prop · GI0323 · 1995-01-01 00:00:00 — Detta förhållande har tidigt uppmärksammats av lagstiftaren och är också bak- grunden till att brottet olovligt förfogande över avbetalningsgods lagts under särskild åtalsprövning. Åtal för sådant brott förekommer endast undantagsvis. En stor och växande marknad utgör uthyrning till konsumenter av olika produkter såsom videoband, TV-apparater, maskinell utrustning, bilar och dylikt. Detta har satt sina spår i brottsstatistiken på det sättet att olika straffbara förfaranden med förhyrd egendom har ökat mycket kraftigt. Det finns anledning att befara att viss del av denna utveckling haft sin grund i att uthyraren inte varit tillräckligt noggrann i sin kontroll av hyresmannen eller inte betingat sig säkerhet för sitt krav på att återfå egendomen. Hyresformen har också vissa rättsliga likheter med avbetalningsköp. Den innebär att mottagaren av godset fritt får utnyttja egendomen men inte rättsligt förfoga över den. Det finns också rena mellanformer mellan hyra och köp. Som exempel kan nämnas att det vid leasing inte är ovanligt att avsikten redan vid avtalets ingående är att äganderätten slutligen skall övergå till mottagaren av egendomen. Om en person underlåter att återbetala ett lån som han erhållit, är detta i regel inte straffbart. Endast om gärningen innefattar bedrägeri eller faller inom ramen för gäldenärsbrotten är förfarandet brottsligt. Vid penninglån (försträckning) är det således i regel inte möjligt för borgenären att använda polisen som indrivare av fordran. Det kan ifrågasättas om inte en motsvarande ordning borde gälla vid hyra av lös egendom. Om polisen har en i vart fall principiell skyldighet att ställa sina utredningsresurser till förfogande i alla de fall hyrt gods inte återställts, kan detta utgöra en frestelse att i en hårdnande marknad beakta detta förhållande i de ekonomiska kalkylerna för verksamheten. Detta kan i sin tur medverka till bristande kontroll av kunderna och en underlåtenhet att kräva säkerhet, där sådan i och för sig skulle vara motiverad. På detta sätt kan möjligheterna till polisanmälan, åtminstone teoretiskt, verka för att brottsligheten ökar. På samma sätt som blivit fallet i handeln med avbetalningsgods skulle regler om särskild åtalsprövning i dessa fall kunna verka i viss mån brottsförebyggande. Med hänvisning till det nu anfördabör en regel om särskild åtalsprövning vid brott avseende förhyrd egendom införas. Denna bör utformas i enlighet med utredningens förslag och tas in i 10 kap. 10 § BrB. Således bör bestämmelsen i paragrafens andra stycke omfatta förutom olovligt förfogande även undandräkt eller olovligt brukande samt gälla även hyrd egendom. För att en regel med detta innehåll skall få någon effekt krävs att gränsen mellan undandräkt och förskingring inte dras vid alltför låga belopp. Det synes inte finnas någon i rättspraxis tillämpad fast beloppsgräns. Även om gärningarna straffrättsligt utgör förskingring är de i de här aktuella situationerna till sin karaktär närbesläktade med olovligt förfogande, exempelvis över avbetalningsgods. I handeln förekommer också mellanformer mellan hyra och avbetalningsköp där upplåtelseformen betecknas hyra men där avsikten är att äganderätten slutligen skall övergå till hyresmannen. Olovligt förfogande föranleder i regel inte mer än ett bötesstraff även om värdet av egendomen uppgår till åtskilliga . Det är svårt att se något motiv för att de rena hyresfallen straffrättsligt skulle bedömas så påtagligt strängare som skedde om värdegränsen mot förskingring skulle sättas väsentligt lägre. I dessa fall är nämligen trolöshetsmomentet ofta starkt uttunnat. Enligt regeringens uppfattning finns det därför skäl att avvakta utvecklingen av rättspraxis innan någon reglering av den aktuella gränsen övervägs. Såsom närmare kommer att behandlas i författningskommentaren har den straffrättsliga bedömningen vad avser olika förfaranden med förhyrd egendom i vissa situationer visat sig komplicerad, vilket i någon mån kan påverka tillämpningen av en åtalsprövningsregel avseende sådana brott. Dessa svårigheter skall dock inte överdrivas. Det bör finnas förutsättningar att de rättsliga frågorna får sin lösning i rättspraxis. Det civilrättsliga förhållandet mellan uthyrare och hyresman påverkas inte av åtalsprövningsregeln. Hyresmannen är självfallet alltid skyldig att återlämna egendomen. Om han inte har denna kvar kan han under vissa förutsättningar bli skyldig att ersätta egendomen. 