prop · GI03181 · 1995-01-01 00:00:00 — För att säkerställa att uppgifter lämnas till kommissionen enligt EG-förordningen bör vidare straffbestämmelserna i 20 och 21 §§ LKP kompletteras på samma sätt som föreslagits i fråga om rådets förordningen (EEG) nr 2455/92 av om export och import av vissa farliga kemikalier. Bestämmelser om tillsyn och andra kompletterande bestämmelser kan meddelas med stöd av bemyndigandet i den föreslagna 4 a §. Det finns ett särskilt övergångsproblem vid tillämpningen av EG-förordningen. Enligt artikel 3 skall uppgifter lämnas och i vissa fall 24 månader efter förordningens ikraftträdande. Tolvmånaders-perioden löpte ut och hade således redan löpt ut när blev medlem i EU. När EG-förord- ningen togs med i innehöll avtalet en övergångsregel som innebär att skall tillämpas för samtliga uppgifter när det gäller EFTA-staternas uppgiftslämnande (jfr. 1994/95:90, bilaga 2). Detta medför att samtliga uppgifter skall lämnas enligt . Någon motsvarande bestämmelse finns inte med i anslutningsavtal med EU. Det finns därför ett behov av en komplette-rande svensk bestämmelse som fastslår när uppgifterna skall lämnas. En sådan bestämmelse kan meddelas av regeringen eller den ansvariga myndigheten med stöd av det föreslagna bemyndigandet i 4 a § LKP. Med hänsyn till att den nu aktuella lagstiftningen föreslås träda i kraft och i enlighet med vad Riksåklagaren anfört bör i en sådan regel anges att de ifrågavarande uppgifterna skall lämnas . 5.4 Ämnen som bryter ned ozonskiktet Regeringens förslag: Rådets förordning nr 3093/94 om ämnen som bryter ned ozonskiktet ersätter delvis de nuvarande svenska reglerna. EG-förordningen skall därför kompletteras med regler i lagen om kemiska produkter om sanktioner vid överträdelser av förpliktelserna i förordningen. Ytterligare bestämmelser om tillämpningen och om tillsyn meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Departementspromemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan invändningar. Skälen för regeringens förslag: Gemenskapens avvecklingsplan beträffande ozonnedbrytande ämnen regleras i en helt ny förordning, rådets förordning (EG) nr 3093/94 av om ämnen som bryter ned ozonskiktet, som ersätter den äldre förordningen (EEG) nr 594/91. Förordningen trädde i kraft . För vissa bestämmelser gäller att ikraftträdandet infaller fyra eller därefter. EG-förordningen anknyter till den globala överenskommelsen i det s.k. Montrealprotokollet, men innehåller en snabbare avvecklingsplan för vissa ämnen. De ämnen som regleras är desamma som i Montrealprotokollet, dvs. CFC, haloner, koltetraklorid, 1,1,1-trikloretan, metylbromid, HBFC och HCFC (artikel 1). Utom i fråga om HCFC gäller enligt artikel 3 och 4 att varje producent är skyldig att tillse att framställning, utsläppande på marknaden och användning för eget bruk av ämnena upphör . Kommissionen kan därefter besluta om att vissa mängder av de kontrollerade ämnena skall tillåtas för s.k. viktiga användningsområden, där alternativa produkter eller återvunna ämnen inte finns tillgängliga, och utfärda licenser för dessa fall till användarna. I vissa andra särskilt angivna fall kan också behöriga myndigheter i medlemsstaterna medge undantag från förbuden. Import av ämnena kräver en importlicens, som utfärdas av kommissionen (artikel 6). Importen avvecklas i samma takt som hanteringen inom gemenskapen. Från länder som inte är parter i Monteralprotokollet är import i princip förbjuden. För HCFC är avvecklingsplanen i stället utformad så att förbud successivt införs för särskilt angivna användningsområden. Förbuden gäller utsläppande på marknaden och för fri cirkulation samt import av utrustning tillverkad efter ikraftträdandet (artikel 5). Förordningen innehåller också vissa allmänna förpliktelser i artikel 14 och 15 att vidta åtgärder för att omhänderta ämnen som inte längre används och för att förhindra läckage. Producenter, importörer och exportörer