prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — I fråga om miljöfarlig verksamhet kan samrådsförfarandet samordnas med det förfarande som anges i 13 kap. 13 § om samråd inför en planerad miljöfarlig verksamhet. Också , PBL, inrymmer krav på samråd, när det gäller t.ex översikts- och detaljplanering med berörda myndigheter, sakägare och andra. Det samråd som föreslås i förevarande paragraf bör också kunna samordnas med den samrådsskyldighet som föreligger enligt PBL. Andra stycket första meningen motsvarar 5 kap. 2 § NRL. Av 1 kap. 2 § framgår närmare för vilka lagar reglerna om miljökonsekvensbeskrivning skall gälla. Paragrafens avslutande mening medför att föreskrifter om miljökonsekvensbeskrivningar skall gälla om inget annat har föreskrivits i någon av de åsyftade lagarna. 3 § En miljökonsekvensbeskrivning skall möjliggöra en samlad bedömning av den inverkan på människors hälsa, miljön samt hushållningen med mark och vatten och annan resurshushållning som den planerade anläggningen, verksamheten eller åtgärden kan medföra. Paragrafen motsvarar i allt väsentligt 5 kap. 3 § NRL. Om detaljföreskrifter är nödvändiga i fråga om en beskrivnings innehåll får sådana, i enlighet med Lagrådets uttalande vid tillkomsten av 5 kap. naturresurslagen, utfärdas som verkställighetsföreskrifter med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen. Så har skett i 12-14 §§ förordningen om miljökonsekvensbeskrivningar. Enligt 4 § är dock kravet på redovisning av alternativ - som finns som en föreskrift i nyssnämnda förordning - lagfäst. Kravet i 1 § första stycket på miljökonsekvensbeskrivningar vid tillämpningen av balken är mycket omfattande. En miljökonsekvensbeskrivning skall innehålla vad som behövs i det enskilda fallet. I fråga om resurshushållningen kan det t. ex. i fråga om allmänna kommunikationer vara viktigt att redovisa konsekvenserna för en redan befintlig anläggning och dess omgivningar, när en ny anläggning tas i bruk. Med begreppet resurshushållning avses såväl mark, vatten som andra resurser som täcks av hushållningsbestämmelserna, dvs. befintliga anläggningar och deras utnyttjande skall också kunna tas med i bedömningen. 4 § En miljökonsekvensbeskrivning skall, i den utsträckning det kan behövas, möjliggöra en bedömning enligt 3 § för det fallet att anläggningen, verksamheten eller åtgärden kommer till stånd på en annan plats eller i en annan utformning än som planeras liksom för det fallet att någon förändring inte genomförs. Paragrafen är ny. Den motsvarar dock i huvudsak 12 § första stycket förordningen om miljökonsekvensbeskrivningar. Av paragrafen framgår att en miljökonsekvensbeskrivning när så kan behövas skall ha ett sådant innehåll att det går att bedöma konsekvenserna av alternativ, inklusive det fallet att anläggningen eller åtgärden inte kommer till stånd. Frågan har behandlats närmare i avsnitt 4.7 i den allmänna motiveringen. Om en redovisning av alternativ inte har gjorts när en ansökan kommer in till en tillståndsprövande myndighet, har myndigheten rätt att vid behov kräva att en sådan redovisning görs. En alternativ beskrivning skall naturligtvis inte lämnas, om det på grund av verksamhetens särskilda karaktär är uppenbart att en sådan beskrivning inte tillför ärendet något som i sak kan påverka bedömningen. 5 § En miljökonsekvensbeskrivning skall bekostas av den som gjort en ansökan som avses i 1 §. Paragrafen motsvarar i princip 5 kap. 4 § naturresurslagen. Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 1 § som tillhör staten kan efter medgivande av regeringen avsättas till nationalpark i syfte att bevara ett större sammanhängande område av viss landskapstyp i dess naturliga tillstånd eller i väsentligen oförändrat skick. Paragrafen, som motsvarar 4 § naturvårdslagen, har i enlighet med Lagrådets förslag utformats med beaktande av regeringsformens regler om finansmakten. 2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vård och förvaltning av nationalparker. Paragrafen överensstämmer med 5 § första stycket naturvårdslagen. 