prop · GI0312 · 1995-01-01 00:00:00 — I förarbetena till den nya lagen betonas att ett väl fungerande personutredningsförfarande förutsätter att det finns väl utvecklade och regel- bundna kontakter mellan framför allt domstolar och frivårdsmyndigheter såväl när det gäller inriktningen av enskilda yttranden som när det gäller uppläggningen av och underlaget för yttranden i olika typer av situationer. Ett av de främsta syftena med lagen är att skapa förutsättningar för ett mera flexibelt och till domstolens behov avpassat personutredningsförfarande och att det för att detta syfte skall kunna uppnås är nödvändigt att berörda myndigheter i samråd verkar för att tillgängliga resurser utnyttjas på ett så ändamålsenligt och effektivt sätt som möjligt. I fråga om läkarintyg kan nämnas att rätten enligt 7 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. får förordna en läkare att avge ett sådant om det finns skäl till det och om den misstänkte har erkänt eller det finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet. Yttranden från socialnämnden kan inhämtas både av domstol och av åklagare. Enligt 3 § LUL skall åklagare, om han anser att det finns skälig anledning till åtalsunderlåtelse enligt 1 § LUL, inhämta yttrande från socialnämnden innan han beslutar i ärendet. Yttrande behöver inte inhämtas om brottet är ringa eller om det är uppenbart att förutsättningar för åtalsunderlåtelse föreligger. Enligt 9 § LUL krävs det i vissa fall att domstolen har tillgång till ett yttrande från socialnämnden. Ett sådant yttrande är en förutsättning för att domstolen skall kunna överlämna den unge till vård inom eller, om det inte finns särskilda skäl, för att den som är skall kunna dömas till fängelse . Av förarbetena till lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (prop. 1964:10 s. 162 och 165) framgår att yttrande skall inhämtas också innan den som är döms till fängelse eller skyddstillsyn. Om åklagaren har inhämtat ett yttrande, som inte hunnit bli alltför gammalt, behöver domstolen inte inhämta ett nytt yttrande utan kan använda det befintliga. yttrande skall avse frågan om nämnden har vidtagit eller avser att vidta någon åtgärd beträffande den unge och om en sådan åtgärd enligt nämndens mening är den lämpligaste för honom. Om åklagaren begär det eller nämnden finner det nödvändigt skall yttrandet även innehålla en redogörelse för den unges personliga utveckling samt hans vandel och levnadsomständigheter i övrigt (3 § första och andra stycket LUL). I sammanhanget bör också nämnas att det enligt 50 § socialtjänstlagen åligger socialnämnden att utan dröjsmål inleda en utredning av vad som kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda en åtgärd av nämnden. I förarbetena till socialtjänstlagen framhålls att det är angeläget att socialnämndens utredning påbörjas och att man inte bör vänta till dess åklagaren kommit in med sin begäran om yttrande. Nämndens yttrande skall, enligt 3 § tredje stycket LUL, avges skyndsamt. Om inte är nödvändig med hänsyn till ärendets beskaffenhet, skall yttrandet avges från den dag begäran kom in till nämnden. Om nämnden inte avgett yttrande , skall åklagaren genast underrättas om orsaken till dröjsmålet. I de fall yttrande begärs av domstol skall nämnden yttra sig inom sådan tid att rätten kan hålla huvudförhandling inom de tidsfrister som gäller för mål med unga, (12 § tredje stycket LUL). Om ärendets beskaffenhet kräver det, får yttrandet med rättens medgivande avges . 7.2 Inhämtande av yttrande från socialnämnd och frivårds-myndighet Regeringens förslag: Yttranden från socialnämnden och frivårdsmyndigheten beträffande misstänkta under skall i normalfallet inhämtas redan under förundersökningen, efter beslut av åklagaren. Ett krav på skälig brottsmisstanke införs som en förut- sättning för att få inhämta yttrande från socialnämnden. Åklagaren skall som huvudregel alltid inhämta ett sådant yttrande innan han fattar beslut i åtalsfrågan. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, bl.a. och är positiva till förslaget. Också Riksåklagaren är positiv men ifrågasätter beträffande yttranden från socialnämnden om inte samma resultat kan uppnås genom tillämpning av 50 § socialtjänstlagen (1980:620) och 6 f § LUL. i påtalar att förslaget innebär en överföring av arbetsuppgifter till åklagarna och framhåller att personutredningen inte bör startas förrän det står klart att brott kan styrkas och att en åtalsunderlåtelse inte är aktuell. betonar att samverkan är nödvändig för att undvika dubbelarbete hos och frivården. TCO anser att förslaget innebär att ytterligare resurser måste ställas till frivårdens förfogande. framhåller att det är viktigt att personutredningarna är kvalificerade och att beslut att inhämta yttrande inte bör fattas av åklagare utan av domstol. Praxis i frågan om i vilka fall yttranden skall inhämtas kan annars bli alltför olikartad. Dessutom kan man räkna med ett ökat motstånd från klienterna vid personutredningen, om åklagaren fattar beslutet. Det påpekas också att förslaget ställer stora krav på socialnämnderna. De remissinstanser som yttrat sig över förslaget om förutsättningar för att inhämta yttrande från socialnämnden är positiva. anser det dock tveksamt att ha en annan misstankegrad för inhämtande av yttrande från än den som gäller för yttrande från frivårds- myndigheten. Skälen för regeringens förslag: För att få till stånd den snabba handläggning av ungdomsmål som är önskvärd är det nödvändigt att inte bara förundersökningen utan även personutredningen kan genomföras inom ramen för de tidsfrister som föreslås. Den bästa förutsättningen för att uppnå detta får man sannolikt om förundersökning och personutredning bedrivs parallellt. Det finns, som redo- gjorts för ovan, redan enligt gällande regler möjligheter att inhämta person- utredning på förundersökningsstadiet. I ungdomsmål bör dock enligt regeringens mening en sådan ordning vara huvudregel i fråga om yttranden från frivårdsmyndigheten och socialnämnden. Därigenom kan åklagaren i större ut- sträckning än fatta beslut i åtalsfrågan vid förundersökningens avslutande. Det innebär också att mål inte behöver fördröjas i domstol för att personutredning måste inhämtas. Genom att beslut om personutredning skall fattas på ett så tidigt stadium riskerar man i och för sig att det i några fall inhämtas personutredning som sedan visar sig inte behövas. Det kan dock inte antas ske i något större antal fall. Den mest effektiva ordningen uppnås om åklagaren ges rätt att besluta i fråga om ovan angivna yttranden under förundersökningen. föreslår en sådan ordning. Under remissbehandlingen har en instans, , uttalat tveksamhet mot att tillägga åklagaren en sådan beslutanderätt. Bland annat kan hävdas att det av integritetsskäl är lämpligare att domstol fattar beslut om personutredning. Det finns vidare en risk för att den misstänkte uppfattar åklagaren som mindre objektiv än en domstol. Det kan också anföras att en domstol är bättre skickad att göra den bevisvärdering som krävs. Det förhållandet att åklagaren tilläggs uppgifter som innebär bevisvärdering bör enligt regeringens uppfattning inte lägga hinder i vägen för ett genomförande av kommitténs förslag. Det bör också framhållas att förslaget inte innebär att alla former av personutredning skall få inhämtas av åklagaren utan är begränsat till yttranden från frivårdsmyndighet, vilka numera normalt görs av myndigheten själv, samt, i utvidgad omfattning, yttranden från socialnämnden. De former av personalia som är mest ingripande ur integritetssynpunkt skall alltså fortfarande beslutas av domstol. Ytterligare ett argument som under remissbehandlingen anförts mot den föreslagna ordningen är att åklagarna tilläggs ytterligare arbetsuppgifter. Regeringen gör för sin del bedömningen att den nya uppgiften inte innebär annat än en marginellt ökad arbetsbörda. Flera tungt vägande skäl talar i stället för