6.8 Kontokortsbedrägerier och andra s.k. övertrasseringsfall Regeringens förslag: Särskilda restriktioner föreskrivs för åtalsprövningen vid brott som avser övertrasseringar av eget konto. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens utom såvitt avser tillämpningsområdet där utredningen föreslår en inskränkning till de fall där kontohavaren är konsument. Remissinstanserna: De flesta av de remissinstanser som yttrar sig över förslaget tillstyrker detta eller lämnar det utan erinran. i anför att bestämmelsen inte bör inskränkas till konsumenter utan bör omfatta samtliga kontohavare. i förordar att den i specialmotiveringen angivna beloppsgränsen sätts lägre än vad utredningen föreslagit, t.ex. vid ett halvt eller ett tredjedels basbelopp. i uppger däremot att man tvingats acceptera att övertrasseringar understigande normalt inte blir föremål för någon utredning på grund av bristande utredningsresurser hos polisen. , i , och avstyrker utredningens förslag. Remissinstanserna anför därvid i huvudsak principiella synpunkter samt att en åtalsprövningsregel kan inverka negativt på betalningsmoralen och tilltron till de aktuella betalningsmedlen. Skälen för regeringens förslag: På samma sätt som beträffande uthyrning bör krav kunna ställas på kreditgivaren eller den som öppnar ett konto för en konsument att han genom olika åtgärder försöker säkerställa fullgörandet av de förpliktelser som kan följa med avtalsförhållandet och vidtar åtgärder för att förebygga missbruk i olika avseenden. Det har varit förhållandevis lätt att erhålla kredit. Anledning finns att misstänka att krediter i vissa fall beviljats personer som haft svårt att hantera exempelvis ett kontokort. Också frestelsen att övertrassera sitt konto eller att ställa ut en check utan täckning kan nog i vissa fall bli övermäktig i svaga konsumentgrupper. Det kan ifrågasättas om angivna avtalsförhållandet bör omfattas av straffrättsligt skydd i den utsträckning som gäller . En utgångspunkt bör vara att det i första hand är den berörde näringsidkarens sak att så långt som möjligt tillse att missbruk förebyggs. Till skillnad mot många andra brottstyper rör det sig här om målsägande som har stora möjligheter att själva bevaka sina intressen. Genom formerna för kreditprövning, prövning i samband med öppnande av konto och olika kontrollåtgärder kan också omfattningen av och förutsättningarna för brottslighet av detta slag påverkas. Som framgår av vad i anfört i sitt remissvar förekommer bedrägerier i kreditförhållanden med en sådan frekvens att man på vissa håll sett sig föranlåten att i det närmaste helt sluta med att utreda brott under vissa belopp. Det är knappast möjligt att råda bot på detta förhållande utan att ta i anspråk resurser som behövs för bekämpning av den allvarligare brottsligheten. I stället finns anledning att söka uppnå en enhetlig reglering av den prioritering som faktiskt sker. Mot bakgrund härav bör särskilda restriktioner föreskrivas för åtalsprövningen vid brott som avser övertrasseringar av eget konto. De förfaranden som omfattas av sådana restriktioner är i huvudsak följande. - Missbruk av eget konto- eller betalkort genom att överskrida gränsen för beviljad kredit eller verkställa betalning utan att täckning finns på det till kortet anknutna kontot. - Uttag från eget konto i bank eller på post eller postgiro eller annan liknande institution trots att täckning på kontot saknas. - Utställande av check utan täckning i de fall då detta är att bedöma som bedrägeri