prop · GI0312 · 1995-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen i 11 § LUL ändrades 1969 genom att ordet "underårig" ersattes med "tilltalad" i samband med att myndighetsåldern förstnämnda begreppet fick en ändrad innebörd. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse genom en lagändring som trädde i kraft (prop. 1983/84:23, bet. 1983/84:JuU7, rskr. 1983/84:50, SFS 1983:921). Ändringen innebar att tillämpningsområdet för bestämmelsen inskränktes från att gälla tilltalade under till dem under . som denna ändring gjordes fick 21 kap. 3 a § RB sin nuvarande utformning, vilken innebar en skärpning av förutsättningarna för att få offentlig försvarare. Personer som är och som misstänks för brott bör normalt få offentlig försvarare. Enligt uppgift är det också så de aktuella bestämmelserna i lagen om unga lagöverträdare och har kommit att tillämpas. Trots att böter är den vanligaste påföljden för personer i åldern (bestämdes påföljden till böter i 2 425 av totalt 4 144 meddelade domar) tillämpas, enligt uppgifter som underhand inhämtats hos några av de större tingsrätterna i landet, bestämmelserna om rätt till offentlig försvarare generöst när det gäller unga lagöverträdare. Det torde vara sällsynt att en person som begärt att få en offentlig försvarare inte får det. Det finns mot denna bakgrund och särskilt med hänsyn till de uttalanden som gjorts av för övervakning av barnets rättigheter skäl att ändra bestämmelsen i 11 § LUL. Bestämmelsen bör inte begränsas till att gälla de fall där det finns anledning att döma till annat än böter. När det gäller de fall där åtal inte väcks, t.ex. därför att åtalsunderlåtelse meddelas eller strafföreläggande utfärdas torde regleringen enligt utgöra tillräckliga garantier för att personer får offentlig försvarare när det behövs. Den särskilda bestämmelsen om offentlig försvarare för unga bör därför även i fortsättningen bara gälla för tilltalade. Regeln om rätt till offentlig försvarare för tilltalade under bör dock inte gälla undantagslöst. Det finns enligt regeringens mening inget praktiskt behov av att, som några remissinstanser föreslår, göra rätten till offentlig försvarare absolut för denna krets av tilltalade. I de fall där man klart kan säga att den unge inte har behov av det stöd som en offentlig försvarare kan ge bör en sådan inte förordnas. Detta kan vara fallet när den unge har erkänt den gärning åtalet avser och utredningen är okomplicerad. En lämplig avgränsning är att offentlig försvarare inte skall förordnas, om det är uppenbart att behov saknas. En ordning som den föreslagna torde inte innebära någon större förändring utan i princip motsvara vad som redan förekommer. Det är inte nödvändigt att, utöver vad som gäller enligt , i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare reglera att rätten skall ta ställning till om en offentlig försvarare skall förordnas för den unge oavsett om en begäran om detta görs. De förslag som syftar till en snabbare och effektivare handläggning av mål och ärenden mot unga lagöverträdare torde inte innebära några kostnadsökningar. Den kostnadsökning som kan föranledas av att vårdnadshavare och andra i större utsträckning skall kallas till domstol och få rätt till ersättning för sin inställelse, ryms inom ramen för befintliga resurser. Förslagen bör kunna träda i kraft . Äldre bestämmelser bör gälla i fråga om mål eller ärenden hos polis och åklagare där förundersökning har inletts före ikraftträdandet. I domstol bör äldre bestämmelser gälla i mål där talan har väckts före ikraftträdandet. 13.