att genomföra kommitténs förslag. Om en domstolsprövning skulle krävas för att få till stånd en personutredning som utförs parallellt med förundersökningen, skulle det avsevärt fördröja beslutet och tidsvinsterna gå förlorade. Domstolen skulle också tvingas befatta sig med mål där åtal inte väcks. Det är vidare så att åklagaren har befogenhet att inhämta yttrande från socialnämnden och att en domstol som beslutar att inhämta ett yttrande från frivårdsmyndigheten sedan åtal har väckts, inte gör någon självständig prövning av om det finns sannolika skäl för brottsmisstanken. Det är regeringens uppfattning att fördelarna med kommitténs förslag, med tanke särskilt till de tidsvinster som det innebär, är så stora att det bör genomföras. Bestämmelsen bör enligt regeringens mening tas in i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Den personutredning det är fråga om är alltså yttranden från och från frivårdsmyndigheten. En allmän utgångspunkt bör vara att ett beslut om sådan personutredning skall beslutas så snart det är möjligt. Vad som eftersträvas är att förundersökning och personutredning är klara i stort sett för att undvika att ärendet behöver vila i avvaktan på att personutredningen blir färdig. I de fall där man kan förutse att förunder- sökningen kommer att ta finns det emellertid ingen anledning att snabbt driva fram en personutredning. Då kan konsekvensen i stället bli att personutredningen är inaktuell när den skall användas. Följden av den föreslagna ordningen kan naturligtvis bli att en utredning får göras av frivårdsmyndigheten innan brottsomfattningen är helt klar. Detta bör dock inte hindra att ett full- ödigt yttrande lämnas. Förslaget innebär ingen ändring när det gäller domstols behörighet att besluta om personutredning under pågående förundersökning. Domstolen har ju det övergripande ansvaret för att den personalia som är nödvändig finns tillgänglig när målet skall avgöras. Eftersom domstolen har kvar sin beslutanderätt i frågor om personutredning har åklagaren alltid en möjlighet att vända sig dit med en begäran om att viss utredning skall inhämtas. Det kan exempelvis bli fallet om åklagaren känner tvekan om yttrande skall inhämtas. När den misstänkte begärs häktad är det naturligt att åklagaren avvaktar med beslut om personutredning och i stället framställer ett yrkande om detta vid häktningsförhandlingen. Om den unge under förundersökningen skulle ha en önskan om att yttrande från frivårdsmyndigheten eller skall inhämtas, får han vända sig till åklagaren. Det torde inte vara nödvändigt att införa en möjlighet att få åklagarens beslut i fråga om personutredningen prövat i domstol. Det är däremot i och för sig inget som hindrar att den unge begär överprövning av åklagarens ställningstagande hos högre åklagare enligt de allmänna regler som gäller om detta. Enligt nuvarande ordning inhämtar åklagaren yttrande från endast om han anser att det finns skälig anledning till åtalsunderlåtelse. I de fall åtal väcks fattas beslut att inhämta yttrande först när målet kommit till domstolen. Detta innebär att målet fördröjs i avvaktan på att yttrandet inkommer. Tiden för handläggning av ungdomsmål skulle kunna förkortas ytterligare om åklagaren i princip alltid inhämtade yttrande från socialnämnden. Regeringen anser att en sådan regel bör införas. Yttrande skall dock inte behöva inhämtas om brottet är ringa, om det är uppenbart att förutsättningar för åtalsunderlåtelse finns eller om det annars inte behövs. Förslaget kommenteras ytterligare i författningskommentaren (avsnitt 13.1). För att ett yttrande från frivårdsmyndigheten skall få inhämtas gäller förutsättningen att åtal har väckts, att den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns sannolika skäl för att den misstänkte begått brottet. För yttranden från socialnämnden finns inget motsvarande krav på misstankegrad. Det är enligt regeringens mening rimligt att det också för dessa yttranden anges i lag vilka förutsättningar som gäller. Med tanke på socialnämndens roll när det gäller unga lagöverträdare är det för dessa fall tillräckligt med ett krav på skälig brottsmisstanke. Den bestämmelse som gäller i fråga om yttranden från frivårdsmyndighet bör inte ändras. Det torde inte innebära några olägenheter att beviskraven är olika för yttranden från socialnämnd jämfört med yttranden från frivårdsmyndighet. 