3 § Ett naturområde kan av förklaras som naturreservat eller naturvårdsområde för att bevara värdefull natur, för att skydda växt- och djurlivet samt för att tillgodose behov av områden för friluftsliv eller andra sådana ändamål. Skyddsformen naturreservat skall väljas om de åtgärder som behövs för att uppnå syftet med skyddet leder till att pågående markanvändning försvåras avsevärt inom ett område. Markägaren har då rätt till ersättning enligt vad som framgår av 23 kap. I övriga fall skall skyddsformen naturvårdsområde väljas. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen motsvarar 7 § och 19 § första stycket naturvårdslagen. Det skydd som erfordras ger olika grad av intrång i markägarens rättigheter. Den form som ger minsta intrång i markägarens rättigheter skall väljas i första hand om skyddsintresset därigenom kan tillgodoses. De båda skyddsinstituten naturreservat och naturvårdsområde är viktiga instrument i arbetet med att skydda växt- och djurliv i syfte att upprätthålla en fullvärdig biologisk mångfald. De används på så sätt redan nu men utan att detta intresse är uttryckligen angivet i lagen som en grund för att upprätta ett skyddsområde. I syfte att klargöra detta intas i paragrafen en uttrycklig bestämmelse om att ett område kan förklaras som naturreservat eller naturvårdsområde också enbart av detta skäl. Betydelsen av att särskilt skydda växter eller djur som ett led i säkerställandet av den biologiska mångfalden har framhållits i avsnitt 4.13 i den allmänna motiveringen. Hänvisningen till ersättningsreglerna har tagits in i lagtexten för att göra skillnaden tydlig mellan de båda skyddsformerna. I 7 § naturvårdslagen anges att syftet med reservatbildning kan vara av två slag, dels för att skydda områden av betydelse för kännedomen om landets natur, skönhet eller på annat sätt märkliga beskaffenhet, dels att skydda områden som är av väsentlig betydelse för allmänhetens friluftsliv. Möjligheten att skydda områden på dessa grunder kvarstår enligt första stycket. Av 7 § i detta kapitel framgår i vilka fall de nya skyddsformerna kulturreservat och kulturvårdsområde skall användas. 4 § I ett beslut om att bilda naturreservat eller naturvårdsområde skall grunden för beslutet anges. I beslutet skall också anges de inskränkningar i rätten att förfoga över eller nyttja fastigheter som behövs för att uppnå syftet med skyddet. Om det senare visar sig behövas nya grunder eller ytterligare inskränk- ningar får meddela beslut om detta. När ett naturreservat eller ett naturvårdsområde bildas skall i beslutet därom eller i nära anslutning till beslutet fastställas en skötselplan, som anger de åtgärder som behövs för att uppnå syftet med skyddet. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen motsvarar 8 § och huvuddelen av 19 § andra stycket naturvårdslagen. Bestämmelserna i naturvårdslagen innehåller ett antal exempel på sådana inskränkningar i en ägares och annan rättsinnehavares rättigheter som får meddelas om det behövs för att uppnå syftet med ett naturreservat respektive ett naturvårdsområde. Dessa detaljbestämmelser har inte förts över till den före- slagna paragrafen. Bestämmelsen i 3 § andra stycket har innebörden att inskränkningar som avsevärt försvårar pågående markanvändning endast får förekomma i fråga om naturreservat. Den bestämmelsen, tillsammans med vad som föreskrivs i 5 § om vad ägaren är skyldig att tåla i ett naturreservat, ger ramen för befogenheter i detta avseende. För ett naturvårdsområde får anges inskränkningar av mindre långtgående natur. De exempel som ges i 19 § andra stycket naturvårdslagen bör vara vägledande även framgent. Enligt den paragrafen får förbud eller inskränkningar meddelas i fråga om byggnad, upplag, schaktning, plantering och avverkning. Vilka särskilda åtgärder som får utföras på ägarens mark framgår av 5 § andra stycket. I paragrafen har ett förordnande om skötselplan i enlighet med vad som framgår av 9 § naturvårdsförordningen tillkommit. Lagrådet har förordat att den bestämmelsen bör ligga i ett andra stycke. En skötselplan behöver inte fastställas med att beslut fattas om att bilda ett naturreservat eller naturvårdsområde, utan det är tillräckligt att planen fastställs i nära anslutning till beslutet. 