prop · GI03123 · 1995-01-01 00:00:00 — Härigenom tydliggörs| |också att förpliktelserna enligt lagen gäller mot både näringsidkare| |och konsumenter. Vidare saknas skäl att begränsa rätten till skade-| |stånd till konkurrerande näringsidare. Den nuvarande begränsningen i| |detta hänseende bör därför tas bort. I stället får en lämplig avgränsning| |ske genom kravet på adekvat kausalitet, dvs. att det skall föreligga| |ett orsakssamband av visst slag mellan marknadsföringsåtgärden och| |skadan för att ersättningsskyldighet skall uppkomma. | | Mål om förbud eller åläggande enligt marknadsföringslagen handläggs i| |dag i som första och sista instans. Mål om straff| |enligt de särskilda reglerna i 6-8 §§ marknadsföringslagen handläggs| |som brottmål i allmän domstol med de möjligheter att överklaga som| |följer av regler. Införandet av ett system med | |direktverkande sanktionsavgifter i marknadsföringsmål kräver av rätts-| |säkerhetsskäl att det finns möjligheter till överklagande. Ett | |tvåinstanssystem bör därför införas för marknadsföringsmålen med | |som första instans och Marknadssdomstolen som| |andra och sista instans. Detta gäller även mål om förbud eller åläggande| |och i viss utsträckning skadestånd enligt marknadsföringslagen. | |Förfarandet vid och föreslås| |följa reglerna i . Regeringen återkommer senare till| |dessa frågor (avsnitt 9.1). | | Enligt den nuvarande marknadsföringslagen får | |ansöka hos om förbud eller åläggande. Beslutar | |att inte ansöka, får ansökan göras av en | |sammanslutning av konsumenter, löntagare eller näringsidkare eller -| |beträffande förbud enligt generalklausulen - av en näringsidkare som| |berörs av handlingen. Allmänt åtal för brott mot någon av de tre | |straffbestämmelserna väcks av allmän åklagare, efter medgivande av| |. Enligt regeringens mening finns det både | |sakliga och principiella skäl för att nu utvidga talerätten vid förbud| |och ålägganden så att enskilda näringsidkare och sammanslutningar ges| |en med jämställd talerätt. | | När det gäller den föreslagna marknadsstörningsavgiften, som ju skall| |ersätta straffsanktionen, är det till följd av det offentligrättsliga| |inslaget lämpligt att talan förs av i första| |hand. Om inte väcker talan bör dock den | |möjligheten stå öppen även för näringsidkare som berörs av | |marknadsföringsåtgärden och för en sammanslutning av näringsidkare.| | | | | | | |6 Krav på marknadsföring | |6.1 Allmänna krav | | Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Utredningen har dock föreslagit en generalklausul om otillbörlig marknadsföring och en om informationsskyldighet. Utredningen har vidare föreslagit att den s.k. lagstridighetsprincipen kommer till uttryck i generalklausulen om otillbörlig marknadsföring. Utredningens förslag till generalklausul om informationsskyldighet innehåller anvisningar om på vilket sätt och i vilka avseenden behovet av information kan göra sig särskilt starkt gällande. Utredningen har vidare föreslagit att generalklauslen om informationsskyldighet skall tillämpas också på marknadsföring som riktar sig till andra än konsumenter som är privatpersoner och som avser sådana produkter som i inte obetydlig omfattning utnyttjas eller kan komma att utnyttjas av konsumenter för enskilt bruk. Remissinstanserna: Remissinstanserna är positiva till utredningens förslag att i en ny marknadsföringslag behålla generalklausuler om otillbörlig marknadsföring och informationsskyldighet. Några remissinstanser har dock synpunkter på utformningen av klausulerna. anser att lagstridighetsprincipen är så självklar att den inte behöver lagfästas. Bl.a. och framhåller att förhållandet mellan generalklausulen om informationsskyldighet och föreskrifter om sådan skyldighet i annan lagstiftning bör klargöras. och avstyrker förslaget att utvidga informationsskyldigheten vid marknadsföring till andra än konsumenter som är privatpersoner. De framhåller att det inte är fråga om någon kodifiering