av kontrollerade ämnen skall lämna rapporter direkt till kommissionen enligt särskilda regler i artikel 17. Den behöriga tillsynsmyndigheten i medlemsstaten skall bistå kommissionen när den fullgör sina uppgifter enligt förordningen (artikel 18). Medlemsstaterna skall besluta om straff vid överträdelser av bestämmelserna i förordningen och de nationella regler som anknyter till den (artikel 19). De svenska bestämmelserna om ozonnedbrytande ämnen finns i förordningen (1988:716) om CFC och halon m.m, som utfärdats med stöd av lagen (1985:426) om kemiska produkter, LKP. Ett arbete med att anpassa den svenska förordningen till EG-förordningen pågår inom . En sådan anpassning är nödvändig främst beroende på att vissa frågor som regleras i den svenska förordningen också behandlas i EG-reglerna. Det svenska regelsystemet kan därför begränsas i omfattning. Några stora förändringar i sak behöver inte göras eftersom EG-förordningen grundas på artikel 130s i och därför innehåller minimiregler, vilket innebär att kan behålla en strängare reglering i de fall det framstår som befogat. Det faktum att en stor del av kontrollen av ozonnedbrytande ämnen kommer att regleras direkt genom EG-förordningen och inte med stöd av LKP medför dock ett behov av utökade tillsynsbefogenheter för ansvariga myndigheter och sanktionsmöjligheter vid överträdelser av EG-förordningens regler. Regler om straff vid överträdelser av förpliktelserna i förordningen bör tas in i LKP. Straffbestämmelserna bör bli tillämpliga vid brott mot förbuden i förordningen och när uppgifter inte lämnas enligt förordningens krav eller oriktiga uppgifter lämnas. Dessutom finns det ett allmänt behov av kompletterande svenska regler när det gäller tillämpningen av EG-förordningen, bl.a. beträffande de svenska myndigheternas tillämpning av bestämmelser om undantag från förbuden i EG-förordningen i vissa fall. Sådana föreskrifter kan meddelas med stöd av de bemyndiganden som föreslås i avsnitt 5.1. Regeringens förslag: Straffbestämmelserna i lagen om kemiska produkter skall göras tillämpliga på överträdelser av reglerna i EG-förordningen om avfallstransporter eftersom EG-förordningen till stora delar ersätter de svenska reglerna i förordningen om export och import av farligt avfall. Dessutom kompletteras renhållningslagen med ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela de föreskrifter som behövs på grund av medlemskap i . Departementspromemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan invändningar. Skälen för regeringens förslag: I rådets förordning (EEG) nr 259/93 av om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen finns regler om anmälan och tillstånd vid avfallstransporter. Syftet med förordningen är att skapa ett kontrollsystem för gränsöverskridande transporter av avfall. Förordningen reglerar avfallstransporter såväl mellan medlemsländerna som från och till EG i förhållande till tredje land. Förordningen är harmoniserad med reglerna i om kontroll av gränsöverskridande transporter och slutligt omhändertagande av farligt avfall och med beslut om motsvarande kontroll. I förordningen indelas avfall i olika klasser efter samma mönster som finns i OECD-beslutet, dvs. avfallet förs upp på grön, gul eller röd lista. Även förord- ningens kontrollsystem bygger i allt väsentligt på OECD-beslutet. I förordningen görs skillnad på avfall för bortskaffande och för återvinning. För avfall på den gröna listan som är avsett för återvinning gäller begränsade kontrollåtgärder. Den som avser att transportera avfall mellan medlemsländerna skall enligt särskilda regler anmäla transporten till en behörig myndighet i destinationslandet. Anmälan skall göras på en fastställd fraktsedel. För flertalet transporter krävs tillstånd av destinationslandet, men för några typer av transporter räcker det med att inga invändningar mot transporterna görs eller att eventuella invändningar ut . Avsändarlandet och