7.3 Avgivande av yttranden Regeringens förslag: Yttrande från socialnämnd skall lämnas inom den tid som anges i beslutet om inte rätten eller åklagaren med hänsyn till ärendets beskaffenhet medger att yttrandet lämnas . Yttrandet skall enligt rättens eller åklagarens anvisningar kunna begränsas. I undantagsfall skall ett yttrande kunna få avges muntligen. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna är i huvudsak positiva. ifrågasätter om det inte behövs en yttersta tidsgräns, t.ex. en månad. Från några håll avstyrks förslaget att yttrande skall kunna få avges muntligen. Skälen för regeringens förslag: Ett yttrande från socialnämnden skall avges från den dag begäran kom in till nämnden, om inte är nödvändig med hänsyn till ärendets beskaffenhet.När, såsom regeringen föreslår, bl.a. denna form av personutredning skall inhämtas som förundersökningen pågår finns det egentligen inget behov av en i författning bestämd tidsfrist. Det är i stället tillräckligt att det i beslutet anges inom vilken tid yttrandet skall lämnas. Åklagaren kan då anpassa tiden så att yttrandet är klart som förundersökningen. Tiden kan variera beroende på t.ex. omfattningen av utredningen om brottet. Det är onödigt, och olämpligt, att yttrandena i ett omfattande mål färdigställs så tidigt att de är inaktuella när saken skall avgöras. Socialnämnderna blir med denna ordning naturligtvis skyldiga att lämna yttrandena inom den angivna tiden på samma sätt som om det fanns en bestämmelse i författning. Man måste dock räkna med att det i vissa fall inte är möjligt att hålla tidsfristen. Det bör därför finnas en möjlighet att med åklagarens eller rättens medgivande få lämna yttrandet . Nämnderna bör åläggas att underrätta åklagaren respektive rätten om fristen inte kan hållas. Kommittén har föreslagit att ett yttrande från socialnämnden bör kunna få avlämnas muntligen, vid ett sammanträffande för underrättelse om beslut om åtalsunderlåtelse (se avsnitt 8.5) om man därigenom kan vinna tid. Flera remissinstanser är kritiska till förslaget i den delen. Regeringen delar kritiken såtillvida att det är olämpligt att yttranden regelmässigt avges muntligen. Om det i undantagsfall görs för att hålla de tidsfrister som gäller bör det dock kunna accepteras. Kommitténs förslag bör således genomföras också i denna del men justeras något. För att spara tid och arbete bör åklagaren och domstolen också, om det är lämpligt, kunna ge socialnämnden upplysning om hur yttrandet kan begränsas. Den nya bestämmelsen, som kommenteras närmare i författningskommentaren (avsnitt 13.1), bör tas in i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och ersätta den nuvarande bestämmelsen om tidpunkt m.m. för yttranden från socialnämnden. För yttranden av frivårdsmyndighet finns ingen i lag angiven tidsfrist. Som tidigare nämnts bör dock frivårdsmyndigheten i normalfallet få till sitt förfogande. I 1 § förordningen om särskild personutredning i brottmål, m.m. föreskrivs att rätten skall samråda med myndigheten, om yttrandet skall lämnas än en månad. Den ordning som föreslås för yttranden från socialnämnd bör, med undantag av möjligheten att avge ett yttrande muntligen, gälla också för yttranden från frivårdsmyndighet. De regler som avser tidsfrister m.m. för dessa yttranden bör även fortsättningsvis regleras i förordningen om särskild personutredning i brottmål, m.m. Regeringen avser att i ett annat sammanhang behandla de förändringar som bör göras. Regler om åtalsunderlåtelse finns dels i och dels i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Åtalsunderlåtelse