prop · GI0323 · 1995-01-01 00:00:00 — 43 § För jaktbrott döms till böter eller fängelse den som 1. med uppsåt eller av grov oaktsamhet olovligen jagar på annans jaktområde eller där tillägnar sig vilt eller vid jakt som sker med stöd av licens bryter mot en för jakten väsentlig bestämmelse i licensen eller 2. med uppsåt eller 2. med uppsåt eller av oaktsamhet bryter av grov oaktsamhet mot 3 §, 31 § första bryter mot 3 §, 31 § stycket, 32 § eller mot första stycket, 32 § en föreskrift som har eller mot en föreskrift meddelats med stöd av som har meddelats med 25 §, 29 § 1 eller 30 § stöd av 25 §, 29 § 1 första stycket. eller 30 § första stycket. 45 §[1] Till böter döms den Till böter döms den som med uppsåt eller av som med uppsåt eller av oaktsamhet grov oaktsamhet 1. bryter mot 5 § andra stycket, 6 § första stycket eller 13 §, 2. underlåter att fullgöra anmälningsskyldighet som har föreskrivits med stöd av 26 §, om ansvar för gärningen inte kan ådömas enligt lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, 3. bryter mot 27 §, om ansvar för gärningen inte kan ådömas enligt brotts- balken, 4. underlåter att fullgöra skyldighet enligt 28 § eller vad som åligger honom enligt 38 § andra stycket, 5. bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 6 § andra stycket, 29 § 4, 30 § tredje stycket eller 31 § tredje stycket eller 6. bryter mot 35 § eller mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 36 §, 37 §, 38 § första stycket, 40 § första stycket eller 41 § första stycket. Den som med uppsåt bryter mot 34 § döms till böter. Den som i annat fall än som avses i 43 § 1 med uppsåt eller av oaktsamhet åsidosätter vad som bestämts i en för jakt meddelad licens döms till pen- ningböter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar enligt denna paragraf. 46 § Den som obehörigen Den som obehörigen tar befattning med tar befattning med vilt som han vet eller vilt som han vet eller har skälig anledning har skälig anledning anta har dödats eller anta har dödats eller åtkommits genom åtkommits genom jaktbrott eller brott jaktbrott, döms för som avses i 45 § tredje jakthäleri till böter stycket, döms för eller fängelse i högst jakthäleri till böter . Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas sådana omständigheter som anges i 44 § andra stycket 1 och 2. 48 § Om någon har begått Om någon har begått jaktbrott, jakthäleri jaktbrott eller eller brott som avses jakthäleri, skall vilt i 45 § tredje stycket, som han kommit över skall vilt som han genom brottet förklaras kommit över genom förverkat, om det inte brottet förklaras för- är uppenbart oskäligt. I verkat, om det inte är stället för viltet kan uppenbart oskäligt. I dess värde helt eller stället för viltet kan delvis förklaras dess värde helt eller förverkat. delvis förklaras för- verkat. Det som förverkats tillfaller jakträttshavaren i de fall som föreskrivs av regeringen. Denna lag träder i kraft . **Fotnot** [1] Senaste lydelse 1991:310. 2.17Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Härigenom föreskrivs att 3 kap. 17 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 kap. 17 §[1] Om ett byggnadsminne har ändrats i strid mot meddelade skyddsföreskrifter, får förelägga ägaren att återställa ändringen om det är möjligt. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. får meddela särskild handräckning för att avbryta pågående förstörelse av ett byggnadsminne eller för att återställa det. Även i annat fall får handräckning beslutas, om det behövs för att bestämmelse i detta kapitel skall efterlevas. Ansökan om Ansökan om handräckning får göras av handräckning får göras av eller . I fråga allmän åklagare. I fråga om sådan handräckning om sådan handräckning finns bestämmelser i finns bestämmelser i lagen (1990:746) om lagen (1990:746) om betalningsföreläggande betalningsföreläggande och handräckning. Denna lag träder i kraft . Har ansökan gjorts före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. **Fotnot** [1] Senaste lydelse 1991:872. 