transitländer skall få en anmälan och får göra invändningar mot transporten. I förordningen anges på vilka grunder invändningar kan göras, t.ex. att den planerade transporten strider mot nationella författningar om miljöskydd, allmän ordning, typer av internationella åtaganden eller, vid avfall för återvinning, att återvinningen inte kan anses ekonomiskt eller miljömässigt försvarbar. För avfall som skall bortskaffas får medlemsstaterna dessutom antingen generellt eller i det enskilda fallet förbjuda transporter av avfall i syfte att genomföra principerna om närhet, prioritering av återvinning och självförsörjning. Undantag gäller dock för farligt avfall som uppkommer i så liten mängd att det vore oekonomiskt att ta hand om det i avsändarlandet. Export utanför gemenskapen av avfall för bortskaffande är förbjuden till andra länder än de EFTA-länder som också är parter i . Export av avfall för återvinning är förbjuden med undantag av export till länder som omfattas av OECD-beslutet eller som är parter i eller med vilka EG eller enskilda medlemsländer ingått avtal som är förenliga med EG-lagstiftningen och och uppfyller kraven på en miljöriktig hantering. Vid all export måste mottagarlandet samtycka till importen. Export är vidare inte tillåten, om det kan antas att avfallet inte kommer att hanteras på ett miljövänligt sätt i landet. Liksom vid avfallstransporter mellan med- lemsländerna finns vid export av avfall regler om anmälningsförfarande och godkännande av transporter. All export av avfall till de s.k. ACP-staterna är förbjuden. Även vid import av avfall till gemenskapen görs åtskillnad på avfall för bortskaffande och för återvinning. Liknande regler som för export gäller vid import både vad avser förbud mot import och vad avser anmälnings- och tillståndsförfarande. Konventionen innehåller även regler om transit av avfallstransporter genom medlemsstaterna. Om en transport inte kan fullföljas på avsett sätt skall avsändarmyndigheten se till att anmälaren återsänder avfallet till avsändaren. Vid illegala transporter som anmälaren är ansvarig för skall avsändarmyndigheten se till att avfallet återförs samt bortskaffas eller återvinns på ett miljömässigt godtagbart sätt. Om mottagaren är ansvarig för en illegal transport åvilar ansvaret destinationsmyndigheten. Om varken anmälaren eller mottagaren är ansvarig för den illegala transporten skall de behöriga myndigheterna samarbeta för att avfallet skall bortskaffas eller återvinnas. Alla transporter skall vidare omfattas av en ekonomisk garanti eller försäkring som täcker transportkostnaderna samt kostnaderna för bortskaffning eller återvinning. Den svenska lagstiftningen på området utgörs av förordningen (1992:918) om import och export av farligt avfall m.m. Den bygger liksom på . Förordningen reglerar därför i stora delar samma områden som EG-förordningen. I pågår ett arbete med att anpassa den svenska förordningen till . De svenska reglerna i förordningen om import och export m.m. bygger på bemyndi- ganden att meddela föreskrifter om export och import i 1 § tredje stycket ren- hållningslagen och på bemyndiganden i lagen om kemiska produkter, LKP, särskilt 11 §. När det gäller straffbestämmelser hänvisas i 23 § förordningen till LKP och till varusmugglingslagen. är enligt 22 § tillsynsmyndighet och behörig myndighet enligt vad som följer av internationella åtaganden, dvs. EG-förordningen ålägger medlemsstaterna att vidta lämpliga rättsliga åtgärder för att förbjuda och bestraffa illegala transporter. Vad som avses med en illegal transport framgår av artikel 26 i förordningen. En bestämmelse om straffansvar vid illegal transport i förordningens mening bör tas in i 20 § LKP. Medlemsstaterna skall enligt EG-förordningen utse behörig myndighet att svara för tillämpningen av förordningen. bör utses till sådan myndighet. Vidare skall ett kontaktorgan utses som skall svara för information och vägledning. bör svara även för denna uppgift. Verkets roll bör framgå av den svenska förordningen. bör också med stöd av det föreslagna tillägget till 14 § LKP ges tillsynsbefogenheter när det gäller efterlevnaden av EG-förordningen. De svenska föreskrifter som behövs för att komplettera EG-förordningen kan med- delas med stöd av de föreslagna bemyndigandena i 4 a § LKP och 1 § renhållnings- lagen. 