eller bedrägligt beteende. Utredningen har anfört att en ytterligare förutsättning bör vara att kontot, oavsett om detta är förbundet med kredit eller inte, har beviljats av en näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet till en konsument för huvudsakligen enskilt bruk. Regeringen anser emellertid i likhet med i att det inte finns några sakliga skäl att inskränka tillämpningsområdet i detta avseende. Åtalsprövningregeln bör således vara tillämplig oavsett vilket förhållande som råder mellan den som beviljat kontot och kontohavaren. Däremot kan nyssnämnda förhållande ha betydelse för avgörande om det är påkallat att väcka åtal. Bestämmelsen bör placeras i 9 kap. 12 § andra stycket BrB. Den påverkar inte omfattningen av det straffbara området och får anses uppfylla de krav på precision som bör uppställas på en regel om särskild åtalsprövning. Det bör slutligen framhållas att åtalsprövningsregeln inte i någon mån inskränker kontohavarens skyldighet att betala de belopp som påförs kontot genom det straffbelagda förfarandet. Liksom kommer alltså fordringsägaren ha möjlighet att på sedvanligt sätt skaffa sig en exe- kutionstitel avseende såväl kapitalfordran som avtalsenliga räntor och avgifter samt att få denna verkställd genom kronofogdemyndighetens försorg. Med hänsyn härtill saknas skäl anta att åtalsprövningsregeln kommer att inverka negativt på betalningsmoralen. Förundersökning skall enligt 23 kap. 1 § (RB) inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning anta att ett brott, som hör under allmänt åtal, har begåtts. Detta gäller dock inte om det finns förutsättningar för s.k. förundersökningsbegränsning (4 a § andra stycket). Vidare gäller att förundersökning inte behöver göras i fråga om bötesbrott och brott som begås under rättegång (22 §). En förundersökning inleds av polismyndighet eller åklagare. Har den inletts av polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av förundersökningen övertas av åklagaren så snart någon kan skäligen misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i andra fall ta över ledningen av förundersökningen när det är påkallat av särskilda skäl. När förundersökning leds av åklagare får han anlita biträde av polismyndighet och uppdra åt polisman att vidta åtgärder som hör till utredningen (3 §). Enligt 3 § fjärde stycket får polisman, innan förundersökning hunnit inledas, hålla förhör och vidta andra åtgärder i syfte att utreda brottet, om åtgärden inte kan skjutas upp utan olägenhet. En förundersökning kan avslutas på två sätt. Finns det inte längre anledning att fullfölja förundersökningen skall den läggas ned (4 §). Reglerna om förundersökningsbegränsning (4 a §) innebär också att förundersökningen läggs ner. Har en fullständig förundersökning utförts skall beslut i frågan om åtal skall väckas meddelas (20 §). Beslut om åtal fattas av åklagare. Av 23 kap. 2 § RB kan utläsas att förundersökningen har två huvudsakliga syften. Det ena är att fastslå om ett brott har begåtts, vem som i så fall skäligen kan misstänkas för brottet, samt att ge underlag för bedömning av frågan om åtal skall väckas. Det andra huvudsyftet är att förbereda målet så att bevisningen kan presenteras i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Ett tredje syfte, som inte är nämnt i 2 § men som är väl så väsentligt, är att ge den misstänkte inblick i åklagarens bevismaterial och göra det möjligt för honom att få detta justerat och berikat för att därigenom underlätta för den misstänkte att förbereda sitt försvar. Ytterligare ett syfte med förundersökningen är att klargöra om det finns något enskilt anspråk och vilka omständigheter det i så fall grundas på (22 kap. 2 § RB). Åklagare är under vissa förutsättningar skyldig att föra målsägandens talan i brottmål. Underlaget för denna talan skall tas fram under förundersökningen. Förundersökningsförfarandet är utformat för att motsvara dessa syften. Andelen ogillade åtal är mycket litet, vilket tyder på att