2.18Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopnings- medel skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 6 § Angående beslag av Angående beslag av egendom som kan antas egendom som kan antas vara förverkad enligt vara förverkad enligt 5 § gäller bestämmelserna 5 § gäller bestämmelserna i , med i . den avvikelsen att bestämmelsen om att åtal skall väckas inte gäller i annat fall än då rätten utsatt sådan tid. Bestämmelserna i 2 § 1 Bestämmelserna i 2 § 1 och 3 samt 3 § lagen och 3 § lagen (1958:205) om förverk- (1958:205) om ande av alkoholhaltiga förverkande av drycker m.m. skall alkoholhaltiga drycker tillämpas på motsvarande m.m. skall tillämpas på sätt då beslag har skett motsvarande sätt då av medel som avses i 1 § beslag har skett av denna lag. Tiden för medel som avses i 1 § att anmäla missnöje denna lag. Tiden för skall dock räknas från att anmäla missnöje dagen för förordnandet. skall dock räknas för förordnandet. Denna lag träder i kraft . 2.19Förslag till lag om ändring i ordningslagen (1993:1617) Härigenom föreskrivs att 2 kap. 31 § och 3 kap. 25 § ordningslagen (1993:1617) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 2 kap. 31 § Om en anordnare av en allmän sammankomst eller offentlig tillställning har gjort sig skyldig till en överträdelse som avses i 29 §, får vad som har uppburits i avgifter eller i någon annan ersättning för att bevista sam- mankomsten eller tillställningen förklaras förverkat efter vad som kan anses skäligt. Om ersättningen har utgått i något annat än pengar och om den inte finns i behåll, får i stället värdet förklaras förverkat. Angående beslag av Angående beslag av egendom som kan antas egendom som kan antas vara förverkad enligt vara förverkad enligt första stycket, gäller första stycket, gäller bestämmelserna i bestämmelserna om om beslag i rättegångs- beslag med den balken. avvikelsen att bestäm- melsen om att åtal skall väckas inte gäller i annat fall än då rätten har satt ut sådan tid. 3 kap. 25 § Har en offentlig plats tagits i anspråk för varor eller någon annan egendom i strid med bestämmelserna i 1 §, får egendomen förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga fortsatt överträdelse och förverkandet inte är oskäligt. Vapen som har använts i strid med 6 § första eller andra stycket och ammu- nition som är avsedd för vapnet, får förklaras förverkade efter vad som kan anses skäligt. Angående beslag av Angående beslag av egendom som kan antas egendom som kan antas vara förverkad enligt vara förverkad enligt första eller andra första eller andra stycket, gäller be- stycket, gäller be- stämmelserna om beslag stämmelserna om beslag i med i . den avvikelsen att bestämmelsen om att åtal skall väckas inte gäller i annat fall än då rätten har satt ut sådan tid. I fråga om beslag och förverkande av spritdrycker, vin eller starköl hos den som förtär sådana drycker i strid med lokala föreskrifter finns bestämmelser i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning tillkallades en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att utreda åklagarverksamheten och brottmålsförfarandet. Kommittén antog namnet -90. avgav utredningen (Ledamöter: biträdande riksåklagaren , ledamöterna av , , , , , , , , och samt biträdande rikspolischefen ) betänkandet Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61). Förslagen i betänkandet tar sikte på åklagarväsendets organisation, åklagarnas uppgifter och brottmålsförfarandet. En sammanfattning av betänkandet och utredningens lagförslag finns i bilaga 1 respektive bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr 92-2972). Vid sin översyn av åklagarväsendets organisation analyserade flera organisationsmodeller. Utredningen fann härvid att endast två kan komma ifråga - den