6.1 Förslaget till lag om ändring i miljöskyddslagen 5 a § Paragrafen, som är ny, reglerar möjligheten att meddela föreskrifter om sådana försiktighetsmått som följer av eller är föranledda av medlemskap i . Paragrafen ersätter bestämmelsen i 5 § fjärde stycket, som tillkom med anledning av . En skyldighet för att meddela generella föreskrifter av det slag som avses i paragrafen finns i några av EG:s direktiv på miljöområdet. En uppdelning har gjorts på två typer av föreskrifter. Första stycket blir tillämpligt på föreskrifter med en skyddsnivå som helt överensstämmer med EG:s minimidirektiv. Det andra stycket kan tillämpas när det finns behov att meddela kompletterande föreskrifter som går utöver de skyddsnivåer som kommer till uttryck i olika EG-direktiv. Med uttrycket "om det behövs" avses det för- hållandet att EG:s rättsakt är ett minimidirektiv och att det för svenskt vidkommande finns behov av föreskrifter för att överbrygga skillnaden mellan den i direktivet avsedda skydds- eller kravnivån och den i beslutade eller etablerade nivån. Med beslutad respektive etablerad nivå avses framförallt av fastställda miljömål eller särskilda krav på åtgärder för att förbättra tillståndet i miljön och praxis i fråga om villkor vid tillståndspröv- ning av miljöfarlig verksamhet liksom de värden som rekommenderas av i Allmänna råd eller motsvarande information. Av andra stycket följer att föreskrifter som går utöver EG:s minimidirektiv meddelas av regeringen. Rätten att meddela föreskrifter som överensstämmer med EG:s minimidirektiv kan däremot delegeras till en myndighet. Föreskrifter som går utöver kraven i EG:s minimidirektiv skall inte gälla framför villkor i redan givna tillstånd enligt miljöskyddslagen. 22 § I första stycket har en tidigare hänvisning till 5 § sista stycket ersatts av en hänvisning till 5 a § första stycket. Ändringen medför, såsom framhållits under kommentaren till 5 a §, att föreskrifter som går utöver krav i EG:s minimidirektiv inte skall gälla framför villkor i redan givna tillstånd enligt miljöskyddslagen. 24 § Ändringen i första stycket 1 medför att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med hänsyn till medlemskapet i EU får föreskriva att en kortare omprövningstid för villkor i tillstånden än införs i de fall detta följer av medlemskapet i EU. Bestämmelsen gäller även villkor som meddelats före ikraftträdandet. Som framgår av avsnitt 4.2 i den allmänna motiveringen krävs till följd av en omprövningstid beträffande villkor som avser utsläpp av vissa ämnen i vatten. 43 a § Behöriga tillsynsmyndigheter måste kunna utöva tillsyn för att säkerställa att enskilda efterlever de förekrifter som meddelats i anledning av olika EG-direktiv. Genom en hänvisning till föreslagna 5 a § kommer föreskrifter som meddelats med stöd av 5 a § att omfattas av tillsynsbestämmelserna. Därutöver införs en hänvisning till 41 a § vilket ger tillsynsmyndigheten möjlighet att förordna om rättelse vid överträdelse av föreskrift meddelad med stöd av 5 a §, liksom för övrigt av föreskrifter enligt 8 a § andra stycket. 45 § I första stycket tredje punkten har den tidigare hänvisningen till 5 § sista stycket ersatts av en hänvisning till 5 a §. 