prop · GI0312 · 1995-01-01 00:00:00 — I ett nytt första stycke anges att, i mål mot den som är , vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran skall underrättas om åtalet och om tidpunkten för huvudförhandlingen, om det inte finns särskilda skäl mot det. Beträffande innebörden av uttrycket särskilda skäl och frågan om vilka som omfattas av annan som svarar för den unges vård och fostran, hänvisas till kommentaren till 5 §. Regeln är tillämplig i fråga om alla kategorier av brott, således även brott med enbart böter i straffskalan. Andra stycket ersätter det nuvarande första stycket och innebär att, om åtalet avser ett brott för vilket är föreskrivet fängelse, vårdnadshavaren eller annan skall höras vid huvudförhandlingen, där så lämpligen kan ske och särskilda skäl inte finns mot det. Genom ändringen försvinner den koppling till möjligheten att döma till fängelse eller skyddstillsyn som finns i gällande bestämmelse. Med särskilda skäl avses detsamma som i den nuvarande 6 c §, (se kommentaren till 5 §). Av bestämmelsen följer att vårdnadshavaren (eller annan) i mål om åtal för brott med fängelse i straffskalan alltid skall kallas till huvudförhandling. Rätten får liksom underlåta att höra vårdnadshavaren (eller annan) om det av någon anledning inte är möjligt för dem att närvara eller om de helt enkelt uteblir. I avsnitt 9.3 har redovisats skälen för att några tvångsmedel inte skall knytas till kallelsen. I tredje stycket görs ett tillägg som innebär att även annan än vårdnadshavare som hörs enligt första stycket har rätt till ersättning av allmänna medel. Bestämmelsen motsvarar med vissa språkliga ändringar nuvarande 8 §. Bestämmelsen motsvaras av andra stycket i nuvarande 9 §. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 12 §. Avgränsningen av tillämpningsområdet för den frist för hållande av huvudförhandling som gäller enligt andra stycket ändras från fängelse . Ändringen innebär inte någon större praktisk förändring utan görs för att anpassa regeln till de avgränsningar som i övrigt gäller enligt lagen. Ändringen har behandlats i avsnitt 9.2. I en ny bestämmelse stramas skyldigheten att avkunna dom upp i mål mot unga. Bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 9.4, tar närmast sikte på fall där den åtalade fälls till ansvar. I mål mot den som inte har fyllt skall domen avkunnas muntligen vid huvudförhandling eller annat sammanträde om det inte möter synnerliga hinder. Det krävs alltså mycket starka skäl för att underlåta att avkunna domen muntligen. Som exempel kan nämnas att det är fråga om ett mycket stort mål med många tilltalade och ett stort antal särskilda yrkanden. För tydlighetens skull anges att, förutom det särskilda krav på synnerliga hinder som uppställs för att rätten skall kunna underlåta att avkunna domen muntligen, gäller bestämmelserna i 30 kap. 7 § RB också för ungdomsmålen. Härav följer också att den särskilda regel gäller som anger att vissa domar mot den som är normalt skall meddelas inom från huvudförhandlingens avslutande i stället för som annars , om en kanslidom får meddelas (se 29 § andra stycket LUL (nuvarande 12 §) jfrt med 30 kap. 7 § andra stycket RB). Bestämmelserna motsvarar med vissa språkliga ändringar nuvarande 13-19 §§. 13.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. I andra stycket görs en följdändring med anledning av att 16 § LUL skall betecknas 34 §, samt en språklig ändring. Sammanfattning av betänkandet Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35) Vårt uppdrag är dikterat av den osäkerhet som råder i frågan hur samhället bör reagera mot ungdomsbrottsligheten, särskilt med hänsyn till att den har betydande omfattning och medför stora skador för såväl den enskilde som det allmänna. Osäkerheten präglas också av det förhållandet att samhällets åtgärder mot ungdomsbrottsligheten inte visat sig vara verkningsfulla, om man hoppats på en tydlig nedgång. Människor i allmänhet uppfattar ungdomsbrottsligheten som ett av de stora