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Ändringarna i lagen är dels redaktionella och dels av saklig art. För att göra lagens innehåll mer överskådligt har mellanrubriker införts. Nuvarande bestämmelser har disponerats om och har i vissa fall brutits upp på flera paragrafer. En modernisering av språket och vissa ändringar som gör språket mer enhetligt har också gjorts. Flera av de nya bestämmelserna bygger på liknande bestämmelser i försöksförordningen (1988:217). Ändringarna innebär att innehållet i denna permanentas inom ramen för lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Därmed kan förordningen upphävas. Regeringen avser att senare fatta beslut i den frågan. Regeringen har också för avsikt att samla de bestämmelser om förfarandet vid handläggning av ungdomsmål hos polis, åklagare och domstol som inte bör tas in i lag, i en särskild förordning. Bestämmelsen är ny och är föranledd av lagens nya disposition. I första stycket anges att det i lagen finns särskilda bestämmelser om handläggning hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den misstänkte inte har fyllt . Liksom tidigare är lagen att anse som ett komplement till . De särskilda reglerna i denna lag ersätter och fyller ut bestämmelserna i . I andra stycket anges för tydlighetens skull att de regler som finns i m.fl. författningar gäller utöver vad som följer av denna lag. Första stycket innebär att polismän och åklagare som med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare är särskilt lämpade för uppgiften, skall leda förundersökningar i fråga om ungdomar . Om det möter hinder att de speciellt avdelade poliserna eller åklagarna handlägger ärendet får det göras av annan. Detta bör dock inte komma i fråga annat än i undantagsfall. Det kan t.ex. röra sig om förundersökningar med flera misstänkta där enbart en av dem är och där dennes brottslighet är mindre allvarlig. Frågan får avgöras från fall till fall efter en helhetsbedömning av förundersökningens omfattning, den unges brottslighet och sociala situation m.m. Att speciella regler gäller för unga lagöverträdare, såsom tidsfristen för förundersökningen, påverkar naturligtvis bedömningen av var målet skall handläggas. I andra stycket anges att i fall där den unge återkommer som misstänkt för ny brottslighet, skall om möjligt samma polismän och åklagare anlitas för den nya förundersökningen. Av bestämmelsen följer att administrativ personal inte skall handlägga mål mot personer . Skälen till bestämmelserna har angetts i avsnitt 6.2. I bestämmelsen föreskrivs att åklagaren alltid skall leda en förundersökning beträffande den som är i fråga om brott för vilket det är föreskrivet fängelse , om den unge är skäligen misstänkt för brottet. Innan det finns någon som är skäligen misstänkt för ett brott gäller alltså de vanliga reglerna för förundersökningen, se 23 kap. 4 § RB. Den särskilda regeln om förundersökningsledningen gäller oavsett om det i brottsutredningen även finns misstänkta som är . I övrigt hänvisas till vad som sagts i avsnitt 6.4. Bestämmelsen, som behandlas i avsnitt 6.5, innebär att det införs en tidsfrist för förundersökningar mot den som inte har fyllt . Fristen gäller i fråga om brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Förundersökningen i sådana mål skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast räknat från den dag den misstänkte delges underrättelse om att han är skäligen misstänkt för brott, se 23 kap. 18 § första stycket RB. Fristen gäller enbart förundersökningen mot den som är . I de fall då det i en och samma förundersökning finns flera misstänkta och några av dem är äldre kommer dock fristen i praktiken att gälla förundersökningen mot samtliga, om det inte är möjligt att handlägga målet mot den unge separat. Om den unge under förundersökningens gång misstänks för nya brott innebär inte det att en ny frist börjar löpa. Det kan dock utgöra skäl till att fristen får överskridas. Bestämmelsen ger utrymme för att i undantagsfall överskrida fristen. Detta får dock endast ske om det är absolut nödvändigt, t.ex. om det är fråga om en mycket omfattande brottsutredning, såsom vid ligabrottslighet med många misstänkta och ett stort antal brott som är svårutredda. Ett annat exempel kan vara att man under förundersökningens gång upptäcker nya brott som den unge misstänks för eller att den unge under det att förundersökningen pågår begår nya brott. Ytterligare exempel