6.2 Förslaget till lag om ändring i hälsoskyddslagen 14 a § I paragrafen har införts bestämmelser som innebär en liknande reglering av möjligheten att meddela föreskrifter som i 5 a § miljöskyddslagen. Bestämmelsen avser dock enbart gränsvärden för luftföroreningar. Enligt andra stycket får regeringen meddela längre gående föreskrifter om gränsvärden för högsta tillåtna halt i luften av vissa specificerade föroreningar i de fall där skyddsnivån i EG:s minimidirektiv i fråga om luftkvalitet ligger under den i beslutade eller etablerade skydds- nivån. Med beslutad respektive etablerad skyddsnivå avses framförallt av fastställda miljömål eller särskilda krav på åtgärder för att förbättra tillståndet i miljön och praxis i fråga om villkor vid tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet liksom de rekommendationer om luftkvalitet som beslutas av WHO eller . 6.3 Förslaget till lag om ändring i lagen om kemiska produkter 4 a § Paragrafen är ny och innehåller ett allmänt bemyndigande att meddela de föreskrifter som behövs på kemikalieområdet med anledning av medlemskap i unionen. EG-förordningar på kemikalie- och avfallsområdet ersätter delvis den svenska lagstiftningen. Dessa förordningar behöver ofta kompletteras med nationella regler om exempelvis den praktiska utformningen av tillståndsprövning eller annan tillämpning hos ansvariga myndigheter. 14 § Det nya andra stycket innebär att bestämmelserna om tillsyn i lagen i den ut- sträckning regeringen bestämmer även gäller efterlevnaden av de skyldigheter som följer av direkt verkande EG-regler. 20 § Ändringen i punkten 4 medför att straffansvaret utvidgas till att även omfatta uppgiftslämnande som regleras direkt genom rådets förordning (EEG) nr 2455/92 av om export och import av vissa farliga kemikalier och genom rådets förordning (EEG) nr 793/93 av om utvärdering och kontroll av risker med existerande ämnen. Underlåtenhet att göra sådana anmälningar och lämna sådana uppgifter som förutsätts i förordningarna blir således straffbelagda under samma förutsättningar som gäller vid överträdelse av motsvarande nationella regler. Punkten 5 innebär på samma sätt att straffansvaret utvidgas till att omfatta överträdelser av förbuden i rådets förordning (EG) nr 3093/94 av om ämnen som bryter ned ozonskiktet liksom underlåtenhet att lämna uppgifter enligt förordningen. Punkten 6 innebär att straffansvaret utvidgas till att omfatta överträdelser av förpliktelserna i rådets förordning (EEG) nr 259/93 av om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen. Enligt artikel 26.5 i förordningen skall medlemsstaterna vidta lämpliga rättsliga åtgärder för att förbjuda och bestraffa illegala transporter. Sådana transporter definieras i artikel 26.1. Brott mot EG-förordningens be- stämmelser om illegala transporter leder således till straff under samma förutsättningar som gäller vid överträdelse av de nationella reglerna. 21 § Ändringen innebär att straffansvaret för oriktig uppgift utvidgas till att omfatta även uppgifter som lämnas enligt de rättsakter som avses i 20 § första stycket 4, 5 eller 6. 6.4 Förslaget till lag om ändring i renhållningslagen 1 § Tredje stycket har kompletterats med ett allmänt bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela de föreskrifter som behövs i fråga om avfallstransporter på grund av medlemskap i peiska unionen. 6.5 Förslaget till lag om ändring i naturvårdslagen 37 § Genom lag (1994:1821) om ändring i naturvårdslagen, som trädde i kraft , delades den tidigare särskilda bestämmelsen till skydd för växt- och djurarter, 14 §, i tre paragrafer (14, 14 a och 14 b §§). Bestämmelserna i 14, 14 a och b §§ innehåller bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter till fredande av vilt levande exemplar av en djur- eller växtart. Ett liknande bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer infördes i 14 c §, som syftar till att skapa skydd för vilt levande djur- och växtarter eller naturmiljön mot verksamhet som avser utsättande av exemplar av en vilt levande djur- eller växtart i naturmiljön. I 37 § första stycket 1 har, som en konsekvens av ändringarna, den tidigare hänvisningen till 14 § ersatts av en hänvisning till 14 och 14 a - c §. 