samhällsproblemen som inte kunnat bemästras. En fråga som därvid kommit upp är om samhällets ingripanden mot de unga lagöverträdarna sker på rätt sätt och med rätt inriktning. Bl.a. har frågan ställts om den nuvarande fördelningen av uppgifter mellan och rättsväsendet är rätt avvägd, när det gäller insatserna mot ungdoms- brottsligheten. Det har också sagts att det är ett viktigt allmänt intresse att dessa insatser står i samklang med samhällets åtgärder mot brottsligheten i stort. De förändringar i påföljdssystemet, som skett i takt med det kriminalpolitiska utvecklingsarbetet, har inte i någon vidare mån berört de unga lagöverträdarna. Den särskilda påföljden överlämnande till vård inom (31 kap. 1 § BrB) har sålunda hållits utanför reformarbetet. Vårt arbete har i enlighet med direktiven inriktats på två områden, dels reaktionssystemet, dels systemet för ingripanden mot brott och handläggning av brott som begås av unga lagöverträdare. Med unga lagöverträdare förstås här ungdomar i åldrarna . För dessa båda grupper gäller delvis olika regler. Unga lagöverträdare i åldrarna (de icke straffmyndiga) faller utanför vårt uppdrag. Det bör dock anmärkas att det finns en mycket betydande barnbrottslighet i dessa åldrar och att det, särskilt när det gäller insatser för att på ett tidigt stadium ingripa mot ungdomsbrott, inte föreligger några åldersgränser. I avsnitt 2-5 beskriver vi den ideologiska grunden för reaktionssystemet och utvecklingen i modern tid av olika påföljdsformer, som gällt unga lagöverträ- dare. Vi ger också vissa kriminologiska bakgrundsfakta beträffande ungdomsbrottslighetens omfattning, utveckling och struktur. Av särskilt intresse är framställningen av den brottsförebyggande verksamheten, som just när det gäller de unga lagöverträdarna måste tillmätas stor betydelse. Slutligen innefattar bakgrundsmaterialet en allmän beskrivning av samhällets åtgärder mot brott såväl på rättsvårdens som på den sociala sektorns sida. 2 Vår kriminalpolitiska uppfattning Till grund för våra förslag ligger den kriminalpolitiska uppfattning som vi redovisar i avsnitt 6. Vi framhåller där att förändringar i straffsystemet, enligt vad den kriminologiska forskningen visat, egentligen tycks ha en begränsad betydelse för den allmänna brottsnivån i samhället. Brottsutvecklingen styrs alltså av en rad andra faktorer som verkar med större eller mindre styrka, oberoende av straffsystemet och rättsvårdens insatser mot brott. Det är här t.ex. fråga om faktorer som hänförs till förändringar i samhällsstrukturen och samhällsförhållandena i allmänhet, människors förhållande till varandra och till myndigheterna, den sociala kontrollen och den socio-ekonomiska situationen. Det står emellertid klart att också kriminaliseringsnivån, dvs. den utsträckning i vilken samhället anser det nödvändigt att styra medborgarnas handlande med straffbestämmelser, har betydelse i sammanhanget.Även om vi menar att den brottsförebyggande verksamheten i vid bemärkelse spelar den viktigaste rollen i samhällets ansträngningar att bekämpa ungdomsbrottsligheten, så är straffsystemet och rättsväsendets sätt att handha detta också betydelsefulla inslag i denna kamp. Det är givet att påföljdernas utformning allmänt sett har betydelse för brottslighetens omfattning och utveckling. Detsamma gäller det sätt på vilket samhället reagerar mot brott och i vilka former detta sker. När det gäller påföljderna och påföljdernas verkningar understryker vi att det numera råder en betydande enighet om att knappast någon påföljd har positiva effekter för den som utsätts för den. Det finns många undersökningar som visar att ju mer ingripande en påföljd är - och detta gäller inte minst ingripanden med tvångsvård - desto mindre sannolikt är det att den som är föremål för ingripandet slutar med att begå brott och i övrigt anpassas till samhället. Av detta får man dock inte dra den slutsatsen att insatser med hjälp och stöd åt dem, som undergår verkställighet av påföljder, inte skulle vara motiverade. Tvärtom är det av stor vikt att sådana insatser erbjuds de unga lagöverträdarna inom ramen för verkställigheten för att komma till rätta med deras problem i det individuella fallet. Under den debatt som under senare årtionden förts angående påföljdssystemet har kritik riktats mot den behandlingstanke som varit ledande för systemets uppbyggnad i . Vad kritiken särskilt gällt är att det förmenta behovet av vård och behandling anses motivera att gärningsmannen döms till straff för brott som han övertygats om. Genom att legitimera det straffrättsliga ingripandet med ett vårdbehov ger man uttryck för uppfattningen att straffet egentligen är till för den dömdes eget bästa. Driven till sin spets innebär behandlingstanken att det skall ankomma på experter att - allteftersom behandlingen fortgår och bero- ende på hur den lyckas - besluta om innehållet i en påföljd samt avgöra hur länge och i vilka former den skall verkställas. Parallellen med behandling inom sjukvården är tydlig. Den dömde skall anses färdigbehandlad, när han "botats". Detta ger enligt kritikerna en falsk verklighetsbild, där sambandet mellan brottet och påföljden döljs och gärningsmannen kan komma att berövas ansvaret för sina gärningar. Behandlingstanken anses också leda till orättvisa och in- konsekvens i systemet. Inte minst när det gäller ingripanden mot unga lag- överträdare på grund av brott har behandlingstanken fått stark genomslagskraft. Vi ställer oss bakom kritiken mot behandlingstanken och menar att ett påföljdssystem avseende unga lagöverträdare bör byggas upp efter principer, som tillgodoser de ungas anspråk på rättssäkerhet och trovärdighet. Genom att öppet redovisa sambandet mellan brott och påföljd och konsekvenserna för den som begår brott, bör det vara möjligt att låta systemet spela en viktig roll i bekämpandet av ungdomsbrottsligheten. De principer vi anser vara viktiga är inte särskilt förbehållna de unga lagöverträdarna utan bör styra påföljdssystemet i stort. Vi pekar här på vikten av att påföljdssystemet vilar på en humanitär grund. Det tvång som följer av ett straff måste ske i kontrollerade former. Speciellt när det gäller de unga är det av betydelse att det straffrättsliga förfarandet sker snabbt och att tiden mellan brott och straff görs så kort som möjligt. Man bör också sträva efter att påföljderna inte görs mer ingripande än vad som är nödvändigt för att markera ogillandet. Frihetsberövande påföljder bör i största möjliga utsträckning undvaras, särskilt beträffande de yngsta lagöverträdarna för vilka inlåsning kan verka nedbrytande och medföra stora skador. En annan viktig princip avser förutsebarheten. Denna ställer bl.a. krav på att den dömde på förhand skall veta vad han kommer att utstå på grund av brottet. En påföljd bör sålunda vara bestämd i tiden och till sitt innehåll. Man har vidare anspråk på att verkligheten beskrivs i klarspråk sådan som den är och utan att fakta döljs. Det bör sålunda stå klart att ett brott följs av en reaktion och att denna är ett straff. Principen om proportionalitet innebär att en påföljds styrka skall svara mot brottets svårhet. Varje brott tillmäts sålunda ett straffvärde som relateras till påföljden. Detta förutsätter att även påföljderna kan graderas efter svårhet.Det är av stor betydelse att reaktionssystemet uppfattas som rättvist. Likvärdiga brott bör i princip medföra likvärdiga straff. Vidare måste man uppehålla kravet på likhet inför lagen. En påföljd bör bestämmas efter vad den tilltalade gjort och inte efter hans sociala situation eller personliga förhållanden. En förutsättning för att ett straffsystem skall uppfattas som trovärdigt är att tillämpningen följer en konsekvent linje. Den dömde skall veta vilka följderna blir, om han överträder givna föreskrifter och förbud. Sådana överträdelser skall också leda till åtgärder så att man ser att det ligger allvar bakom sanktionsreglerna. De principer vi förespråkar bör enligt vår uppfattning styra påföljdssystemet mot unga lagöverträdare. De medför i viss utsträckning en uppstramning av reaktionerna. Avsikten är däremot inte att denna uppstramning skall medföra en hårdare attityd mot de unga lagöverträdarna. Det måste förutsättas att påföljderna får ett innehåll som är meningsfullt och att verkställigheten sker inom de ramar, som tar sikte på de ungas behov i individuella fall. Bestämmandet av påföljd är en sak, verkställigheten en annan. 3 Utredningsförfarandet och samarbetsfrågor (7) Av grundläggande betydelse för att reaktionssystemet mot unga lagöverträdare skall kunna vinna förtroende är att det uppfattas som effektivt. Detta förutsätter att alla de som engageras i arbetet mot ungdomsbrott är inriktade på ändamålsenliga handläggnings- och samarbetsformer. Det förutsätter också att tiden mellan brott och reaktion blir så kort som möjligt. Den utredning som läggs till grund för en reaktion mot ett brott innefattar dels själva brottsutredningen, dels personutredningen. Frågan är om man, speciellt när det gäller de unga lagöverträdarna, kan begränsa utredningsarbetet för att därigenom åstadkomma ett snabbare förfarande. Vår uppfattning är att den unge inte skall än vad som är oundgängligen nödvändigt leva i ovisshet om, vad som skall hända honom på grund av ett brott. Med en snabb handläggning betonas också sambandet mellan brott och straff på ett klarare sätt. En snabb handläggning får dock inte innebära att viktiga rättssäkerhets- krav sätts ur spel. Vi understryker vikten av att samarbetet mellan de handläggande myndigheterna - främst polis, åklagare och socialtjänst - förbättras. Ett led i att åstadkomma detta är att man inom myndigheterna inför en specialisering på så sätt, att antalet personer som skall handlägga ungdomsärenden begränsas och att dessa särskilt inriktas på och utbildas för denna verksamhet. Därmed kan man åstadkomma tätare kontakter mellan handläggarna, bättre personkännedom, kontinuitet i arbetet och bättre möjligheter till utbildning och praktik. Vårt förslag innebär att det vid alla polismyndigheter skall finnas särskilt avdelade polismän som är ansvariga och särskilt lämpade för arbetet med unga lagöverträdare. Dessa polismän skall vara tillgängliga dygnet runt eftersom en brottsutredning skall kunna inledas , oavsett brottet begås. På motsvarande sätt föreslår vi att det vid varje åklagarmyn- dighet bör finnas särskilda åklagare som handlägger målen mot unga lagöverträdare. Dessa ungdomsåklagare bör ha hög kompetens. Specialiseringen bör emellertid inte begränsas till rättsväsendet. Vi föreslår att särskilda ungdoms- handläggare inom skall avdelas för arbetet med de unga lagöverträdarna och om möjligt också ingå i en central ungdomsgrupp. Dessa ungdomshandläggare bör vara beredda att snabbt kunna rycka ut så snart ett ärende aktualiseras. På en del håll i landet har man redan mer eller mindre genomfört en sådan specialisering som vi föreslår. Vi menar emellertid att specialiseringen bör vara den allmänna ordningen i hela landet. Man måste förutsätta att de, som på detta sätt engageras i arbetet mot ungdomsbrottsligheten, samarbetar. Vi menar att det är viktigt att samarbets- organ inrättas i de enskilda kommunerna men denna verksamhet bör inte låsas fast i vissa former och till vissa från början inkopplade myndigheter och organisationer. Vi avstår därför från att föreslå en författningsreglering härom. En fråga som ibland upplevs som ett problem i samarbetet är sekretessen. De krav som ställts på lättnader i denna, särskilt när det gäller polisens samarbete med , leder in på omfattande och svåra frågor. Det har inte varit möjligt för oss på grund av tidsbrist att behandla dessa frågor. Vi anser emellertid att det finns fog för en översyn av sekretesslagen för att klargöra vilken information myndigheterna och de enskilda befattningshavarna bör kunna lämna ut för att stärka samarbetet mot ungdomsbrottsligheten. Vi anser att åklagaren bör vara förundersökningsledare i alla mål om brott för vilket är stadgat fängelse och där den misstänkte är . För- undersökning kan sålunda inte undvaras i dessa mål. Däremot är det angeläget att vissa förenklingar görs i förundersökningsprotokollet. Vi föreslår också att det, när fråga är om ett brott på vilket fängelse kan följa, sätts en bestämd tidsfrist för förundersökningar rörande ungdomar . från det att den unge delgetts brottsmisstanke skall förundersökningen vara slutförd och åklagaren ha fattat beslut i åtalsfrågan. Bara i undantagsfall får tiden förlängas. Med hänsyn till intresset av att på ett tidigt stadium kopplas in på fall som gäller underåriga, föreslår vi att polisen genast skall underrätta socialnämnden, när någon som inte fyllt skäligen misstänkts för ett brott på vilket fängelse kan följa. Vi föreslår också att företrädare för socialnämnden som regel skall närvara vid förhör med en sådan underårig och att dennes vårdnadshavare (även familjehemsföräldrar) skall kallas att närvara, om detta inte medför men för utredningen eller annars särskilda skäl talar däremot. Beträffande personutredningen innebär vårt förslag att åklagaren i princip alltid innan han beslutar i åtalsfrågan skall inhämta yttrande från social- nämnden. Åklagaren skall också ha möjlighet att under förundersökningen inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Förundersökningen och personutredningen kan därmed drivas parallellt. En förutsättning för att yttrande från frivårdsmyndigheten skall kunna inhämtas av åklagaren är att den unge är samt att han erkänt brottet eller att sannolika skäl föreligger för brottsmisstanke. När rätten eller åklagaren inhämtar yttrande från socialnämnden eller frivårdsmyndigheten skall anges, inom vilken tid yttrandet skall lämnas. Vårt förslag om att personutredningen skall inhämtas redan under förunder- sökningen är naturligtvis betingat av önskvärdheten att förkorta hand- läggningstiden. Avsikten är att all utredning skall vara klar när målet anhängiggörs vid domstol. Beslut om att inhämta mer kvalificerad utredning - s.k. § 7-utredning och rättspsykiatrisk undersökning - kan dock endast meddelas av rätten. Vårt förslag utgår från att de principer, som vi angett ovan, skall ligga till grund för reaktionssystemet mot unga lagöverträdare samt att detta skall anpassas till de regler, som gäller för påföljderna i stort. Det är emellertid givet att det med hänsyn till de unga lagöverträdarnas behov och speciella förhållanden även krävs särskilda bestämmelser som avviker från vad som gäller vuxna. 4.1 Överlämnande till vård inom Den första fråga vi ställer oss är hur den nuvarande påföljden överlämnande till vård inom (8) bör förhålla sig till reaktionssystemet. Denna påföljd innebär att domstolen överlåter till socialnämnden att ensam besluta vilka åtgärder som skall vidtas mot den unge som dömts för brottet. Dessa åtgärder kan grundas på frivillighet och bestå t.ex. i att den unge får stöd och hjälp. Det kan också vara fråga om tvångsåtgärder enligt LVU, varigenom den unge kan få en kontaktman, bli placerad i familjehem, underkastas viss behandling eller - som den yttersta åtgärden - ställas under särskilt noggrann tillsyn genom placering på ungdomshem (s.k. § 12-hem). Vilka åtgärder, som kommer att sättas in, är inte bestämt från början utan blir beroende av den unges förhållanden. När det gäller att bestämma åtgärdernas innehåll och omfattning spelar i princip det brott som den unge begått ingen roll. Det är den unges vårdbehov som styr åtgärderna. Det står klart att överlämnande till vård inom inte är förenlig med de principer som vi anser att ett reaktionssystem skall bygga på. Överlämnandet till vård intar också en särställning i BrB:s påföljdssystem och har lämnats utanför det kriminalpolitiska reformarbetet i vad gäller påföljderna. Enligt vår uppfattning skall bestämmandet av påföljder för brott, såväl till innehåll som omfattning, vara en uppgift för rättsväsendet medan det ankommer på att svara för att hjälp och stödåtgärder (social service) tillkommer dem som behöver det. Våra överväganden leder till förslaget att överlämnande till vård inom utmönstras ur påföljdssystemet. En förutsättning därför är att det finns andra straffrättsliga påföljdsformer, som bättre tillgodoser behovet av ingripanden på grund av brott. Vi menar att det finns sådana. Av vårt förslag följer inte att indikationen brottslig verksamhet i 3 § LVU utgår. Däremot måste innebörden av denna klargöras. Ingripanden med stöd av 3 § LVU skall sålunda kunna ske om den unge visar ett pågående, allvarligt kriminellt beteende. Men socialnämnden får inte, när den unge är delgiven misstanke och lagförs för brott, ingripa mot den unge på grund av just detta brott och begära hos länsrätten att omhändertagande sker enligt LVU. I så fall skulle det bli fråga om dubbelbestraffning. Andra indikationer för sådant omhän- dertagande kan emellertid vara tillämpliga. Även en allmänt asocial och kriminell livsföring ryms inom indikationen socialt nedbrytande beteende. De påföljder vi anser att systemet bör innefatta är böter, villkorlig dom, skyddstillsyn och fängelse. Härtill kommer en ny påföljd som speciellt anpassats till de unga lagöverträdarna. Vi benämner den särskild tillsyn. Vårt förslag innebär att fängelse vid val av påföljd skall anses jämställt med sådan tillsyn och att den sistnämnda påföljden skall anses svårare än villkorlig dom och skyddstillsyn. 4.2 Rapporteftergift och åtalsunderlåtelse Till reaktionssystemet räknar vi också rapporteftergift och åtalsunderlåtelse (10). Vi föreslår inte några ändringar av de generella förutsättningarna för tillämpningen av dessa institut men framhåller vikten av att de inte tillämpas slentrianmässigt och att allvaret i reaktionen framhålls. Vad särskilt gäller åtalsunderlåtelse bör huvudregeln vara att sådan inte meddelas vid återfall. Den unges vilja att göra rätt för sig gentemot målsäganden, att sammanträffa med denne och be om ursäkt, delta i en medling eller utföra visst arbete för målsäganden är omständigheter som åklagaren bör beakta vid sin prövning av frågan om åtalsunderlåtelse. Däremot anser vi inte att det finns anledning att införa villkorade åtalsunderlåtelser. För att understryka allvaret anser vi att den unge som regel skall delges beslutet om åtalsunderlåtelse vid ett personligt sammanträffande med åklagaren. Även den unges vårdnadshavare eller annan som i praktiken utövar fostran av den unge (t.ex. familjehemsföräldrar) bör närvara liksom, om möjligt, företrädare för , framför allt om åklagaren förutsätter någon åtgärd från sida. Vi anser att beslutet om åtalsunderlåtelse skall delges den unge senast efter det att beslutet fattats. Den unges vilja att ställa till rätta efter brott (11), göra rätt för sig och avhjälpa skador på grund av brott bör framhållas. En polisman kan anmoda den unge att vidta sådana åtgärder och han kan väga in detta vid sin prövning av rapporteftergift liksom åklagaren vid åtalsunderlåtelse. Vi anser att de projekt som syftar till att frammana de ungas vilja att ställa till rätta bör stödjas, under förutsättning att de håller sig inom lagens ram. Även domstol kan meddela föreskrifter vid villkorlig dom eller skyddstillsyn att den unge skall biträda den skadelidande med visst arbete. Domstolen kan också vid sin straffmätning i skälig omfattning beakta att den tilltalade efter förmåga sökt förebygga, avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. Det är viktigt att dessa möjligheter tas till vara med hänsyn till att den unge lagöverträdaren bör ha klart för sig sitt ansvar och vilka konsekvenserna blir av hans handlande. Vi föreslår inga ändringar i fråga om bötesstraffet (12). Det är dock vår uppfattning att böter bör tillämpas i stor utsträckning även beträffande unga lagöverträdare. Genom att dagsbotens belopp relateras till den unges ekonomiska förhållanden, behöver ett bötesstraff inte innebära någon orimlig belastning men det kan ändå vara kännbart. Det är viktigt att man verkar för att böterna också betalas.