i praxis och att det inte har visats på något behov av en sådan utvidgning. Skälen för regeringens förslag: Den nu gällande marknadsföringslagen innehåller vid sidan av vissa specialbestämmelser två vidsträckta generalklausuler. Den ena tar sikte på otillbörliga marknadsföringsåtgärder och ger möjlighet att förbjuda sådana förfaranden (2 §). Den andra tar sikte på information som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt och ger möjlighet att ålägga en näringsidkare att lämna sådan information (3 §). Med stöd av generalklausulerna har genom sin praxis kunnat utveckla ett nyanserat normsystem på området till ledning för marknadens aktörer. Deras vidsträckta utformning har också skapat möjligheter till en fortlöpande rättsbildning i takt med att nya marknadsföringsmetoder och medel har utvecklats, liksom med rättsutvecklingen i övrigt. Erfarenheterna av systemet med generalklausuler vid sidan om vissa specialbestämmelser är alltså goda. En ny marknadsföringsföringslag bör bygga på samma system och innehålla generalklausuler som bidrar till en dynamisk rättsutveckling. Till den nya lagen bör därför de nuvarande generalklausulerna föras över utan ändring i sak. Enligt den nuvarande generalklausulen kan förbud meddelas mot mark- nadsföringsåtgärder som strider mot god affärssed eller som annars är otillbörliga mot konsumenter och näringsidkare. I uttrycket god affärssed ligger en hänvisning till det utomrättsliga normssystem som har utvecklats inom näringslivet, främst Internationella handelskammarens grundregler för reklam. I en ny generalklausul bör uttrycket bytas ut mot god marknadsföringssed. Innebörden av uttrycket bör definieras i lagen och omfatta både mer och mindre än uttrycket god affärssed. Förutom god affärssed bör uttrycket också omfatta andra vedertagna normer för marknadsföring av produkter. Sådana normer är, förutom föreskrifter, t.ex. riktlinjer som har utfärdat efter överenskommelser med olika branschorganisa- tioner. Vidare kan nämnas de normer som har skapat genom sin praxis. Även internationellt vedertagna normer kan vara av betydelse. Innebörden av uttrycket bör emellertid med hänsyn till lagens ändamål begränsas till att avse bara sådana regler om god affärssed och andra vedertagna normer som syftar till att skydda konsumenternas och näringsidkarnas intressen vid marknadsföring av produkter. I likhet med vad som gäller bör domstolen inte vara låst till nuläget och bunden av de normer som gäller eller de värderingar som råder. Domstolen bör därför kunna beakta andra omständigheter vid bedömningen av vad som är tillbörligt mot konsumenter och näringsidkare. Som ett allmänt krav bör därför liksom nu gälla att en marknadsföringsåtgärd - förutom att överensstämma med god marknadsföringssed - också i övrigt skall vara tillbörlig. Utredningen har föreslagit att den s.k. lagstridighetsprincipen kommer till uttryck i en ny generalklausul om otillbörlig marknadsföring. Principen, som har lagts fast av och som också kommer till uttryck i Internationella handelskammarens grundregler för reklam, innebär i huvudsak att marknadsföringen skall vara laglig, dvs. inte strida mot annan lag, eller kunna leda till lagbrott. Regeringen anser för sin del, i likhet med , att principen är så självklar och väl förankrad att den inte behöver lagfästas. En fungerande marknadsekonomi förutsätter att konsumenterna är väl informerade. Också från den enskilde konsumentens synpunkt är det viktigt att han eller hon har tillgång till erforderlig information. Genom tillgång till god information får konsumenterna ökade möjligheter att göra väl övervägda val. De kan härigenom bättre tillfredsställa sina behov och undvika ekonomiska och andra risker. Marknadsföringslagen bygger på grundtanken att det ankommer på näringsidkarna själva att lämna tillräcklig information om sina produkter. Det är när näringsidkare lämnar konsumenterna otillräcklig information i betydelsefulla hänseenden som ett ingripande enligt 3 § marknadsföringslagen kan ske. Informationsskyldigheten kan endast avse information av rent kommersiell natur. Av tryckfrihetsrättsliga skäl är informationsskyldigheten begränsad till att gälla när en näringsidkare själv väljer att använda sig av sådana framställningar som ett informationsåläggande avser. Regler om informationsskyldighet av den generella karaktär, som marknadsföringslagen ställer upp, saknas utomlands. finns där endast möjlighet att föreskriva information i syfte att motverka vilseledande effekter. Övergripande bestämmelser om informationsplikt, om än inte lika generellt formulerade som den svenska, finns emellertid i de danska och norska marknadsföringslagarna. Generalklausulen om informationsskyldighet tillkom på grundval av ett utredningsförslag av . Detaljerade regler om informationsskyldighet, som för sin tillämpning hänvisar till generalklausulen om informationsskyldighet, har tagits in i prisinformationslagen (1991:601), konsumentförsäkringslagen (1980:38), konsumentkreditlagen (1992:830) och lagen (1992:1672) om paketresor. Det finns också en koppling till konsumentköplagen på så sätt att underlåten information kan medföra att en konsumentvara anses behäftad med fel. Härutöver finns självständigt utformade bestämmelser om informationsskyldighet i olika lagar, bl.a. på livsmedels- och läkemedelsområdet. När generalklausulen om informationsskyldighet infördes var den i huvudsak en nyhet. Förarbetena är tämligen knapphändiga och tillämpningen kunde inte bygga på befintliga normkällor såsom internationella konventioner, Internationella handelskammarens grundregler för reklam eller praxis. Över åren har dock utvecklat en betydelsefull praxis genom ett trettiotal avgöranden. På olika särskilda områden har informationsskyldigheten därutöver preciserats genom riktlinjer utfärdade av efter överläggningar mellan verket och näringslivets organisationer. En grundläggande fråga är informationsskyldighetens omfattning enligt 3 § marknadsföringslagen. Av lagtexten framgår endast att det skall vara fråga om information som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt. har byggt sin bedömning på förarbetsuttalandet att med särskild betydelse bör förstås "ett inte helt obetydligt behov och inte bara sådana fall som är särskilt allvarliga". Vidare har det uttalats i förarbetena att de konsumentintressen som avses är privatpersoners intressen i samband med förvärv och liknande av nyttigheter för enskilt bruk (prop. 1975/76:34 s. 126). I den praktiska tillämpningen kan det uppstå ett visst motsatsförhållande mellan näringsidkares önskemål om att ge kommersiella budskap en enkel och slagkraftig utformning och krav på informationslämnande som kan verka kostnadsfördyrande och tyngande samt påverka konkurrensförhållandena. Det framgår av praxis att det i sådana situationer skall göras en avvägning mellan olika berörda behov och intressen. Domstolen förklarade sålunda i fallet MD 1981:4, att ett informa- tionsåläggandes innebörd måste bestämmas på grundval av en samlad bedömning av hur starkt behov konsumenterna har av informationen ifråga, hur omfattande informationen bör vara för att tillgodose behovet samt vilka verkningar, positiva eller negativa, åläggandet kan få för det ekonomiska systemets funktion och därmed ytterst för konsumenterna. I avgörandet ålade att i produktbroschyrer m.m. informera om att vissa spisar även salufördes av koncernen under andra varunamn, s.k. märkesdifferentiering. har ogillat krav på information om totalkostnaden för hyra av hemelektronik, när hyrestiden endast var och månadskostnaden fanns angiven, MD 1990:17. Den information som kan krävas kan vara av olika slag. En viktig typ är produktinformation, det vill säga information om varans eller tjänstens innehåll, beskaffenhet och egenskaper eller dess användning, förvaring och skötsel. har i avgörandet MD 1981:20, ålagt vissa bilföretag att i annonsering informera om bilens bränsleförbrukning och bränslekostnader enligt normer angivna i riktlinjer. I avgörandet MD 1990:27 har ålagt en bilhandlare att vid marknadsföring av begagnade personbilar till konsumenter lämna varudeklaration för bilar i den omfattning och på det sätt som anges i riktlinjer på området. En annan viktig typ är pris- och villkorsinformation, det vill säga information om betalningsvillkoren och förhållandet i övrigt mellan säljare och köpare. har t.ex. ålagt en byggnadsentreprenör att tydligt ange vilka villkor i kontraktshandlingarna som är avsedda att utgöra avtalsinnehåll, MD 1979:18. En förmedlare av bostadsrätter har ålagts att informera om kravet på ekonomisk plan för bostadsrättsföreningar, MD 1984:5. Generalklausulen om informationsskyldighet har, som utredningen framhållit, kommit att spela en central roll inom marknadsföringslagens regelsystem. Från konsumentsynpunkt är det viktigt att reklam innehåller sådan information som är av betydelse för konsumenternas möjligheter att träffa väl övervägda köpbeslut. Genom praxis och riktlinjer har in- formationsskyldighetens omfattning och inriktning klarlagts ganska väl. Utredningen har ansett det vara önskvärt att generalklausulen om information ges en mer klargörande formulering till ledning för tilllämpningen. Utredningen har hävdat att det nuvarande grundläggande kriteriet, särskild betydelse från konsumentsynpunkt, knappast är rättvisande eller särskilt informativt. Utredningen har i stället uttryckt informationsskyldigheten så, att en nä- ringsidkare skall vid marknadsföring och i en ändamålsenlig form bereda berörda konsumenter tillgång till behövlig information och att informationsskyldigheten också gäller vid anbud, avtals ingående eller leverans. Utredningen har vidare i lagtexten angett vägledande exempel på sådana situationer, där det framför allt är angeläget att konsumenterna bereds tillgång till behövlig information. har utredningen bl.a. uttalat att förslaget knappast innebär någon egentlig förändring i förhållande till nu tillämpad praxis. Regeringen anser för sin del att kravet på att informationen skall lämnas och i ändamålsenligt form är så självklart att det inte behöver anges särskilt. Informationsskyldigheten gäller och bör även i fortsättningen gälla alla former av marknadsföring. Att såsom utredningen har föreslagit peka ut vissa former eller situationer, såsom anbud, avtals ingående och leverans, framstår inte som påkallat och är heller knappast ägnat att skapa ökad klarhet. Utredningens förslag att ange vägledande exempel skapar, som flera remissinstanser också har påpekat, oklarheter i fråga om lagens förhållande till annan lagstiftning. Flera exempel som anges regleras i annan lagstiftning, t.ex. i konsumentköplagen, prisinformationslagen m.m. Exemplen kan till och med i vissa fall komma i konflikt med annan lagstiftning om information, t.ex. lagen (1992:1232) om märkning av hushållsapparater (ändrad senast 1994:611) och föreskrifter som har meddelats med stöd av den. Några vägledande exempel bör därför enligt regeringens mening inte ges. Utredningens förslag att utvidga informationsskyldigheten till förmån för andra konsumenter än privatpersoner i fråga om produkter som i inte obetydlig omfattning utnyttjas eller kan komma att utnyttjas av konsumenter har kritiserats. Som ett par remissinstanser har uttalat har det inte visats att det föreligger något behov av en sådan utvidgning, Till det kommer att det framstår som tveksamt i vad mån utredningsförslaget innebär en utvidgning i praktiken, eftersom det tar sikte på konsumentprodukter. Det anförda leder sammantaget till att regeringen anser att en generalklausul om informationsskyldighet i en ny marknadsföringslag i sin helhet bör ansluta till den öppna och allmänna utformning som den nu gällande har. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: All marknadsföring skall utformas och | | presenteras så att det tydligt framgår att det är fråga om mark-| | nadsföring. | | Det skall också tydligt framgå vem som svarar för marknadsfö-| | ringen. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen har därutöver föreslagit ett uttryckligt krav på adressangivelse när en näringsidkare bedriver distansförsäljning, uppsökande försäljning, handel från annat än fast driftsställe och distansdistribution av förmånserbjudanden. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig över förslaget i dessa delar tillstyrker det eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser har synpunkter på utformningen av lagtexten. och anser att det av lagen bör framgå att telefonnummer också skall anges. Skälen för regeringens förslag En grundläggande princip inom marknadsföringsrätten är att reklam och andra marknadsföringsåtgärder skall kunna identifieras som sådana. Av särskild betydelse är att kommersiella meddelanden inte skall kunna förväxlas med redaktionellt material. Principen har utvecklats inom näringslivet och återfinns i Internationella handelskammarens grundregler för reklam. Principen står också i överensstämmelse med den härskande pressetiska uppfattningen att en strikt åtskillnad skall göras mellan redaktionellt material och meddelanden på betald annonsplats. I förarbetena till marknadsföringslagen uttalade departementschefen att en av de principer som skulle kunna upprätthållas med stöd av generalklausulen om otillbörlig marknadsföring var kravet på att reklam skall vara lätt att identifiera som sådan. Som exempel nämndes kommersiell reklam i tidning som utformas som redaktionell text. Enligt departementschefen borde detta också gälla varor som tidningsutgivaren själv marknadsför (prop. 1970:57 s. 71). har också avgjort flera fall där det har varit fråga om reklamidentifiering. De flesta har gällt tidningsannonser. Det första fallet, MD 1972:4; gällde vissa som kommersiell reklam bedömda artiklar i en av fyra företag utgiven reklamtidning. Eftersom artiklarna för läsarna närmast framstod som redaktionellt material, bedömde domstolen avsaknaden av reklammarkering som otillbörlig. Av två senare fall, MD 1987:5 och MD 1991:18, framgår också att domstolen kräver en tydlig reklammarkering av annonser som ger intryck av att vara redaktionellt material. I ett fall, MD 1972:14, har domstolen funnit att kuverten till reklam- försändelser medfört risk för förväxling med en myndighetsförsändelse eller i vart fall med en försändelse som inte har med reklam att göra. Förfarandet har därför ansetts otillbörligt enligt marknadsföringslagen. Några andra fall, MD 1973:3 och MD 1973:24, har gällt inbjudan till konsumenter att delta i säljarrangemang. Inbjudningarna ansågs otillbörliga genom att de inte angav eller inte på ett tillräckligt tydligt sätt angav att det var fråga om ett sådant arrangemang. Regeringen anser i likhet med utredningen och de remissinstanser som har uttalat sig i frågan att den grundläggande principen om reklamidentifiering har vunnit sådan stadga i praxis att den nu bör lagfästas. Förutom principen att reklam skall vara lätt att känna igen som sådan, har i praxis utvecklats en annan grundläggande princip om sändarangivelse. har i flera fall slagit fast att det av reklamen klart skall framgå vem som är avsändare (MD 1980:12, MD 1983:17 och MD 1994:10). En sändarangivelse bör vara utformad så att mottagaren av reklambudskapet genast kan fastställa vem annonsören är. Normalt åstadkommer man detta genom en upplysning om annonsörens namn eller firma. I undantagsfall har godtagits att bara varumärket anges, om detta är etablerat bland konsumenterna. Enighet föreligger om att också denna grundläggande princip bör lagfästas. Regeln bör utformas som ett krav på att det tydligt skall framgå vem som svarar för marknadsföringen. Utredningen har föreslagit en regel enligt vilken näringsidkare åläggs att ange var och hur näringsidkaren kan nås om han bedriver distansförsäljning, uppsökande försäljning, handel från annat än fast driftsställe eller distansdistribution av förmånserbjudanden. Enligt utredningens förslag skall en sådan skyldighet föreligga också i andra fall, om näringsidkaren inte lätt kan nås med ledning av firmaangivelsen (sändarangivelsen). Regler om informationsskyldighet i flera av de avseenden som utredningens förslag syftar på finns redan i annan lagstiftning, nämligen i hemförsäljningslagen (1961:1361) och i lagen (1990:1183) om tillfällig försäljning. Något behov att ytterligare reglera skyldigheten att lämna information om adress m.m. i dessa fall torde knappast finnas. När det gäller distansförsäljning, varmed torde avses postorderförsäljning och liknande försäljningar, borde det ligga i näringsidkarens eget intresse att lämna sådana uppgifter att han lätt kan nås. I annat fall blir ju de marknadsföringsåtgärder han företar meningslösa. Vad utredningen avser med distansdistribution av förmånserbjudanden framgår inte klart, än mindre framgår behovet av att föreskriva en skyldighet att lämna uppgifter om adress m.m. i dessa fall. Regeringens slutsats blir således att utredningens förslag i denna del inte bör leda till lagstiftning. Enligt utredningens förslag skall kravet på adressangivelse också gälla fall där näringsidkaren inte lätt kan nås med ledning av firmaangivelsen. Utredningens förslag i denna del har stöd i praxis när det gäller tidningsannonser. En ny marknadsföringslag bör liksom den nu gällande lagen ta sikte på marknadsföringsåtgärder i alla medier. Att ange adress och telefonnummer i reklam i televisionen eller i radio framstår inte som särskilt meningsfullt eftersom sådana uppgifter är svåra att uppfatta och minnas för konsumenterna, i synnerhet som de inte kan "gå tillbaka" till annonsen och skriva ned uppgiften. Regeringen anser därför att det inte heller för dessa fall bör föreskrivas ett generellt krav på adressangivelse. I stället kan en lämplig ordning vara att utfärdar riktlinjer på området. Den omständigheten att regeringen avstår från att föreslå särskilda regler om adressangivelse innebär inte att krav på sådana angivelser inte skall kunna ställas. I de fall det har betydelse från konsumentsynpunkt eller ett utelämnande av en sådan uppgift är otillbörligt bör liksom kunna meddela förbud eller ålägganden enligt generalklausulen. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En näringsidkare skall liksom vara| | förbjuden att vid marknadsföringen använda påståenden eller andra| | framställningar som är vilseledande i fråga om näringsidkarens | | egen eller någon annan näringsidkares näringsverksamhet. | | Detta skall särskilt gälla framställningar som avser | | 1. produktens art, mängd, kvalitet och andra egenskaper, | | 2. produktens ursprung, användning och inverkan på hälsa eller| | miljö, | | 3. produktens pris, grunderna för prissättningen och betal- | | ningsvillkoren, | | 4. näringsidkarens egna eller andra näringsidkares kvalifika-| | tioner, ställning på marknaden, kännetecken och andra rättigheter,| | 5. belöningar och utmärkelser som har tilldelats | | näringsidkaren. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna är i huvudsak positiva till att en regel om vilseledande reklam tas in i en ny marknadsföringslag. Några remissinstanser har synpunkter på utformningen av lagförslaget och dess omfattning. anser att den föreslagna bestämmelsen om vilseledande reklam bör begränsas till uppgifter om produkten, medan resterande former bör omfattas av generalklausulen. vid och framhåller att paragrafen är utformad som en generalklausul och anser att de angivna konkreta förhållandena bör vara en begränsning i stället för en exemplifiering. framför åsikten att miljömärkning med någon av de etablerade miljömärkningssymbolerna bör vara tillräckligt bevis på vederhäftighet. Skälen för regeringens förslag: Den utan jämförelse vanligaste formen av otillbörliga förfaranden vid marknadsföring är användningen av vilseledande påståenden och andra framställningar.