40 § I andra stycket har, av samma skäl som framhållits under kommentaren till 37 § den tidigare hänvisningen till 14 § tredje stycket ersatts av en hänvisning till 14 b §. Genom lag (1991:641) om ändring i naturvårdslagen överflyttades bestämmelserna om strandskyddsdispens från 16 § till 16 a §. I fjärde stycket har den tidigare hänvisningen till 16 § fjärde stycket därför ersatts av en hänvisning till 16 a § första stycket. 41 § Den tidigare hänvisningen till 14 § har, av samma skäl som framhållits under kommentaren till 37 §, ersatts av en hänvisning till 14 eller 14 a - c §. 6.6 Förslaget till lag ändring i lagen om förvaltning av samfälligheter 26 § I första stycket andra punkten har den tidigare hänvisningen till 20 § andra stycket tredje punkten ändrats till 20 § andra stycket andra punkten. Ändringen är en justering på grund av tidigare lagstiftning och innebär ingen förändring i sak. Miljö- och Naturresurs- departementet 103 33 Hemställan om vissa författningsändringar m.m. Med anledning av erfarenheter som vunnits i samband med och inför ett förestående EU-medlemskap vill anföra följande beträffande det formella införandet av EG-direktiv på miljöområdet. anser det nödvändigt att, då föreskrifter meddelas, detta sker på en hög ambitionsnivå. Det kan därför i bland te sig otillfredsställande om gränsvärdena i EGs minimidirektiv skall införas rakt av i svensk lagstiftning. Detta kan ge fel signaler bl.a. i de fall där de nationella kraven varit betydligt strängare. Det är således viktigt dels att det finns klara och entydiga bestämmelser huruvida kan meddela föreskrifter om strängare krav än de som finns i direktiven dels, om inte har möjlighet att göra detta, att det finns regler för hur man skall gå tillväga för att meddela föreskrifter med en strängare generell kravnivå än EG-direk-tiven. Ett sätt att lösa detta är att regeringen får meddela krav på en strängare nivå än EGs minimidirektiv. bör då ha möjligheter att meddela föreskrifter med den kravnivå som finns i ett direktiv. I samband med att ansluter sig till EG bör "europeiska ekonomiska samarbetsområdet" i 5 § 4 st miljöskyddslagen och 14 a § hälsoskyddslagen kompletteras alternativt ersättas med en hänvisning till "anslutning till fördraget om upprättande av europeiska gemenskapen". Alternativt kan man tänka sig den lösning som föreslås i nedanstående förslag till lagtext. I flera direktiv finns direkta eller indirekta krav på rapportering från verksamhetsutövaren. Exempelvis finns i artikel 14 i rådets direktiv om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar (88/609/EEG) krav på rapportering av mätningar. I rådets direktiv om förhindrande av luftförorening från nya kommunala avfallsförbränningsanläggningar (89/369/EEG) artikel 9 och i rådets direktiv om minskning av luftförorening från befintliga kommunala avfallsanläggningar (89/429/EEG) artikel 8 finns krav på att allmänheten skall få information om resultaten av kontrollmätningar. Om ett krav på rapportering skall kunna ställas på verksamhetsutövaren är det lämpligt att detta kommer till uttryck i lagstiftningen. Detta skulle kunna ske genom ett bemyndigande till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att ställa sådant krav då det behövs för att implementera EG-regler. I artikel 7 och 8 rådets direktiv /609/EEG, i artikel 8 rådets direktiv /369/EEG och i artikel 7 rådets direktiv /429/EEG finns krav på vilka beslut den behöriga myndigheten skall fatta om fastställda gränsvärden överskrids. Om ett direktivs gränsvärden införs i svensk rätt genom regeringsförordning eller myndighetsföreskrifter kommer "behörig myndighets" beslut i detta fall rent faktiskt att innebära ett beslut om undantag från förordningen eller myndighetsföreskriften. Behörig myndighets möjlighet att fatta denna typ av beslut bör komma till uttryck i lagstiftningen. I artikel 7 i rådets direktiv om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö (76/464/EEG) föreskrivs att program skall upprättas.