förundersökningarna uppfyller sina syften och att åklagaren i flertalet fall haft ett gott underlag för sitt åtalsbeslut. Från denna synvinkel finns det således inget reformbehov. Problemet är i stället att så många ärenden aldrig blir föremål för någon utredning, eftersom resurser saknas. En annan påtaglig nackdel med det grundliga förfarandet är att det kan komma i konflikt med det skyndsamhetskrav som också finns. Tiden mellan brottet och straffet blir ofta relativt lång. Förundersökningsförfarandet kräver inte på samma sätt som domstolsprocessen strikta förfaranderegler. Rättegången måste, för att uppfylla rättssäkerhets- kraven, präglas av ett stort mått av förutsebarhet och formell ordning. Förundersökningsförfarandet däremot, som ju huvudsakligen har ett förberedande syfte, måste för att vara effektivt präglas av flexibilitet. Enligt regeringens mening bör regelverket vara så utformat och medge så stor flexibilitet i för- farandet att det inte i något fall av formella skäl skall vara nödvändigt att lägga ner mer arbete på en utredning än vad som är sakligt motiverat för att medge en fullgod prövning av målet. Man får dock inte bortse från att förundersökningen ofta sker utan insyn och att det därför är viktigt att det finns viss formalia till skydd för den misstänkte och andra som berörs av utredningen. I praktiken skiljer sig också olika förundersökningar oerhört mycket från varandra. Det säger sig självt att formerna för utredningen och kraven på dokumentationen och liknande inte är desamma vid ett spaningsmord som vid ett mål om grov ekonomisk brottslighet och att omfattningen av utredningen i sådana fall inte är densamma som vid ett erkänt snatteri. De grundläggande förfarandereglerna måste emellertid vara desamma och kunna passa alla utredningar. Mot bakgrund av det anförda finns det anledning att undersöka om det går att minska kravet på de insatser som skall göras i varje enskilt ärende på förundersökningsstadiet och på det sättet skapa möjlighet att beivra fler brott och förkorta handläggningstiderna. Varje åtgärd som kan leda till att brottsutredningar sker mer skyndsamt utan att rättssäkerheten eftersätts är positiv för såväl den enskilda utredningen som för det samlade resursutnyttjandet. Regeringen tar i detta sammanhang även upp vissa frågor om inledande av förundersökning och ledningen av en förundersökning. Regeringens förslag: Möjligheten att underlåta förundersökning, i de fall det ändå finns tillräckliga skäl för åtal, utvidgas till att omfatta alla brott som inte kan antas leda till annan påföljd än böter. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta instanser som yttrar sig på denna punkt tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. i anför att förslaget skulle kunna få konsekvenser som inte är godtagbara ur rättssäkerhetssynpunkt. Skälen för regeringens förslag: Det kan ifrågasättas om förundersökning är nödvändig i alla de fall där den enligt dagens regler måste göras. Utrymmet för att väcka åtal utan en formell förundersökning är mycket litet. Det inskränker sig till de allra lindrigaste brotten. Enligt 23 kap. 22 § RB gäller att förundersökning inte behöver genomföras i fråga om brott för vilket inte är föreskrivet svårare påföljd än böter, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal. Undantaget gäller också för förseelse under rättegång och för vissa mål som tas upp direkt av högre rätt, om det inte finns anledning att döma till annat än böter. Skillnaden mellan ett förenklat förfarande utan förundersökning och en formell förundersökning är i och för sig inte dramatisk. Utredningen måste fortfarande ge ett tillräckligt underlag för prövningen av skuld- och påföljdsfrågan. Vad som i praktiken skiljer de fall då förundersökning inte sker från de fall då sådan genomförs är främst att förundersökningsprotokoll inte behöver upprättas i de förstnämnda fallen och att den misstänkte formellt inte behöver delges misstanke och inte heller få del av utredningen enligt