nuvarande ordningen eller den s.k. regionmodellen. Mot bakgrund av de överväganden om organisationen som gjort beträffande den lokala och regionala nivån inom åklagarväsendet gav regeringen, som gjorde bedömningen att regionmodellen inte är lämplig som organisatorisk uppbyggnad för åklagarväsendet, Riksåklagaren i uppdrag att bl.a. se över indelningen i åklagardistrikt. gav regeringen tilläggsuppdraget att se över bl.a. frågor rörande arbetsfördelningen mellan lokala och regionala åklagarmyndigheter. Dessa uppdrag skall redovisas . uppdrog regeringen även åt Riksåklagaren att tillsammans med och utarbeta ett förslag till fördjupat samarbete mellan berörda myndigheter vid bekämpning på central nivå av ekonomisk brottslighet. Resultatet skall presenteras i en rapport . föreslog vidare att det borde göras en översyn av Riksåklagarens verksamhet och organisation samt ansvarsförhållandena för ADB-frågor inom åklagarväsendet. Mot bakgrund härav gav regeringen Statskontoret i uppdrag att se över åklagarväsendets centrala organisation. Uppdraget redovisades i rapporten roll och organisation. Rapporten har remissbehandlats. I regleringsbrevet för /93 uppdrog regeringen åt Riksåklagaren att analysera den hittillsvarande omfattningen av Riksåklagarens tillsynsverksamhet. Uppdraget redovisades i promemorian Tillsynsverksamheten i . Regeringens överväganden i dessa frågor har redovisats i årets budgetproposition (prop. 1993/94:100 bil. 3 s. 35 ff). I detta ärende tar regeringen med ett undantag upp betänkandets förslag i fråga om åklagarens uppgifter och brottmålsförfarandet. har föreslagit att polisens och åklagarnas befattning med ärenden angående felparkeringsavgifter skall upphöra och att ett enhetligt sanktionssystem, som bygger på det nuvarande systemet för uttagande av kontrollavgift vid s.k. tomtmarksparkering, införs på parkeringsområdet. En följd av detta skulle bli att kommunerna i stort tar över hela ansvaret för parkeringsövervakningen. Förslaget syftar främst till att polis- och åklagarväsendets resurser i än större utsträckning skall kunna användas för brottsbekämpning. Förslaget har statsfinansiella konsekvenser som inte blivit belysta under beredningen. Det kräver i den rådande ekonomiska situationen därför ytterligare överväganden. Regeringen har för avsikt att ta upp denna fråga i lämpligt sammanhang. I avsnitt 7.4 behandlas en fråga som, förutom av , har berörts i Rapport av Parlamentariska kommissionen med anledning av mordet på (SOU:1988:18). Även denna rapport har remissbehandlats. En för- teckning över remissinstanserna finns i bilaga 4. En sammanställning av vad remissinstanserna anför i den fråga som tas upp nu finns tillgänglig i (dnr 88-1545). Här bör också nämnas att regeringen i propositionen Handläggning av ungdomsmål (prop. 1994/95:12) tar upp en rad frågor om brottmålsförfarandet i ungdomsmål. Regeringen har uppmärksammat att 1 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. erhållit en felaktig lydelse genom lagen (1994:1016) om ändring i nämnda lag vilken ändring dock ännu inte trätt i kraft. Felaktigheten består i att en tidigare ändring av paragrafen inte beaktats vid den slutliga formuleringen av ändringsförfattningen. I detta ärende har därför även tagits in ett förslag till ändring i lagen (1994:1016) om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker. Regeringen har inte ansett det erforderligt att inhämta Lagrådets yttrande över denna redaktionella justering. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Vissa redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten. Rättsväsendet har - liksom andra delar av den offentliga sektorn - ställts inför uppgiften att med begränsade resurser klara av en växande arbetsmängd. Brottmålen har generellt sett blivit mera komplicerade och svårutredda. Denna utveckling innebär att ökade krav måste ställas på att rättsväsendets resurser används på ett ändamålsenligt och effektivt sätt. Rättsväsendet måste vara organiserat på ett sätt som ger förutsättningar för en optimal användning av tillgängliga resurser. Vidare skall polis- och åklagarväsendet kunna koncentrera sig på sina centrala uppgifter. Det regelsystem som styr brottmålsförfarandet måste vara flexibelt och lämna utrymme för förenklade förfaranden i de fall då sakens beskaffenhet är sådan att det t.ex. inte krävs att en fullständig förundersökning genomförs eller att saken förs till rättegång. Åklagaren har viktiga uppgifter i samhällets kamp mot brottsligheten. En förundersökning skall ledas av åklagaren så snart någon är skäligen misstänkt för ett brott och saken inte är av enkel beskaffenhet. Åklagaren har initiativ- rätt och i allmänhet beslutanderätt i fråga om tvångsmedel som kan bli aktuella under en förundersökning. Sedan förundersökningen slutförts, beslutar åklagaren om åtal skall väckas eller inte. Om åtal väcks så utför åklagaren talan vid domstol. I viss utsträckning kan rättegång ersättas av att åklagaren utfärdar ett strafföreläggande. Åklagarens uppgifter förutsätter att åklagarna är välutbildade och omdömesgilla. Men för att åklagarna skall kunna fullgöra sina uppgifter på ett bra sätt krävs också ett ändamålsenligt och till dagens krav anpassat regelverk. Det finns mot denna bakgrund anledning att undersöka i vilken utsträckning de regler som styr åklagarens arbete svarar mot de behov som finns och . En sådan genomgång bör dock inte vara så begränsad att den endast omfattar åklagarens egna uppgifter. Åklagaren har en central roll för ledningen av polisens brottsutredande verksamhet. Vidare kommer domstolarnas prövning i brottmål att starkt påverkas av hur åklagarna utför sitt arbete. Det finns på flera punkter skäl att uppmärksamma åklagarnas uppgifter i ett sådant bredare perspektiv. I arbetet med att effektivisera brottmålsförfarandet måste det hållas i minnet att systemet skall uppfylla kraven på rättssäkerhet. Regelverket skall alltså vara utformat på ett sådant sätt att det uppfyller högt ställda krav på ett rättssäkert förfarande. En naturlig utgångspunkt för övervägandena är att åklagare skall kunna koncentrera sina insatser på brottsbekämpningen. Åklagarna har numera ganska få uppgifter vid sidan av sin huvudfunktion. Enligt en del författningar har dock åklagare fortfarande att föra talan om vissa viten och avgifter samt om handräckning. Det är inte säkert att de skäl som ledde till att dessa uppgifter skulle fullgöras av åklagare har bärkraft . Det finns därför anledning att gå igenom och pröva om sådana sidouppgifter bör behållas inom åklagarväsendet eller om de kan läggas på andra myndigheter. Utgångspunkten är därvid att åklagarväsendet skall ha sådana uppgifter endast om starka skäl talar för detta. Att belasta åklagare och polis med sådant som har litet eller rentav inget straffvärde rimmar illa med det nutida synsättet på hur samhällets resurser för brottsbekämpningen bör användas. Kriminalisering är inte det enda och inte alltid det mest effektiva medlet som samhället har för att motverka oönskade beteenden. Frågan om ett beteende bör vara kriminaliserat måste ses utifrån en avvägning mellan bl.a. straffvärdet och resursinsatserna. Åklagar- och polisväsendets insatser bör koncentreras på sådana förfaranden som utan tvivel framstår som straffvärda. Avkriminalisering och alternativ till kriminalisering har övervägts i skilda sammanhang. Det finns anledning att överväga dessa frågor ytterligare. Grundvalen för den brottsutredande verksamheten är förundersökningen. Den utgör dessutom en viktig grund för åklagarens verksamhet i övrigt. Förundersökningen utgör t.ex. underlag för åklagarens beslut om åtal skall underlåtas och om ett beteende kan beivras genom ett strafföreläggande. En förundersökning skall i regel inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts. En