är att det är nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar . Det förhållandet att det för tillfället råder brist på utredningspersonal eller att andra uppgifter anses böra ges företräde innebär inte att fristen får överskridas. Utredningen skall slutföras så snart det kan ske, vilket innebär att hela tidsfristen får utnyttjas endast om det är nödvändigt. I många fall bör det vara möjligt att besluta i åtalsfrågan än . Ett tillägg har gjorts till nuvarande 6 c § som innebär att, om den som är är skäligen misstänkt för brott skall vårdnadshavaren inte bara underrättas , utan också kallas till de förhör som hålls med den unge. Några tvångsmedel knyts inte till kallelsen. En underrättelse eller kallelse skall inte utfärdas om det skulle innebära men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. En situation då polisen på grund av att det skulle innebära men för utredningen, kan underlåta att kalla vårdnadshavaren till förhöret är om man kan befara att den unge blir mindre meddelsam om vårdnadshavaren är närvarande. Enbart en underrättelse till vårdnadshavaren torde endast i undantagsfall innebära men för utredningen. När det gäller de fall då underrättelse och kallelse får underlåtas på grund av att det finns särskilda skäl mot det kan hänvisas till vad som gäller i fråga om underrättelse till vårdnadshavare. Av motiven till bestämmelsen i nuvarande lydelse (prop. 1987/88:135, s. 33) framgår att underrättelse inte skall ske i fall där det uppenbarligen inte skulle fylla någon funktion, t.ex. då det rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag eller om det kan antas att det skulle vara till större skada än nytta för den unge om vårdnadshavaren underrättas. Som exempel på detta anges att det på grund av förhållandena i hemmet finns risk för att underrättelsen leder till kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling av den unge. Där nämns också det fallet att vårdnadshavaren är misstänkt för delaktighet i det brott förhöret gäller. Ett annat exempel på fall där kallelse kan få underlåtas är om förhör med den unge av utredningsskäl måste hållas och hans vårdnadshavare inte kan nås. Den nya bestämmelsen innebär inte att vårdnadshavaren behöver eller har rätt att vara närvarande i förhörsrummet när den unge hörs. Syftet är att föräldrarna skall få större kännedom om vad förundersökningen och lagföringsprocessen i övrigt innebär och själva ta ansvar för den unge. Regeln gäller också för annan som svarar för den unges vård eller fostran, om det är denne och inte vårdnadshavaren som närmast har ansvaret för den unge. Det kan röra sig om fosterföräldrar eller andra, t.ex. far- eller morföräldrar som den unge bor hos. Det får avgöras från fall till fall vem som skall underrättas och kallas om det inte är klart att de legala vårdnadshavarna också har det faktiska ansvaret för den unge.I övrigt hänvisas till avsnitt 6.6. Bestämmelsen är ny och innebär att polisen alltid skall underrätta socialnämnden när den som är är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa. Ändringen har behandlats i avsnitt 6.7. Bestämmelsen är ny och anger att företrädare för skall närvara vid förhör med den som är och som är misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, om det är möjligt och kan ske utan men för utredningen. Bestämmelsen innebär att socialnämnden normalt skall kallas - muntligen eller skriftligen - till förhöret. De närmare formerna för kallelse regleras inte i lagen utan får bestämmas av de enskilda myndigheterna. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.7. Paragrafen motsvarar med några språkliga justeringar nuvarande 5 a §. Paragrafen motsvarar med några språkliga justeringar nuvarande 6 §. I bestämmelsen, som är ny, anges att åklagare, innan talan har väckts vid domstol, får inhämta ett yttrande från frivårdsmyndighet enligt 1 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m., i fråga om den som inte har fyllt . Av ordalydelsen framgår att vad som är föreskrivet i nämnda lag om beslut att inhämta ett sådant yttrande gäller också för åklagarens beslut. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.2. Den nuvarande 3 § har delats upp på två nya paragrafer, 11 och 12 §§. Dessa har behandlats i avsnitt 7.2. Ordningsföljden mellan bestämmelserna har jämkats i enlighet med Lagrådets förslag. I 11 § ges bestämmelser om när yttranden från socialnämnden skall inhämtas och vad ett yttrande skall innehålla samt om socialnämndens upplysningsskyldighet i övrigt. Ändringarna i första stycket innebär att åklagaren som huvudregel alltid skall inhämta ett yttrande från socialnämnden innan han fattar beslut i åtalsfrågan i fråga om den som har begått brott innan han fyllt . I bestämmelsen införs också som en förutsättning för att ett yttrande skall få inhämtas ett krav på erkännande eller skälig brottsmisstanke. Liksom tidigare gäller att ett yttrande inte behöver inhämtas om brottet är ringa eller det är uppenbart att det finns förutsättningar för åtalsunderlåtelse. Bestämmelser om dessa undantag har flyttats från det nuvarande fjärde stycket i 3 §. Det görs också ett tillägg av innebörd att yttrande inte heller behöver inhämtas om det annars anses obehövligt. Här avses t.ex. fall där det är uppenbart att påföljden skall stanna vid böter. Andra stycket motsvarar, med vissa språkliga justeringar, nuvarande första stycket andra meningen samt andra stycket i 3 §. Bestämmelsen behandlar frågan om innehållet i ett yttrande från socialnämnden. Enligt nuvarande lydelse kan socialnämnden yttra sig om den unges personliga utveckling samt hans vandel och levnadsomständigheter i övrigt. Begreppet vandel, som är ålderdomligt, torde innefattas av levnadsomständigheter i övrigt och tas därför bort. Tredje stycket motsvarar det nuvarande sista stycket i 3 §. Ändringen är enbart språklig. Paragrafen innehåller bestämmelser om den tid inom vilken nämnden skall lämna sitt yttrande och ersätter det nuvarande tredje stycket i 3 §. I och med den nya ordningen, där förundersökning och personutredning skall bedrivas parallellt, är det inte nödvändigt att i författning ange de tider inom vilka yttranden skall avges. I stället skall gälla att åklagaren i sin begäran anger inom vilken tid yttrandet skall lämnas. Han har då möjlighet att anpassa tiden på ett sådant sätt att förundersökning och personutredning kan beräknas bli klara . Mot bakgrund av de regler som föreslås om tidsfrister för förundersökning mot unga och om underrättelser till socialnämnden torde nämnden sällan få till sitt förfogande att avge ett yttrande än de som gäller. skall självklart följa den tidsangivelse åklagaren angett. Någon bestämmelse om detta är inte nödvändig. Om det inte är möjligt att hålla tiden kan åklagaren medge anstånd. I de fall åtalsunderlåtelse meddelas är det också möjligt att lämna yttrandet muntligt vid det sammanträde där beslutet meddelas den unge. Detta bör endast ske i undantagsfall och förutsätter att åklagaren under hand fått besked om vad yttrandet kommer att innehålla. Det är lämpligt att innehållet i ett muntligt yttrande antecknas i det protokoll som upprättas i ärendet. I bestämmelsen anges också att åklagaren, om det är lämpligt, kan ge anvisningar för hur yttrandet kan begränsas. Bestämmelsen motsvarar 6 b §. Några språkliga ändringar har gjorts. Bestämmelsen motsvarar, med några språkliga ändringar i första och andra styckena, 6 d §. Paragrafen motsvarar med några språkliga justeringar 6 a §. Den nuvarande 1 § har delats upp på två paragrafer, 16 och 17 §§. Denna bestämmelse motsvarar första, sjätte och sjunde styckena i nuvarande bestämmelse. Första stycket motsvarar med en språklig justering det nuvarande första stycket. I andra stycket har tagits in vad som framgår av det nuvarande sjätte stycket, nämligen att det också finns bestämmelser om åtalsunderlåtelse 20 kap. 7 § RB Liksom tidigare gäller reglerna om åtalsunderlåtelse i lagen med särskilda bestämmelsr om unga lagöverträdare skall tillämpas före reglerna i . Tredje stycket motsvarar det nuvarande sjunde stycket. Paragrafen motsvarar andra, tredje, fjärde och sjätte styckena i nuvarande 1 §. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.2 och 8.3. Ändringarna i första stycket (nuvarande andra stycket i 1 §) är enbart språkliga. I andra stycket (nuvarande tredje stycket) görs ingen ändring.I tredje stycket, som motsvarar det tidigare fjärde stycket i 1 §, görs tillägget att åklagaren vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas får beakta den unges vilja att gottgöra målsäganden på annat sätt än genom att ersätta, avhjälpa eller begränsa skada som orsakats målsäganden. Det kan exempelvis röra sig om att den unge visar en vilja att delta i s.k. medling eller att hjälpa målsäganden att utföra arbete som inte har direkt samband med brottet. I någon mån kan också beaktas om den unge bett målsäganden om ursäkt. Det är inte nödvändigt att en åtgärd verkligen kommit till stånd för att den skall få beaktas. Som nämnts i avsnitt 8.3 är inte heller viljan att ställa till rätta ensamt avgörande för om åtal skall väckas eller inte. Åtgärden måste ställas i proportion till brottet och de konsekvenser detta medfört för målsäganden. I fjärde stycket, som motsvarar det nuvarande femte stycket, har ett tillägg gjorts som innebär att åklagaren, vid bedömningen av om ett väsentligt allmänt intresse åsidosätts och åtalsunderlåtelse alltså inte skall meddelas, särskilt skall beakta om den unge har gjort sig skyldig till brott. Tillägget innebär att möjligheterna att meddela åtalsunderlåtelse vid återfall i brott begränsas, men utgör inte något absolut förbud mot åtalsunderlåtelse i sådana fall. En nyanserad bedömning måste göras där hänsyn bl.a. tas till den tid som förflutit mellan brotten och till om den nya brottsligheten är lindrigare eller allvarligare än den tidigare. Den tidsrymd som enligt andra stycket i nuvarande 5 § skall beaktas vid bedömningen av om ett beslut om åtalsunderlåtelse skall återkallas, bör vara vägledande vid bedömningen också enligt förevarande bestämmelse. Endast brott för vilka den unge har lagförts eller för vilka åtalsunderlåtelse har meddelats får beaktas. Första stycket ersätter nuvarande 4 § första stycket, som anger att ett beslut om åtalsunderlåtelse på lämpligt sätt skall tillkännages för den unge. Den nya bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 8.5, innebär att den unge skall underrättas om beslutet vid ett personligt sammanträffande med åklagaren. Sammanträffandet skall genomföras för beslutet. Den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran skall kallas till sammanträffandet, om det inte möter hinder eller det finns särskilda skäl mot det. När det gäller kretsen av andra än vårdnadshavare som bör kallas hänvisas till kommentaren till 5 §. Av lagtextens formulering framgår att vårdnadshavarna (eller annan) inte kallas vid påföljd av några tvångsåtgärder och att det förhållande att de uteblir inte utgör något hinder mot att sammanträffandet hålls. Det finns inte heller någon möjlighet att tillgripa tvångsåtgärder för att få den unge att komma till sammanträffandet. Även företrädare för bör ges tillfälle att delta vid sammanträffandet. De närmare formerna för kallelse till sammanträffandet regleras inte i lagen utan får bestämmas av de enskilda myndigheterna. Av ordalydelsen framgår vidare att det är en åklagare som skall hålla sammanträffandet med den unge. Det är lämpligt att det hålls av den åklagare som har fattat beslutet. Den unge bör inte bara muntligen få besked om innehållet i beslutet. Han bör också få del av beslutet i skriftlig form. I andra stycket anges att sammanträffandet får äga rum senare än från beslutet om det är uppenbart att det inte kan genomföras inom tidsfristen. När fristen måste överskridas bör strävan vara att sammanträffandet äger rum så snart det är praktiskt möjligt. Möjligheten att överskrida fristen skall användas restriktivt. Kan ett personligt sammanträffande över huvud taget inte genomföras skall beslutet meddelas den unge skriftligen. De situationer som åsyftas är exempelvis när den unge uteblivit från ett sammanträffande eller när han, sedan han kallats till sammanträffandet, meddelar åklagaren att han inte tänker komma. Bestämmelsen är ny och behandlar åklagarens uppgifter vid ett sammanträffande enligt 18 §. Den har behandlats i avsnitt 8.5. Åklagaren skall vid ett sådant sammanträffande särskilt förklara innebörden av beslutet om åtalsunderlåtelse och det skötsamhetskrav det är förenat med, samt klargöra vilka följderna kan bli av fortsatta lagöverträdelser. Bestämmelsen är ny och innebär att vad som föreskrivs i om underrättelse av beslut om åtalsunderlåtelse enligt 18 och 19 §§ i tillämpliga delar skall gälla också i fråga om beslut om åtalsunderlåtelse som meddelas enligt 20 kap. 7 § RB, om beslutet avser brott som någon har begått innan han har fyllt . Avgränsningen anknyter till vad som gäller för beslut om åtalsunderlåtelse enligt 17 § (jfr avsnitt 8.5). Av 19 § framgår att åklagaren vid ett sammanträffande enligt 18 § skall förklara innebörden av det skötsamhetskrav som anges i 22 § (nuvarande 5 §). Något uttryckligt skötsamhetskrav finns dock inte i fråga om beslut enligt bestämmelserna i . Åklagarens uppgift vid det personliga samman- träffandet att förklara innebörden av skötsamhetskravet gäller därför inte när åtalsunderlåtelse meddelas enligt reglerna i . Bestämmelsen motsvarar andra stycket i nuvarande 4 §. Bestämmelsen motsvarar 5 §. Bestämmelsen motsvarar med några språkliga justeringar nuvarande 7 §. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 11 § som handlar om rätten till offentlig försvarare för tilltalade som inte har fyllt . Bestämmelsen har ändrats på det sättet att undantaget för fall där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter har tagits bort. Liksom tidigare skall gälla att offentlig försvarare normalt bör förordnas för personer . I mål där gärningen har erkänts och där det inte finns tveksamheter i fråga om utredningen av brottet, torde behov av offentlig försvarare i många fall inte finnas. I de fall påföljdsvalet är tveksamt eller när en frihetsberövande påföljd kan komma i fråga bör en offentlig försvarare normalt förordnas. Den föreslagna lydelsen är inte avsedd att innebära någon förändring i förhållande till vad som i praktiken redan gäller. De regler om rätt till offentlig försvarare som finns i 21 kap. 3 a § RB gäller naturligtvis också för tilltalade och misstänkta som är . Ändringen har behandlats i avsnitt 10. Bestämmelsen ersätter 10 § och reglerar i sin nya lydelse den särskilda ordning som skall gälla för domare i mål mot dem som är under tjugoett år. Den har behandlats i avsnitt 9.1. I första stycket anges att sådana mål skall, om inte hinder möter, handläggas av de domare som, med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare, är särskilt lämpade för uppgiften. Bestämmelsen gäller i alla mål där någon av de tilltalade är under tjugoett år och är tillämplig i både tingsrätt och hovrätt. Av 1 § följer att regeln endast omfattar brottmål. Det ankommer på domstolschefen att utse den eller de domare vid domstolen som skall handlägga ungdomsmålen. Avsikten är att kompletterande bestämmelser skall ges i förordning. Möjligheten att låta ett ungdomsmål handläggas av en annan domare än den särskilde domaren är avsedd att användas restriktivt, i fall där det inte är praktiskt möjligt för den särskilde domaren att själv handlägga målet, t.ex. vid sjukdom eller i semestertider. I de mål som omfattas av bestämmelsen skall, i enlighet med vad som gäller för juristdomarna, anlitas nämndemän som bedöms ha en särskild fallenhet för uppgiften. I andra stycket anges att annan än de speciella domarna får handlägga ungdomsmål om det är fråga om brott med enbart böter i straffskalan. Paragrafen motsvarar nuvarande 9 §. Den har behandlats i avsnitt 9.3. Det nuvarande andra stycket i 9 § har dock tagits in i en egen paragraf, 28 §.