bestämmelserna i 23 kap. 18 § RB. I fråga om dokumentationen gäller enligt 24 och 25 §§ förundersökningskungörelsen (1947:948) endast att det av polisrapport eller annan handling bör framgå om den misstänkte erkänner eller förnekar gärningen samt att de uppgifter som hörda personer lämnat inte behöver redovisas annat än som en redogörelse för utsagans väsentliga innehåll. Av kravet på att utred- ningen skall kunna tjäna som tillräckligt underlag för prövning av om strafföre- läggande eller föreläggande av ordningsbot skall utfärdas eller om åtal skall väckas följer dock att det i handlingarna måste tas in sådana uppgifter om den misstänkte och händelsen att gärningsmannen och gärningen kan identifieras samt att det även i övrigt finns tillräckliga uppgifter för prövningen av skuld- och påföljdsfrågan. Det angivna förenklade förfarandet tillämpas i mycket stor utsträckning. Detta gäller särskilt i fråga om trafikmål. När föreläggande av ordningsbot utfärdas direkt på platsen sker normalt endast kortfattade noteringar på ordningsbotsblanketten. Andra fall där förundersökning underlåts avser i regel bötesförseelser som redovisas från polismyndigheten till åklagaren endast i form av en polisrapport. Åtalsprövningen sker därefter på grundval av vad som framgår av rapporten. Om åklagaren finner underlaget otillräckligt, kan han dock besluta att förundersökning skall inledas. Systemet med förenklad utredning har inte visat sig vara förenat med några olägenheter. Tvärtom framstår det som en praktisk lösning som i hög grad befrämjar snabbheten i förfarandet. Det finns därför enligt regeringens mening anledning att överväga om utrymmet för att underlåta förundersökning för lindrigare brott enligt den angivna bestämmelsen bör utvidgas. Befrielsen från skyldigheten att göra en förundersökning torde vara särskilt motiverad i de fall den misstänkte erkänner gärningen och det finns förutsättningar för att beivra brottet genom strafföreläggande eller ordnings- bot. Detta är, med nuvarande reglering, inte möjligt i fråga om alla brott som kan bli föremål för strafföreläggande. En del av effektivitetsvinsterna med en förenklad reaktionsform går därför förlorad. Detta förhållande skulle bli än mer påtagligt om regeringens förslag i avsnitt 9.2 att utvidga möjligheterna att utfärda strafföreläggande genomförs utan att regeln i 23 kap. 22 § RB ändras. Även i övrigt bör vid bötesbrott förundersökning kunna underlåtas när det rör sig om saker som inte kräver mer vidlyftig utredning. Det bör påpekas att den misstänkte genom sin inställning i skuldfrågan eller genom att påkalla ytterligare utredningsåtgärder i hög grad själv kan påverka om en fullständig utredning skall göras eller om han kan godta att förundersökning underlåts. Om målsäganden riktar anspråk mot den misstänkte, kan detta också medföra att en utredning behöver vidtas. När strafföreläggande utfärdas prövar dessutom åklagaren självständigt att underlaget är tillräckligt. Det torde därför inte uppstå några negativa konsekvenser ur rättssäkerhetssynpunkt. Regeringen föreslår med hänvisning till det anförda att tillämpningsområdet för 23 kap. 22 § RB utvidgas. En lämplig avgränsning är att förundersökning inte skall behöva göras för brott som kan antas leda till endast böter, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal. Regeringens förslag: En förundersökning skall inledas genom ett formligt beslut. Polismans rätt och skyldighet att innan en förundersökning hunnit inledas vidta utredningsåtgärder utvidgas. Be- stämmelsen om skyldighet att på polismans tillsägelse följa med till förhör förtydligas så att det framgår att den gäller även om förundersökning inte inletts. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Utredningen har dock inte behandlat frågan om ett förtydligande av bestämmelsen om skyldighet att på polismans tillsägelse följa med till förhör. Remissinstanserna: De flesta instanserna lämnar förslagen utan erinran. Förslaget att förundersökning skall inledas genom ett formligt beslut avstyrks av flera åklagarmyndigheter med motivering att det skapar onödigt merarbete. föreslår att en polisman skall få inleda förundersökning i de fall då utredningen kan slutföras i ett sammanhang. Skälen för regeringens förslag: Enligt 23 kap. 1 § RB skall förundersökning inledas när det finns anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal förövats. Gränsen för när förundersökning skall inledas har satts lågt. Kravet på att det skall finnas anledning anta att ett brott förövats innebär i och för sig att det måste finnas en i någon mån preciserad brottsmisstanke. Misstanken kan dock vara vag och gärningsmannen kan vara okänd. En förundersökning kan enligt gällande ordning inledas på olika sätt. Ofta sker det formlöst genom att utredningsarbetet helt enkelt sätts igång. I andra fall fattas ett särskilt beslut. Det rör sig då oftast om mer vidlyftiga mål, där åklagaren har anledning att begränsa utredningen på något sätt och också ger direktiv för utredningsarbetet. I ett stort antal mål fattas dock inte något formellt beslut om att förundersökning skall inledas. Det följer en rad rättsverkningar av att förundersökning inleds. Förfarandereglerna i 23 kap. RB och i förundersökningskungörelsen blir fullt ut tillämpliga. Förundersökningsledare skall utses, protokoll skall föras, vittnesförhör får påkallas vid domstol, målsägandebiträde kan förordnas m.m. Det finns skäl att tydligare än vad som ofta sker markera att en förundersökning faktiskt inleds. Med hänsyn till de konsekvenser som följer av att förundersökning inleds är det inte acceptabelt att, som ibland förekommer, oklarhet råder om en förundersökning faktiskt har inletts eller om utredningen alltjämt befinner sig på ett förberedande stadium (jfr Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 1991/92 s. 86). Det finns enligt regeringens uppfattning inte någon anledning att ändra den grundläggande bestämmelsen om förutsättningarna för att förundersökning skall inledas. För att det aldrig skall behöva råda oklarhet i frågan om förundersökning inletts eller inte föreslår vi emellertid att 23 kap. 3 § RB förtydligas så att det framgår att förundersökning skall inledas genom ett formligt beslut av någon som är behörig att inleda den aktuella förundersökningen. Vi är medvetna om att ett system av detta slag kan, som en del remissinstanser påpekat, medföra ett visst merarbete. Fördelarna uppväger emellertid enligt vår mening mer än väl eventuella svårigheter. Ansvarsfrågan blir klarlagd på det sättet att det görs klart vem som är undersökningsledare och i den egenskapen ansvarar för ärendets handläggning. Rutiner bör kunna skapas som medför att beslut i frågan om förundersökning skall inledas fattas direkt i samband med att ärendet anhängiggörs på myndigheten eller vid den senare tidpunkt när det finns underlag för sådant beslut. Enligt 23 kap. 3 § fjärde stycket RB får polisman under vissa förutsättningar hålla förhör och vidta andra åtgärder i syfte att utreda brott innan förundersökning hunnit inledas om åtgärden inte kan uppskjutas utan olägenhet. I propositionen anförde den föredragande departe- mentschefen att polisman redan enligt gällande rätt torde ha befogenhet att vidta vissa utredningsåtgärder innan behörig undersökningsledare fått tillfälle att ta befattning med saken men att oklarhet rådde om omfattningen av denna befogenhet. Han anförde vidare att det är av stort praktiskt värde om polisman på eget ansvar får göra en del av utredningen och då särskilt åtgärder som inte lämpligen bör skjutas upp. De utredningsåtgärder som främst kunde komma i fråga var enligt departementschefen platsundersökning och sådana förhör med parter och vittnen, som kan ske i nära anslutning till att brottet har begåtts. Departementschefen uttalade vidare att den misstänkte självfallet inte skulle ha sämre ställning än vid förundersökning, varför de allmänna bestämmelserna om förundersökning bör iakttas i tillämpliga delar.