5 § Om det behövs för att tillgodose ändamålet med ett naturreservat, får förplikta ägaren att tåla sådana intrång som att det inom området 1. anläggs vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, raststugor, tältplatser, badplatser, sanitära inrättningar eller liknande anordningar,2. företas gallring, röjning, slåtter, plantering, avspärrning eller liknande åtgärder, 3. bereds tillträde till mark för allmänheten där allmänheten annars inte skulle ha rätt att vistas, 4. genomförs undersökningar av djur- och växtarter samt av mark- och vattenförhållanden. Om det behövs för att tillgodose ändamålet med ett naturvårdsområde, får förplikta markägaren eller annan rättsinnehavare att tåla att det på marken utförs röjning, plantering eller annan liknande åtgärd. De tre första punkterna i första stycket överensstämmer med 9 § naturvårdslagen. Den fjärde punkten är ny. I 12 kap. 4 § regleras möjligheten att få tillträde till ett område för förberedande undersökningar innan beslut fattas om området skall avsättas till bl.a. naturreservat. Det är angeläget att fortlöpande undersökningar av djur- och växtarter samt mark- och vattenförhållanden kan företas i syfte att följa upp de skötselåtgärder som vidtas och om syftet med naturreservatet uppfylls. Därför har den fjärde punkten tillkommit. Bestämmelsen i andra stycket om vilka åtgärder markägare eller annan rättsinnehavare får tåla inom ett naturvårdsområde är hämtad från 19 § natur- vårdslagen. 6 § får helt eller delvis upphäva beslut enligt 3-5 §§, om det finns synnerliga skäl. får i särskilda fall medge undantag från föreskrifter som har meddelats för ett naturreservat eller ett naturvårdsområde. Om ett beslut enligt första eller andra stycket meddelas för att lämna rum för ett arbetsföretag, får också besluta att den som utför arbetsföretaget skall bekosta en särskild undersökning av det skyddade området eller särskilda åtgärder för att bevara detta eller på annat sätt gottgöra intrånget. Paragrafen motsvarar 12 § samt hänvisningen till denna i 19 § andra stycket tredje meningen naturvårdslagen. 7 § Bestämmelserna i 3-5 §§ får tillämpas också för att bevara värdefulla kulturmiljöer, om de inte skyddas enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Områden som skyddas enligt denna paragraf benämns kulturreservat eller kultur- vårdsområde. I fråga om beslut enligt denna paragraf gäller också 6 §. Av 3 a, 7 och 19 §§ naturvårdslagen följer att kulturmiljöer kan förklaras för naturreservat eller naturvårdsområde, om skydd inte gäller enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Enligt förevarande paragraf införs särskilda beteckningar i dessa fall. Områdena skall betecknas kulturreservat eller kulturvårdsområde. Dessa skyddsformer skall användas när den värdefulla kulturmiljön är det huvudsakliga skälet för att ett område skall skyddas. Bestämmelserna avser sådana områden som inte skyddas enligt kulturminneslagen. Enligt den lagen kan skydd av fornminnen, byggnadsminnen och kyrkliga kulturminnen även innefatta ett områdesskydd. Bestämmelserna om byggnadsminnen kan också tillämpas på park, trädgård eller annan anläggning av kulturhistoriskt värde. För skydd av sådana områden skall alltså reglerna om kulturreservat och kulturvårdsområde inte tillämpas. regler skall användas endast i de fall skydd inte ges enligt kulturminneslagen. Det kan vara fallet t.ex. i fråga om kulturlandskap som präglas av äldre tiders hävd och brukningsformer, eller som innehåller värdefulla kulturelement såsom pilevallar, ängslador och äldre brukningsvägar. Paragrafens andra stycke har tillkommit på förslag av Lagrådet. 