effektiv förundersökning är av stor betydelse för åklagarväsendet och självfallet också för polisväsendet. En utgångspunkt för övervägandena om förundersökningen är att regelsystemet måste vara flexibelt. Brottsutredningar ställer olika krav på vilka åtgärder som behöver vidtas och vilken dokumentation av resultatet av åtgärderna som är nödvändig. För att effektivt ta till vara resurserna bör systemet vara utformat på ett sådant sätt att åtgärder inte behöver vidtas och dokumentation inte behöva ske endast av formella skäl. Det finns mot bakgrund av detta anledning att undersöka om det är nödvändigt att genomföra en fullständig förundersökning i den utsträckning som gäller . Vidare har utvecklingen inom bl.a. elektronikens område medfört helt nya möjligheter att dokumentera utredningen. Man bör därför överväga om man bättre kan utnyttja modern teknik för att förenkla förundersökningsförfarandet och förbättra förutsättningarna för åtalsbeslut och rättegång. Ett mål för översynen av förundersökningsreglerna är att skapa ett effektivare förfarande som leder till snabbare åtalsbeslut och en förkortad tid mellan brott och straff. Ett mycket viktigt instrument för prioriteringar vid brottsbekämpningen är reglerna om åtalsplikten och förundersökningsplikten. I gäller till skillnad från många andra länder den principen att åklagaren har en absolut åtalsplikt. Detta innebär att åklagaren, om inte annat är föreskrivet, är skyldig att väcka åtal för alla brott som hör under allmänt åtal och där han på objektiva grunder kan förvänta sig en fällande dom. På motsvarande sätt är polisen i princip skyldig att utreda alla sådana brott. Principen är dock inte på något sätt undantagslös. Den inskränks genom regler om s.k. förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse samt genom de särskilda åtalsprövningsreglerna i och annan strafflagstiftning. Området för åtalsunderlåtelse utvidgades . infördes anknytande regler om förundersökningsbegränsning. Syftet med begränsningarna av den absoluta åtalsplikten är att koncentrera rättsväsendets resurser till de mest angelägna uppgifterna. har lagändringar satts i fråga, bl.a. från kriminalpolitiska utgångspunkter. Det har hävdats att de innebär ett principiellt otillfredsställande avsteg från principen om en absolut åtalsplikt. Den åsikten har också framförts att den absoluta åtalsplikten har så många undantag att den i sak inte skiljer sig särskilt mycket från ett system med relativ åtalsplikt. Det nuvarande systemet bör granskas med hänsyn till detta. Därvid bör ställning tas till om reglerna utgör en lämplig avvägning mellan de delvis motstående intressen som gör sig gällande på denna punkt. Ett strikt system med en grundläggande princip om absolut åtalsplikt är ägnat att främja allas likhet inför lagen och motverkar misstankar om att polis och åklagare tar obehöriga hänsyn vid brottsutredningar och åtalsprövning. Å andra sidan är det i praktiken orealistiskt att alla brott skall kunna utredas och beivras på samma sätt. Regelsystemet måste därför vara utformat på ett sådant sätt att rätts- väsendets resurser inte tas i anspråk i onödan. Ett annat viktigt inslag i ett effektivt brottmålsförfarande är möjligheten till förenklade reaktionsformer för förseelser och mindre allvarliga brott i form av strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot. De båda instituten gör det möjligt att snabbt och med förhållandevis begränsade insatser beivra den mindre allvarliga brottsligheten. En utvidgning av möjligheterna att använda dessa reaktionsformer skulle medföra att de befintliga resurserna för brotts- bekämpningen i större utsträckning kan användas på de områden där de bäst behövs. måste beaktas att polis och åklagare vid dessa förfaranden fullgör såväl den brottsutredande som den dömande funktionen. Det finns därför en gräns för i vilken utsträckning man kan utvidga användningen av dessa reaktionsformer. Ett annat område som bör uppmärksammas i detta sammanhang är reglerna om förverkande och beslag. I fråga om förverkande, som sker utan samband med att åtal väcks, är huvudregeln att saken skall prövas av domstol. Rör det sig om ett föremål av mindre värde får dock åklagare själv besluta om förverkande. Om beslag sker innan åtal har väckts, måste åklagaren hos domstol begära att tiden för väckande av åtal skall förlängas i de fall åtal inte väcks inom en månad från det beslaget gjordes. Det kan ifrågasättas om inte förfarandet i dessa frågor kan förenklas. Regeringen kommer i det följande att på var och en av de nu nämnda punkterna överväga vilka regelförändringar som kan göras i syfte att med bibehållen rättssäkerhet förenkla och effektivisera brottmålsförfarandet. Därutöver tas vissa frågor om inledande av förundersökning och ledningen av denna upp. 5 Renodling av åklagarverksamheten En av utgångspunkterna för att åstadkomma ett effektivare brottmålsförfarande måste vara att åklagarna skall kunna koncentrera sina insatser på sådant som kräver åklagarkompetens. En strävan bör vara att förenkla hanteringen av mindre betydelsefulla uppgifter för att frigöra resurser för de från kriminalpolitisk synpunkt viktigare uppgifterna. Endast om starka skäl talar för det skall åklagarväsendet handha uppgifter som inte har anknytning till förfarandet i brottmål. Åklagarna har numera ganska få uppgifter vid sidan av sin huvudfunktion inom brottmålsområdet. Det finns dock kvar ett antal sådana uppgifter som fortfarande sköts av åklagare. Till dessa hör ärenden om tilläggsavgift vid olovligt byggande och olika ärenden om handräckning. Antalet handlagda ärenden inom dessa områden är relativt sett få. Några stora vinster ur resurssynpunkt kan därför i och för sig knappast stå att vinna om åklagarväsendets befattning med den här typen av ärenden upphör. Detta är dock inte i sig något skäl till att bevara nuvarande ordning. I tider av resurs- knapphet är varje förändring som medför att åklagarna kan ägna mer tid åt sin huvuduppgift inom brottmålsområdet av värde. Om ärenden av en viss typ förekommer endast någon enstaka gång, kräver deras handläggning ofta dessutom oproportionerligt stora resurser, eftersom någon erfarenhet av rättsområdet av naturliga skäl då inte finns. Åklagaren måste ofta i varje enskilt fall skaffa sig kunskaper om gällande rätt på området. Detta kan inte vara rationellt om det finns andra myndigheter som får anses kompetenta att utföra en sådan talan. Vid prövningen av om dessa uppgifter skall förbli en uppgift för åklagarväsendet måste också ställas det kravet att en alternativ ordning framstår som minst lika effektiv som den nuvarande utan att kraven på ett rättssäkert förfarande åsidosätts. 5.2 Ärenden angående tilläggsavgifter för olovligt byggande Regeringens förslag: Uppgiften att föra talan om tilläggsavgift för olovligt byggande förs över från åklagare till byggnadsnämnderna. Talan skall föras vid länsrätt i stället för vid allmän domstol. Pröv- ningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Utredningen har dock inte behandlat frågan om det skall krävas prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig på denna punkt tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: (1987:10) innehåller bestämmelser om planläggning av mark och vatten och om byggande. I 10 kap. finns det bestämmelser om påföljder och ingripanden vid överträdelser m.m. av bestämmelserna i . i en kommun kan förbjuda fastighetsägaren att vidta vissa åtgärder och förena förbudet med vite. får också förelägga denne att utföra vissa åtgärder. Även ett sådant föreläggande får förenas med vite. Frågan om vitets utdömande prövas av länsrätten på talan av . Enligt 10 kap. 4 och 5 §§ kan vissa åtgärder av en fastighetsägare medföra att denne påförs en byggnadsavgift eller särskild avgift.