enligt regler kan beslutas, om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter, om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse, om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta inte krävs ytterligare påföljd eller om viss vård kommer till stånd (20 kap. 7 § RB). En förutsättning för att åtalsunderlåtelse skall meddelas är att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. Åtal får också underlåtas, om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och det inte heller av andra skäl krävs att åtal väcks. Reglerna om åtalsunderlåtelse i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare är primära i förhållande till regler (1 § sjätte stycket LUL). De senare skall tillämpas först sedan det konstaterats att åtalsunderlåtelse inte kan beviljas enligt 1 § LUL (se prop. 1987/88:135, s. 40). Lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ger mycket vidsträckta möjligheter till åtalsunderlåtelse för ungdomar som begått brott innan de fyllt . Presumtionen kan sägas vara mot åtal i dessa fall. Lagregleringen vilar på grundtanken att ansvaret för ungdomar som begått brott i huvudsak skall vila på och inte på kriminalvården. En viktig tanke bakom regleringen är också att institutet åtalsunderlåtelse möjliggör en snabb och smidig handläggning av brott som begås av unga. Den grund för åtalsunderlåtelse som 1 § LUL huvudsakligen vilar på är att den unge är eller blir föremål för vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen eller lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga eller för annan åtgärd som innebär att han får hjälp eller stöd. Åtalsunderlåtelse får beslutas på denna grund om det med skäl kan antas att den åtgärd som vidtas är vad som är lämpligast för den unge. Här avses alltså fall då den unge blir föremål för adekvata åtgärder utan att åtal väcks. Åklagaren skall beakta att påföljden, om åtal väcks, ofta blir överlämnande till vård inom . Det andra huvudfallet i vilket en åtalsunderlåtelse kan bli aktuell är att det är uppenbart att brottet begåtts av okynne eller förhastande. Utrymmet för åtalsunderlåtelse på denna grund torde för bötesbrottens del vara betydande. Vid återfall i likartad brottslighet, när det är fråga om ett stort antal brott eller när brottsligheten pågått torde tillämpningsområdet vara mer begränsat. Ett beslut om åtalsunderlåtelse får inte meddelas, om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse därigenom åsidosätts. Åklagaren skall vid den bedömningen beakta bl.a. brottets svårhetsgrad, omständigheterna vid brottets begående samt behovet av att klarlägga skuldfrågan, fastställa skadeståndsskyldighet eller besluta om förverkande. En ytterligare förutsättning för ett beslut om åtalsunderlåtelse är att det är fullt utrett att den unge har begått brottet. Åklagaren kan meddela ett s.k. delat beslut, vilket innebär att han, beträffande samma person, väcker åtal eller utfärdar strafföreläggande för vissa brott och meddelar åtalsunderlåtelse för andra. Den som erhållit en åtalsunderlåtelse skall iaktta skötsamhet. Skötsamhets- kravet är avsett att stärka åtalsunderlåtelsens funktion som en varning för den unge och att markera att samhället inte tolererar brott. Kravet på skötsamhet anses också bidra till att stödja föräldrar och andra i deras försök att hålla den unge borta från olämpliga miljöer. Det konkreta innehållet i kravet är i första hand att den unge avhåller sig från att begå brott. Beslutet om åtalsunderlåtelse får återkallas om särskilda omständigheter föranleder det. Vid bedömningen av om återkallelse skall ske skall åklagaren enligt 5 § LUL särskilt beakta om den unge återfallit i brott från beslutet. Bestäm- melsen fick sin nuvarande lydelse (se avsnitt 6.1). Av BRÅ:s utvärdering av lagändringen framgår dock att möjligheten att återkalla beslut om åtalsunderlåtelse praktiskt taget aldrig utnyttjas. meddelades totalt 16 118 