8 § Ett särpräglat naturföremål som behöver skyddas eller vårdas särskilt får av förklaras som naturminne. Förklaringen får omfatta även det område på marken som krävs för att bevara naturföremålet och ge det behövligt utrymme, allt efter föremålets art och betydelse. Vad som i 4-6 §§ har föreskrivits om naturreservat skall gälla även för naturminnen. Paragrafen överensstämmer med 13 § naturvårdslagen med undantag för vissa redaktionella ändringar. 9 § När en fråga har väckts om att ett område skall utgöra en nationalpark, ett naturreservat, ett kulturreservat, ett naturvårdsområde eller ett kulturvårdsområde eller om att ett naturföremål skall förklaras som naturminne, får , högst , meddela förbud mot att utan tillstånd vidta sådana åtgärder som berör området eller föremålet och som strider mot syftet med det tilltänkta skyddet. Om det finns särskilda skäl får förbudet förlängas att gälla i ytterligare högst . Bestämmelserna i 6 § gäller även förbud enligt första stycket. Efter förslag från Lagrådet har regeln om interimistiska beslut, som gäller alla skyddsformerna nationalpark, naturreservat, kulturreservat, naturvårdsområde, kulturvårdsområde och naturminne, placerats efter de paragrafer som handlar om dessa skyddsformer. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen överensstämmer med 11 § samt hänvisningen till denna i 19 § andra stycket tredje meningen naturvårdslagen. I paragrafen har även införts skydd för blivande nationalparker. Nationalparker har i huvudsak tidigare bildats inom områden som tillhört staten. fattar på begäran av de beslut som avses beträffande ett område som kan komma att bli en nationalpark. Bestämmelser om ersättning för intrång i pågående markanvändning finns i 23 kap. 10 § För att trygga tillgången till platser för bad och friluftsliv och för att bevara goda livsvillkor på land och i vatten för växt- och djurlivet råder strandskydd vid havet och vid insjöar och vattendrag. Strandskyddet omfattar land- och vattenområdet intill från strandlinjen vid normalt medelvattenstånd (strandskyddsområde). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får utvidga strandskyddsområdet till högst från strandlinjen när det behövs för att tillgodose något av strandskyddets syften. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett strandområde som uppenbart saknar betydelse för att tillgodose strandskyddets syften inte skall omfattas av strandskydd. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får förordna att ett strandområde som avses ingå i en detaljplan enligt (1987:10) eller omfattas av områdesbestämmelser enligt samma lag inte skall omfattas av strandskydd om det finns särskilda skäl. Paragrafen, som motsvarar 15 § naturvårdslagen, har utformats i enlighet med Lagrådets förslag och med beaktande av den lagändring som har trätt i kraft . De övergångsbestämmelser som gäller för den lagändringen framgår av SFS 1994:854. 11 § Inom ett strandskyddsområde får inte 1. ny byggnad uppföras, 2. befintlig byggnad ändras för att tillgodose ett väsentligen annat ändamål än det vartill den har använts, 3. grävningsarbeten eller andra förberedelsearbeten utföras för bebyggelse som avses i 1 och 2, 4. andra anläggningar eller anordningar utföras på ett sådant sätt att mark tas i anspråk som tomt eller att allmänheten på annat sätt hindras eller avhålls från att beträda områden där den annars skulle ha kunnat färdas fritt. Paragrafen, som motsvarar 16 § första stycket naturvårdslagen, har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 12 § Bestämmelserna i 11 § gäller inte 1. anläggningar eller åtgärder som behövs för jordbruket, fisket, skogsskötseln eller renskötseln och inte tillgodoser bostadsändamål, 2. företag till vilka tillstånd har lämnats enligt denna balk eller enligt vattenlagen (1983:291), 3. vilthägn som har prövats enligt 14 §. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att bestämmelserna i 11 § inte skall gälla sådana byggnader, anläggningar eller anordningar som utgör komplement till befintlig bebyggelse på en tomtplats och som förläggs längre från stranden än huvudbyggnaden. Paragrafen motsvarar 16 § tredje och fjärde styckena naturvårdslagen. I första stycket 3 har en ny punkt införts om vilthägn. Vilthägn får enligt 14 § inte uppföras utan tillstånd av inom vissa områden. Den nya punkten undantar vilthägn från förbudet i första och andra styckena om dessa prövats enligt 14 §. Syftet med bestämmelsen är att undvika en dubbelprövning i denna del. 13 § får medge dispens från bestämmelserna i 11 § när det finns särskilda skäl. Om dispens medges, skall bestämma i vilken utsträckning mark får tas i anspråk som tomt eller på annat sätt användas för det avsedda ändamålet. Ett beslut om dispens upphör att gälla om den åtgärd som avses med dispensen inte har påbörjats eller avslutats från den dag då beslutet vunnit laga kraft. Paragrafen överensstämmer med 16 a § naturvårdslagen. 14 § Vilthägn får inte utan tillstånd av uppföras på områden där allmänheten får färdas fritt. Vid tillståndsprövningen skall behovet av skydd för friluftslivet och naturmiljön beaktas. Ett tillstånd skall förenas med de villkor som behövs till skydd för dessa intressen. Tillstånd till vilthägn inom strandskyddsområde får meddelas endast om det finns särskilda skäl. Paragrafens två första stycken överensstämmer med 24 a § första och andra stycket naturvårdslagen. Enligt tredje stycket får tillstånd till vilthägn inom strandskyddsområde meddelas endast om det finns särskilda skäl. Enligt 12 § första stycket 3 undantas vilthägn från de särskilda bestämmelser som gäller för byggande m.m. i strandskyddsområden. Undantaget har tillkommit för att undvika en dubbelprövning i tillståndsärendet. Ett vilthägn i strandskyddsområde skulle i annat fall fordra såväl tillstånd enligt denna paragraf som dispens enligt 13 §. Prövningen bör i dess helhet ske inom ramen för tillståndsförfarandet. Bedömningen när det gäller intrång i strandskyddsintressena bör följa samma principer som om det vore fråga om dispensförfarande i ett strandskyddsärende. För att tillstånd skall lämnas måste således särskilda skäl föreligga. 15 § Om det genom ett vilthägn uppkommer någon olägenhet som inte förutsågs när tillståndet gavs, får besluta nya eller ändrade villkor för att avhjälpa olägenheten. Kan olägenheten inte avhjälpas och är den betydande, får tillståndet återkallas. Tillståndet får även återkallas om vilthägn som avses med tillståndet inte längre behövs. Paragrafen motsvarar 24 a § tredje stycket naturvårdslagen. 16 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de föreskrifter om allmänhetens uppträdande som behövs för att trygga ändamålet med det skydd av områden och föremål som gäller enligt detta kapitel eller som be- slutats med stöd av kapitlet. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den motsvarar 5 § andra stycket, 10 § och 16 § andra stycket naturvårdslagen samt de hänvisningar till de båda sistnämnda lagrummen som finns i 13 § andra stycket och 19 § andra stycket i samma lag. 17 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om att även en myndighet skall ha de befogenheter som har enligt detta kapitel. Paragrafen,som motsvarar 43 § tredje stycket naturvårdslagen, har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Skydd för växt- och djurlivet 1 § Åtgärder får inte vidtas utan tillstånd av för att avvattna mark, för att sänka eller tappa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, om syftet är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål (markavvattning). Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med de villkor som behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på naturmiljön av företaget. I tillståndet skall anges inom vilken tid åtgärderna skall vara utförda. Vid tillståndsprövningen skall beaktas om åtgärderna leder till vattenföroreningar. För detaljdränering genom täckdikning krävs tillstånd endast om det är sannolikt att dräneringen medför menlig inverkan på naturmiljön. Paragrafen motsvarar 18 c § första stycket och första meningen i andra stycket naturvårdslagen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 2 § Tillstånd behövs inte för markavvattning i samband med en torvtäkt i enlighet med tillstånd enligt lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter m.m. eller för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge. Om markavvattning inte skulle medföra någon menlig inverkan på naturmiljön inom ett område, får regeringen eller efter regeringens bemyndigande besluta att tillstånd enligt 1 § inte behövs för åtgärder inom området. Första stycket i paragrafen motsvarar 18 c § andra stycket naturvårdslagen med undantag för första meningen andra stycket och vissa redaktionella ändringar. Tredje stycket motsvarar 18 c § tredje stycket. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 3 § Regeringen får beträffande områden, där det är särskilt angeläget att våtmarkerna bevaras, förbjuda markavvattning som skulle kräva tillstånd enligt 1 §. Paragrafen motsvarar 18 d § naturvårdslagen. Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Skydd för vissa biotoper 4 § Arbetsföretag som kan skada naturmiljön får inte utföras inom sådana mindre mark- eller vattenområden (biotoper) som utgör livsmiljö för utrotningshotade djur- eller växtarter eller som annars är särskilt skyddsvärda. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer vilka biotoper som skall omfattas av första stycket. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får vidta de åtgärder som behövs för att vårda biotoper som avses i första stycket. Innan en åtgärd vidtas skall den som äger eller har särskild rätt till området underrättas särskilt. Paragrafen överensstämmer med 21 § naturvårdslagen. Fredande av växt- och djurarter 5 § Finns det risk för att en växtart kan komma att försvinna eller utsättas för plundring, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela förbud att inom hela eller en del av landet ta bort eller skada en växt av den arten, där den växer vilt. Paragrafen överensstämmer med 14 § första stycket naturvårdslagen med undantag för vissa redaktionella ändringar. 6 § Finns det risk för att en djurart kan komma att försvinna, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela förbud att inom hela eller en del av landet döda, skada eller fånga vilt levande djur av den arten, om det inte sker till försvar mot angrepp på person eller egendom, samt att ta bort eller skada sådana djurs ägg, rom eller bon. Särskilda bestämmelser gäller för att döda eller fånga vissa djur, om åtgärden är att hänföra till jakt eller fiske. Paragrafen överensstämmer med 14 § andra stycket naturvårdslagen med undantag för vissa redaktionella ändringar. Andra stycket innebär att bl.a. vilda fåglar och däggdjur inte skyddas enligt denna bestämmelse i utan enligt jaktlagstiftningen och att fisk skyddas enligt fiskelagstiftningen. 7 § Behövs utöver förbud enligt 5 eller 6 § eller fredning enligt jaktlag- stiftningen särskilt skydd för en djur- eller växtart inom ett visst område, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter som inskränker rätten till jakt eller fiske eller allmänhetens eller markägarens rätt att uppehålla sig inom området. Paragrafen överensstämmer med 14 § tredje stycket naturvårdslagen. Stenbrytning, täkter och vissa andra arbetsföretag 1 § För stenbrytning och för täkt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter krävs tillstånd av . För husbehov får dock markinnehavare utföra sådana åtgärder utan tillstånd. Första stycket gäller inte 1. åtgärder i vattenområden som utförs med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291) eller där tillstånd behövs enligt lagen (1966:314) om konti- nentalsockeln, 2. täkt av torv för vilken bearbetningskoncession har lämnats enligt lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter.