prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — Paragrafen motsvarar 18 § första stycket naturvårdslagen.I paragrafens gällande lydelse avses med begreppet täkt av sten även stenbrytning från berg. Termen sten uppfattas i första hand som löst material av viss fraktion. I paragrafen införs ett tillägg om att tillstånd behövs för stenbrytning. Tillägget utgör ett förtydligande av redan tidigare gällande bestämmelser. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 2 § Ett tillstånd till stenbrytning eller täkt skall förenas med de villkor som behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på miljön av täkten. Tillstånd får lämnas endast om säkerhet ställs för de villkor som skall gälla för tillståndet. Visar sig säkerheten otillräcklig får besluta att tillståndet skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställs. Om det finns särskilda skäl får befria sökanden från kravet på säkerhet. Staten, kommunerna och landstingen behöver inte ställa säkerhet. får återkalla ett tillstånd enligt 1 § eller ändra villkoren när har förflutit från det att tillståndsbeslutet vunnit laga kraft. Om villkor som rör verksamheten inte i den utsträckning som behövs begränsar eller motverkar verksamhetens menliga inverkan på miljön, får före utgången av förena tillståndet med de ytterligare villkor som behövs. Paragrafen motsvarar 18 § andra stycket och femte stycket naturvårdslagen. I naturvårdslagen finns uttrycket naturmiljön. Täkter är tillstånds- eller anmälningspliktiga enligt miljöskyddslagen. I den nya lagtexten används uttrycket miljön. Förändringen är föranledd av att den tidigare dubbla prövningen, enligt naturvårdslagen och miljöskyddslagen, skall kunna ersättas med endast en prövning. De villkor som behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på miljön avser att inbegripa även de villkor som tidigare kunde uppställas med stöd av bestämmelserna i miljöskyddslagen. 3 § När en ansökan om tillstånd enligt 1 § prövas, skall behovet av materialet vägas mot de skador på växt- och djurlivet och på naturmiljön i övrigt som stenbrottet eller täkten kan befaras orsaka. Om stenbrottet eller täkten kan befaras försämra livsbetingelserna för någon växt- eller djurart som är sällsynt eller hotad, får tillstånd lämnas endast om det allmänna behovet av material som skulle utvinnas genom stenbrytningen eller täkten är synnerligen stort. får förelägga sökanden att göra de undersökningar eller utredningar som behövs för prövning. Följer inte sökanden föreläggandet får ansökan avvisas. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafens första stycke saknar motsvarighet i naturvårdslagen. Andra stycket motsvarar till viss del 18 § andra stycket naturvårdslagen.Första stycket utgörs av en avvägningsregel. Den sammanfattar i huvudsak vad som redan gäller i praxis, dock med mer tyngd på intresset av att bevara en fullvärdig biologisk mångfald. Som följer av 2 § skall det inte längre föreligga tillstånds- eller an- mälningsplikt för täkt enligt såväl bestämmelserna om naturvård som bestämmelserna om miljöfarlig verksamhet. Också balkens allmänna aktsamhetsregler skall tillämpas vid prövningen enligt vad som anges i 12 kap. 2 §. När det gäller avvägningen mellan olika intressen har vidare balkens hus- hållningsbestämmelser stor betydelse. Bland dessa finns regeln om att företräde skall ges åt sådan användning av ett markområde som medför en från allmän synpunkt god hushållning. En ansökan om tillstånd bör innefatta en utredning som innehåller även täktplan och materialbehov. Enligt 8 kap. 1 § skall, om regeringen inte föreskrivit annat, en miljö- konsekvensbeskrivning ingå i en ansökan om tillstånd till stenbrytning eller täkt. 4 § Innehavaren av marken är skyldig att tåla åtgärder i enlighet med villkor som är förenade med tillstånd enligt 1 §. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för den som avser att bedriva stenbrytning, täktverksamhet eller stenkrossrörelse att lämna de uppgifter om verksamheten som behövs som underlag för planeringen av naturvården. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den motsvarar 18 § tredje stycket och 18 a § naturvårdslagen. 5 § Kan ett arbetsföretag som inte omfattas av tillståndstvång enligt 1 § eller enligt 10 kap. 1 § komma att väsentligt ändra naturmiljön skall anmälan för samråd göras hos den myndighet som regeringen bestämmer. Detta gäller dock inte arbetsföretag för vilka tillstånd har lämnats enligt vattenlagen (1983:291). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om att anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda slag av arbetsföretag. Sådana föreskrifter får begränsas till att avse en del av landet. Om anmälningsskyldighet föreligger, får företaget inte påbörjas innan samråd har ägt rum. Den myndighet som avses i första stycket får förelägga företagaren att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada på naturmiljön. Om sådana åtgärder inte är tillräckliga och det är nödvändigt för skyddet av naturmiljön, får myndigheten förbjuda företaget. Föreläggande eller förbud enligt tredje stycket får förenas med vite. Om förelägganden, förbud och viten enligt denna paragraf gäller 18 kap. 10-13 §§. Paragrafen motsvarar 20 § naturvårdslagen. I 18 kap. fastslås att regeringen bestämmer vilka myndigheter som skall vara tillsynsmyndigheter enligt . Bestämmelsen i detta avsnitt som rör samråd formuleras med utgångspunkt från samma princip. Det bör ankomma på regeringen att genom föreskrifter bestämma vilka myndigheter som skall vara samrådsmyndigheter. Ett arbetsföretag kan utföras så att det får större eller mindre inverkan på naturmiljön. I tredje stycket har i enlighet med Lagrådets förslag införts ett förbud mot att påbörja ett arbetsföretag innan samråd ägt rum, om anmälningsskyldighet för samråd föreligger. Lagrådet har föreslagit att bemyndigandet i tredje stycket skall tillkomma . Enligt första stycket kan dock även någon annan myndighet vara samrådsmyndighet. Detta innebär att bemyndigande enligt tredje stycket bör läggas på den myndighet som regeringen bestämmer. Genom bestämmelserna i tredje stycket får den myndighet med vilken samråd skall ske möjlighet att förelägga den som skall utföra arbetsföretaget, att vidta de åtgärder som behövs för att motverka eller begränsa företagets inverkan på naturmiljön. I de fall sådana åtgärder inte är tillräckliga och det är nödvändigt för skyddet av naturmiljön får myndigheten förbjuda företaget. Av paragrafens fjärde stycke framgår att ett föreläggande eller förbud enligt tredje stycket får förenas med vite. Bestämmelser om tillsyn m.m. finns i 18 kap. Beträffande föreläggande, förbud och vite finns närmare bestämmelser i det kapitlets 10-13 §§. Spridning av bekämpningsmedel över skogsmark 6 § Det är förbjudet att över skogsmark sprida bekämpningsmedel som är avsedda för att bekämpa lövsly. Inte heller får enskilda trädstammar behandlas med bekämpningsmedel. Paragrafen motsvarar 1 § lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. 7 § Den myndighet som regeringen bestämmer får, om inte annat följer av 8 §, medge undantag från 6 §, om kravet enligt 6 § skogsvårdslagen (1979:429) i fråga om återväxt av skog inte rimligen kan tillgodoses genom röjning med mekaniska metoder. Vid bedömningen skall hänsyn tas till skogsmarkens läge och beskaffenhet, skogsbeståndets sammansättning, spridningens inverkan på livsbetingelserna för växt- och djurlivet och andra allmänna intressen. Ett medgivande om undantag skall förenas med de villkor som behövs till skydd för naturmiljön. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen motsvarar 2 § lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. I paragrafen har införts en ny bedömningsgrund. Enligt denna grund skall hänsyn tas till spridningens inverkan på den biologiska mångfalden. I begreppet "andra allmänna intressen" ingår även hänsyn till arbetarskyddets krav och bedömningar om läget på arbetsmarknaden i regionen. 8 § Kommunen kan besluta att undantag enligt 7 § inte får medges i fråga om ett område inom kommunen, om det behövs med hänsyn till områdets betydelse för friluftslivet, naturvården, den lokala befolkningens trivsel eller något annat kommunalt intresse. Paragrafen motsvarar 3 § lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. 9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag från 6 § om det behövs för vetenskaplig prövning. Undantag får förenas med villkor. Paragrafen motsvarar 4 § lag. På Lagrådets förslag har tillfogats en bestämmelse om att dispens för vetenskaplig prövning får förenas med villkor. Kapitlet har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 1 § Vid prövning enligt 9-11 kap. skall 3 och 4 kap. tillämpas. Paragrafen motsvarar delvis 3 § första stycket naturvårdslagen. Vid prövning enligt 9-11 kap. skall bestämmelserna i 3 kap. om grundläggande hushållningsbestämmelser och i 4 kap. om särskilda hushållningsbestämmelser för vissa områden i landet tillämpas. Vid prövning som rör naturvård skall självklart som Lagrådet framhållit hänsyn tas till övriga allmänna och enskilda intressen. Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna 2 § Aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 och 4 §§ gäller för den som 1. bedriver eller ämnar bedriva byggnation eller anläggningsarbete inom strandskyddsområde enligt 9 kap. 1113 §§, 2. uppför eller avser att uppföra vilthägn enligt 9 kap. 14 §, 3. bedriver eller avser att bedriva markavvattning eller arbetsföretag inom skyddsvärda biotoper enligt 10 kap. 1 eller 4 §, 4. bedriver eller avser att bedriva stenbrytning eller täktverksamhet eller undersökningar och utredningar för verksamhet av nu nämnt slag enligt 11 kap. 1 § och 3 § andra stycket. Den som sprider eller avser att sprida bekämpningsmedel över skogsmark enligt 11 kap. 7 § skall iaktta aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2, 4 och 6 §§. Paragrafen motsvarar 7 § i lagrådsremissen. Vid verksamhet enligt 9-11 kap. skall de allmänna aktsamhetsreglerna i balkens 2 kap. iakttas i den omfattning som framgår av paragrafen. Ifrågavarande aktsamhetsregler omfattar i korthet följande. Den centrala aktsamhetsregeln framgår av 2 §. Enligt denna regel skall den som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet vidta de skyddsåtgärder och iaktta de försiktighetsmått som skäligen kan fordras för att hindra eller motverka att verksamheten medför skada eller olägenhet som kan drabba människors hälsa, miljön eller naturen. En grundläggande förutsättning för allt hälso- och miljöskyddsarbete är kunskaper om problem som kan uppkomma genom en verksamhet och även om hur man kan förhindra att problemen uppkommer. I 4 § anges den allmänna målsättningen att var och en skall skaffa sig den kunskap som behövs för att skydda människors hälsa, miljön och naturen mot skada eller olägenhet. Vidare skall enligt paragrafen denna kunskap omfatta frågor som rör återan- vänding och återvinning av material och en hållbar hushållning med mark och vatten. Enligt 6 § skall den s.k. utbytesprincipen tillämpas. Denna innebär att en skyldighet att ersätta farliga kemiska produkter med sådana som innebär mindre risk för skadliga verkningar. 3 § Innan fattar beslut om att bilda ett naturreservat, ett kulturreservat, ett naturvårdsområde eller ett kulturvårdsområde eller avgör något annat viktigt ärende enligt 9-11 kap. skall samråda med kommunen. Paragrafen motsvarar 43 § första stycket naturvårdslagen. 4 § Innan beslut fattas i ett ärende enligt 9-11 kap. får den beslutande myndigheten utföra förberedande undersökningar av marken om det behövs. Den som har fått i uppdrag av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att i naturvårdssyfte inventera naturresurser har rätt att undersöka den mark som inventeringen avser. Vid sådana undersökningar skall onödigt intrång undvikas. Paragrafen motsvarar 42 § första-tredje styckena naturvårdslagen. En bestämmelse om rätt att få tillträde till mark som skall undersökas finns i 18 kap. 17 § andra stycket. Bestämmelser om ersättning för intrång finns i 23 kap. 5 § I samband med beslut om tillstånd enligt 9-11 kap. till bebyggelse, täkt eller annat arbetsföretag får föreskriva att den som utför arbetsföretaget skall bekosta en särskild undersökning av det berörda området eller på annat sätt gottgöra intrånget i naturvårdsintresset. Bestämmelsen motsvarar den som finns i 9 kap. 6 § tredje stycket. 6 § Tillstånd enligt 9-11 kap. får inte meddelas i strid mot en detaljplan eller områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får dock mindre avvikelse göras. Paragrafen motsvarar 3 § andra stycket naturvårdslagen. 7 § Tillstånd enligt 9-11 kap. får inte ges till den som har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt tidigare tillstånd, om inte särskilda omständigheter föranleder något annat. Paragrafen motsvarar vad som gäller för täkter enligt 18 § fjärde stycket naturvårdslagen. Enligt paragrafen skall tillstånd vägras en tidigare misskötsam till- ståndshavare då denne söker ett nytt tillstånd, om inte särskilda skäl föranleder att tillståndsmyndigheten bör göra en annan bedömning. Vid denna bedömning får beaktas vilken underlåtenhet tillståndshavaren gjort sig skyldig till och de skador, eller risk för skador på växt- och djurlivet och naturmiljön i övrigt som har förelegat. 8 § Bestämmelser om kulturmiljön finns också i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Olägenheter som balken avser att motverka, kan drabba kulturminnen. omfattar skydd även för den natur som formats av människors bruk och odling, om inte skyddet följer av kulturminneslagen. En hänvisning till den lagen har därför tagits in i balken. En liknande bestämmelse har funnits i 3 a § naturvårdslagen. SKYDD FÖR HÄLSA OCH MILJÖ 5.1.13 13 kap. Miljöfarlig verksamhet 1 § Med miljöfarlig verksamhet avses i denna balk utsläpp av avloppsvatten, fasta ämnen eller gas från mark, byggnader eller anläggningar i vattendrag, sjöar, vattenområden eller grundvatten samt användning av mark, byggnader eller anläggningar på sådant sätt som kan medföra 1. förorening av luft, mark, vattendrag, sjöar, andra vattenområden eller grundvatten, 2. störning för omgivningen genom buller, skakningar, ljus eller liknande, om störningen inte är rent tillfällig. Paragrafen har utformats huvudsakligen i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen definierar begreppet miljöfarlig verksamhet. Därmed förstås detsamma som närmare angivits i prop. (1969:28) om miljöskyddslag, s. 253 f, med tillägg av grundvatten, som fördes in med verkan från (prop. 1986/87:135). I fråga om luftförorening är dock att märka att inte enbart sådana föroreningar som syns eller luktar hänförs till begreppet luftförorening, utan det omfattar också utsläpp av ämnen som kan påverka klimatet eller påverka atmosfären t.ex i form av uttunning av ozonskiktet. 2 § Med avloppsvatten avses i denna balk 1. spillvatten eller annan flytande orenlighet, 2. vatten som använts för kylning vid driften av en fabrik, någon annan inrättning eller viss teknisk utrustning, 3. vatten som avleds för sådan avvattning av mark inom en detaljplan som inte görs för viss eller vissa fastigheters räkning, 4. vatten som avleds för avvattning av en begravningsplats. Avloppsvatten definieras i enlighet med den praxis som en gång utbildats vid vattendomstolarna och som infördes i miljöskyddslagen vid den lagens tillkomst. Paragrafen överensstämmer med vad som gäller enligt 3 § miljöskyddslagen med tillägget att kylvatten också innefattar vatten som används för kylning av viss teknisk utrustning. Därmed avses bl.a. vatten som används för kylning av värmepumpar. 3 § I fråga om viss miljöfarlig verksamhet gäller särskilda bestämmelser enligt lagen (1971:850) med anledning av gränsälvsöverenskommelsen mellan och . Föreskrifterna om miljöfarlig verksamhet är inte tillämpliga i fråga om joniserande strålning. Gränsälvsöverenskommelsen ersätter inom sitt geografiska tillämpningsområde balkens bestämmelser om miljöfarlig verksamhet såvitt avser utsläpp till vatten, dvs. Ett företag som ger upphov till förorening av skilda slag, t.ex. förorening av både vatten och luft, måste således prövas enligt såväl gränsälvsöverenskommelsen som . Andra stycket avser strålskyddslagen (1988:220). Det är dock att märka att strålskyddslagen också kan utnyttjas för att ingripa mot icke-joniserande strålning. Det har inte ansetts lämpligt att avgränsa strålskyddslagens tillämpningsområde (prop. 1987/88:88 s. 53 f.). Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna 4 § De allmänna aktsamhetsreglerna som anges i 2 kap. skall tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen innebär att de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. blir tillämpliga i fråga om miljöfarlig verksamhet. Detta innebär bl.a. att utbytesprincipen ingår som en del av de överväganden som kan göras också för miljöfarlig verksamhet. Också överväganden som tar sikte på att främja återanvändning och återvinning av material ryms genom paragrafen i de aktsamhetsregler som skall tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet. Särskilda aktsamhetsregler och bemyndiganden 5 § En miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors hälsa eller annan väsentlig olägenhet får inte utövas. Om den miljöfarliga verksamheten är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt och inte kan skada människors hälsa, får regeringen besluta att verksamheten får bedrivas, om områden som är av riksintresse för natur- och kulturmiljövården inte allvarligt skadas. När det gäller lokaliseringen av en verksamhet skall föreskrifterna i balkens andra avdelning tillämpas i de delar som kan bli aktuella. Någon lokaliseringsregel särskilt för miljöfarlig verksamhet behövs alltså inte, utan den avvägning mellan konkurrerande anspråk som det kan bli fråga om skall lösas genom tillämpning av främst 3, 4, 6 och 8 kap. För de verksamheter som regleras genom gäller i fråga om hushållning med mark och vatten stadgandena i 3 kap. Enligt 3 kap. 7 § första stycket skall bl.a. mark- och vattenområden som har betydelse från allmän synpunkt på grund av områdenas natur- eller kulturvärden eller med hänsyn till friluftslivet så långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan skada natur- eller kulturmiljön. Enligt andra stycket i samma paragraf skall områden som är av riksintresse för natur- och kulturmiljövården skyddas mot åtgärder som påtagligt kan skada sådana natur- eller kulturmiljövärden. I balkens fjärde kapitel finns särskilda hushållningsbestämmelser för vissa angivna områden som är av riksintresse med hänsyn till sina samlade natur- och kulturvärden. För dessa områden gäller i princip samma skydd mot exploateringsföretag som anges i 3 kap. 7 § andra stycket. I 4 kap. 1 § tredje stycket anges dock att bestämmelserna om dessa geografiska områden inte utgör hinder för att utveckla befintliga tätorter eller det lokala näringslivet. Förevarande paragraf har konstruerats dels för att generellt motverka påbörjandet och bedrivandet av vissa miljöfarliga verksamheter, dels för att åstadkomma ett särskilt skydd också för de behandlade geografiska områdena mot vissa typer av exploatering. Paragrafen innebär att en miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors hälsa eller till annan väsentlig olägenhet inte får utövas. Om den miljöfarliga verksamheten är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt och inte kan skada människors hälsa, får regeringen enligt andra stycket besluta att verksamheten får bedrivas, om områden som är av riksintresse för natur- och kulturmiljövården inte allvarligt skadas. Med det sistnämnda uttrycket avses främst de områden som anges i 4 kap. Paragrafen innebär att en allvarlig skada är mer kvalificerad än en påtaglig skada enligt 3 och 4 kap. Inte ens det lokala näringslivets behov eller behovet av att utveckla en befintligt tätort, dvs. undantagsreglerna i 4 kap. får alltså godtas som skäl för att tillåta en miljöfarlig verksamhet som medför allvarlig skada. Fråga om motsvarande stoppregel behövs för andra verksamheter som ligger utanför får behandlas i annat sammanhang. 6 § Avloppsvatten av följande slag får inte släppas ut i vattendrag, sjöar eller andra vattenområden 1. avloppsvatten från vattenklosetter eller tätbebyggelse där vattnet inte har varit föremål för längre gående rening än slamavskiljning, 2. pressaft från siloanläggningar, 3. urin från djurstallar, 4. vassle, 5. ytbehandlingsbad i metallindustrier eller koncentrerat sköljvatten från sådana bad. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att avloppsvatten av annat slag inte får släppas ut i vattendrag, sjöar eller andra vattenområden. Paragrafen har övertagits från 7 § miljöskyddslagen, men har skärpts såtillvida att det är möjligt att medge undantag från det stadgade förbudet. 7 § Om det finns särskilda skäl med hänsyn till naturvårdens eller andra allmänna intressen, får regeringen för en viss del av landet meddela föreskrifter om förbud mot utsläpp av avloppsvatten, fasta ämnen eller gas från mark, byggnader eller anläggningar i vattendrag, sjöar eller andra vattenområden eller så att marken eller grundvattnet kan förorenas. Paragrafen motsvarar delvis 8 § miljöskyddslagen och innebär en möjlighet att inom ett område helt förbjuda utsläpp. Detta kan bli aktuellt t.ex när det gäller att förbjuda utsläpp till en sjö som har betydelse för dricksvattenförsörjningen eller om den innehåller för landet sällsynta eller särskilt värdefulla växt- eller djurarter. Den begränsning som gällt i 8 § miljöskyddslagen, att prioriteten skulle gälla för dem som redan fått tillstånd eller för kommun som börjat avleda avloppsvatten så att inte ett oskäligt intrång i en etablerad verksamhet uppstod på grund av förbud har utgått. I stället utgör ett förbud en grund för omprövning av villkor enligt 31 §. Därvid får skälighetsavväganden göras. 8 § Om det från allmän synpunkt är särskilt angeläget att skydda ett mark- eller vattenområde som är utsatt för påverkan från miljöfarlig verksamhet, får regeringen förklara området och dess närmaste omgivning som miljöskyddsområde. För ett miljöskyddsområde skall regeringen meddela föreskrifter om skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått för verksamheter inom området. Paragrafen motsvarar i huvudsak 8 a § i miljöskyddslagen. De närmare motiven framgår i prop. 1984/85:10 och 1987/88:87. Paragrafen har använts för att skydda i och . Föreskrifter som regeringen meddelar kan inskränka tillstånd till miljöfarlig verksamhet. 9 § För att motverka utsläpp i luften av svavelföroreningar får regeringen i fråga om bränsle som innehåller svavel meddela föreskrifter som gäller förbränning, handel, överlåtelse eller import och som behövs från miljöskyddssynpunkt eller någon annan allmän synpunkt. Regeringen får överlåta åt en myndighet eller kommun att meddela föreskrifter som avses i första stycket. Paragrafen motsvarar 1 § lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle. Genom paragrafen har det materiella innehållet i svavellagen tagits in i . Svavellagens övriga bestämmelser om upplysningsplikt, ansvar m.m. finns i balkens gemensamma avdelningar. 10 § För att skydda miljön får regeringen också i andra fall än som avses i 7-9 §§ beträffande miljöfarlig verksamhet meddela föreskrifter om förbud, skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått i den utsträckning som anges i andra stycket. Föreskrifter får meddelas för att uppfylla internationella förpliktelser. Föreskrifter får också meddelas om de framstår som mer ändamålsenliga än beslut i ett enskilt fall. Om det finns särskilda skäl får regeringen bemyndiga en myndighet att meddela föreskrifter. Paragrafen har delvis utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den innehåller ett bemyndigande i fråga om miljöfarlig verksamhet i enlighet med 8 kap. 7 § regeringsformen.