åtalsunderlåtelser, vilket är av samtliga lagföringar. Antalet är något lägre än under föregående år då motsvarande siffra var 17 695. erhöll totalt 5 496 åtalsunderlåtelser (inklusive åtalsprövning enligt 6 § LUL), varav 4 770 med stöd av 1 § LUL, 167 med stöd av 6 § samma lag och 557 med stöd av 20 kap. 7 § RB. var motsvarande siffror något högre. Då meddelades totalt 6 868 åtalsunderlåtelser för nämnda åldersgrupp, varav 6 061 enligt 1 § LUL, 182 enligt 6 § LUL och 625 enligt regler. erhöll totalt 1 271 åtalsunderlåtelser, varav 294 med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och 977 med stöd av regler. Hälften av åtalsunderlåtelserna avsåg tillgreppsbrott (8 kap. ). Inom nämnda kategori dominerade snatteri följt i antal av stöld och tillgrepp av fortskaffningsmedel. 8.2 Åtalsunderlåtelse vid återfall i brott Regeringens förslag: I lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare görs en markering av att det vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas särskilt skall beaktas om den unge har gjort sig skyldig till brott. Kommitténs bedömning: Kommittén uttalar att åtalsunderlåtelse i princip inte bör meddelas vid återfall, men föreslår ingen lagändring i det avseendet. Remissinstanserna är i huvudsak positiva till att förutsättningarna för åtalsunderlåtelse vid återfall skärps. Från flera håll framförs synpunkten att en lagreglering bör ske om en förändring i fråga om åtalsunderlåtelse vid återfall skall ske. anför att det kan få negativa konsekvenser för återanpassningen av ungdomar om de i ökad utsträckning ställs inför domstol. Skälen för regeringens förslag: föreslår att påföljden överlämnande till vård inom skall avskaffas. Om förslaget genomförs får det följder för åtalsunderlåtelseinstitutet. Kommitténs förslag innebär också att tvångsåtgärder enligt 3 § LVU på grund av ett brott som är föremål för utredning inte kommer att bli aktuellt. Det innebär i sin tur att, om förslaget genomförs, åtal kommer att väckas i de fall åklagaren enligt nuvarande ordning anser sig böra kräva att socialnämnden vidtar åtgärder på grund av brottet för att han skall meddela åtalsunderlåtelse. Regeringen bereder, som tidigare redovisats, förslaget i de delar som rör påföljdssystemet för unga. Utgångspunkten är att det från straffrättsliga utgångspunkter finns starka skäl som talar för att påföljden överlämnande till vård inom i dess nuvarande form bör utmönstras. Den förändring för tillämpningen av institutet åtalsunderlåtelse som ett genomförande av förslagen rörande påföljderna skulle innebära är väl motiverad. I de fall ett väsentligt allmänt intresse berörs, och åtal alltså skall väckas, torde det framför allt vara fråga om återfall i brott eller att brottsligheten är av sådan art eller har ett sådant straffvärde att åtal är påkallat. Det är angeläget att åtal väcks i sådana fall, vilket också i stor utsträckning torde ske . Vid just fortsatt brottslighet är det särskilt väsentligt att åtalsunderlåtelse som huvudregel inte beviljas. Som regeringen framhållit tidigare är det viktigt att ungdomar som begår brott ställs till ansvar för detta och får ta konsekvenserna av sina handlingar. Kommittén har övervägt att uttryckligen lagreglera en begränsning av möjligheterna till åtalsunderlåtelse vid återfall men har avstått med hänvisning till att en sådan regel skulle kunna leda till en rigid och stelbent tillämpning av institutet åtalsunderlåtelse och i vissa fall t.o.m. te sig stötande. Regeringen delar kommitténs uppfattning att möjligheten att meddela åtalsunderlåtelse vid återfall i brott bör begränsas. Regeringen är i och för sig medveten om att en sådan förändring får omedelbar betydelse för påföljdsbestämningen först om påföljdssystemet för unga förändras med de utgångspunkter som har angivits ovan. Innan en sådan förändring har genomförts innebär en skärpning av åtalsunderlåtelsereglerna inte någon större skillnad när det gäller den reaktion som följer på brottet.