhetsprincipen får vika i de fall då den dömde är i behov av en speciell verksamhetsinriktning och denna inte finns i närheten av hemorten. Enligt hovrättens uppfattning torde det dock kunna möta svårigheter att upprätthålla normaliseringsprincipen om närhetsprincipen skall vika. Liknande farhågor framförs av . menar att placering nära hemorten är en viktig princip, då en sådan geografisk närhet underlättar samarbetet med frivården, andra vårdgivare, anhöriga m.fl. och att närhetsprincipen därför ej bör utmönstras helt. () och Svenska Röda korset pekar på att placering långt ifrån hemorten kan försvåra kontakten med anhöriga och anser att kriminalvården borde kunna erbjuda både närhet och differentiering. Även understryker att man bör sträva efter att behålla närhetsprincipen som sidoordnad med differentieringsprincipen. Enligt Länsrätten i är det till stor del en kostnadsfråga att ett tillgodoseende av närhetsprincipen inte låter sig förena med andra grunder för placering. En förväntad ökning av behovet av platser med åtföljande nybyggnad av anstalter är ägnad att med tiden minska problemet. Huvuddelen av de remissinstanser som yttrar sig är positiva till att narkotikamissbrukare skall hållas åtskilda från andra intagna. Flera remissinstanser framhåller att en differentiering av intagna som missbrukar narkotika är en förutsättning för att de skärpta reglerna i syfte att hindra införsel av narkotika inte skall drabba andra än de som åsyftas. delar utredningens uppfattning att narkotikamissbrukare företrädesvis skall placeras i sluten anstalt. Enligt styrelsens uppfattning kan med lämpligt behandlingsinnehåll behandling av narkotikamissbruk med fördel ske i öppen intagna. Enligt styrelsens bedömning ger dock utredningens förslag ett visst utrymme för en individuell bedömning med möjlighet till placering i öppen anstalt, varför förslaget biträds. Styrelsen påpekar att förslaget förstärker behovet av ytterligare slutna anstaltsplatser. ifrågasätter om missbrukare endast på grund av sitt missbruk initialt bör placeras i sluten anstalt. Vid kortare fängelsestraff där permissioner normalt inte kommer i fråga, kan i det enskilda fallet skäl tala för en placering i öppen anstalt. Exempelvis bör detta gälla för en korttidsdömd som är uttalat motiverad att påbörja behandling för sitt missbruk. Skälen för regeringens förslag: Rätt placering - en förutsättning för framgångsrikt behandlingsarbete Som tidigare framgått är utgångspunkten vid påföljdsbestämningen straffvärdet av det eller de brott som läggs den dömde till last och inte vård- eller behandlingsaspekter. När påföljden skall verkställas bör man däremot ta största möjliga hänsyn till den dömdes personliga förutsättningar och till strävan att anpassa honom till ett liv i frihet utan kriminalitet. Ambitionen är således att inom ramen för den ådömda påföljden så långt som möjligt genom stöd och hjälp söka underlätta den dömdes anpassning i samhället. Inom ramen för fängelsestraffet bör alla krafter sättas in för att minska de negativa effekterna av frihetsberövandet för den intagne. Stora ansträngningar bör vidare göras för att komma till rätta med den intagnes personliga och sociala problem för att på så sätt minska risken för ny brottslighet efter straffverkställigheten. I anslutning till arbete har gjorts en undersökning av anstaltsklientelet, vilken omfattar samtliga personer som frigavs . Av undersökningen framgår bl.a. att av gruppen bedömdes ha ett aktuellt narkotikamissbruk (inom före frihetsberövandet). bedömdes vara missbrukare av alkohol. hade varit föremål för psykiatrisk slutenvård genom tvång eller frivillighet. Omkring hälften av dem som frigavs var arbetslösa före frihets- berövandet. av samtliga hade avbrutit folk- eller grundskola. Fullföljd utbildning över grundskolenivå redovisades för , där merparten avsåg gymnasial yrkesutbildning. Tidigare undersökningar visar att omkring en tredjedel av de intagna har behov av att förbättra sina baskunskaper och basfärdigheter i att läsa, skriva och räkna. De intagnas behov av behandling och utbildning är alltså stort. Kriminalvårdens möjligheter att uppnå ett bra resultat i arbetet med att förmå de intagna att leva ett liv utan kriminalitet beror i stor utsträckning på vilka förutsättningar det finns att erbjuda de intagna en lämplig behandling eller utbildning . Mot denna bakgrund är det värdefullt att utvecklingen av verkställighetens innehåll inom anstalterna fortsätter.