prop · GI0350 · 1995-01-01 00:00:00 — Institutet har möjlighet att öppet informera om de risker institutet påtar sig, och också redogöra för hur riskerna hanteras. Det institut som har bra policy och bra system för riskhantering kan vinna kapitalmarknadens förtroende genom sådan information, och därmed kanske sänka sina upplåningskostnader. De svenska företagen deltar aktivt på den internationella kapitalmarknaden. Inte minst i detta perspektiv kommer sannolikt en väl dimensionerad kapitaltäckningsnivå och bra riskhantering företagen tillgodo genom lägre upp- låningskostnader. Många finansiella institut har riskhanteringssystem av den karaktär som behövs för att hantera de nya kapitaltäckningsreglerna. Trots detta får det antas att de nya reglerna kommer att innebära betydande kostnader för anpassning av existerande system eller införskaffande av nya system för kontroll av exponeringar, mätning av risker och rapportering till . Installation av ny teknik för beräkningsmetoder anses medföra en hög initialkostnad, medan kostnader för utbildningen av personal och rapportering av positionerna till är av löpande karaktär. Den fråga som borde ställas i detta sammanhang är om inte företagen oberoende av utvidgandet av kapitaltäckningskrav är tvungna att investera i ny teknik för att hålla en god och effektiv intern riskhanteringskontroll. Detta bör anses vara avgörande för att företagen skall kunna överleva i en alltmer komplicerad finansiell marknad. Enligt uppgifter i en artikel i tid- skriften Penning- & Valutapolitik (1993:3) uppgick det totala kapitalkravet för samtliga affärsbanker i per till . Kapitalkravet för ränterisker och valutakursrisker enligt lämnade förslag om tillägg till kapitaltäckningsreglerna för banker (se avsnitt 6.4) skulle enligt en förenklad kalkyl presenterad i artikeln bli 3 resp. . Den föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kredit- institut och värdepappersbolag innebär, liksom ändringarna i lagen om värdepappersrörelse, att åläggs nya och utökade uppgifter. Kostnaderna för dessa bör täckas av avgifter från tillsynsobjekten. Huvudparten av de nya uppgifterna för inspektionen avser tillsyn med anledning av de nya kapitaltäckningsreglerna för marknadsrisker, vilka föreslås träda i kraft först . Beträffande de utökade eller nya arbetsuppgifter för in- spektionen som föranleds av de lagförslag som skall träda i kraft kan konstateras att regeringen budgetproposition uttalat att om inspektionen - utöver det föreslagna resurstillskottet för /95 om - har ytterligare behov av förstärkningar under ifrågava- rande budgetår måste detta åstadkommas genom effektiviseringar och ratio- naliseringar i den befintliga organisationen (prop. 1993/94:100 bil. 8 s. 81). Det föreslås att beslut enligt den nya kapitaltäck- ningslagen skall kunna överklagas hos förvaltningsdomstol, nämligen länsrätten och beträffande vissa frågor kammarrätten. Vidare föreslås att det i lagen om värdepappersrörelse förs in en bestämmelse om rätt att hos kammarrätten begära förklaring att ett ärende onödigt uppehålls bl.a. då inte har fattat beslut beträffande ansökan om auktorisation inom viss angiven tid. Möjligheten att överklaga beslut hos förvaltningsdomstol infördes först i lagen (1990:1114) om värdepappersfonder. gällde att beslut i sådana ärenden skulle överklagas hos regeringen. Motsvarande ändring av instansordningen vid överklagande av beslut har därefter genomförts i ett tiotal lagar. Antalet överklaganden av beslut till kammarrätten har varit ringa. har endast fem sådana överklaganden förekommit. Och , då lagen om värdepappers- fonder trädde i kraft, har sammanlagt bara ett tiotal av beslut förts vidare till kammarrätten. Mot bakgrund av dessa erfarenheter torde de i det här ärendet tillkommande möjligheterna att överklaga beslut av endast medföra en obetydlig ökning av förvaltnings- domstolarnas belastning. Några ytterligare resurser skall därför inte behöva tillföras domstolarna på grund av de föreliggande förslagen. Direktiven om övervakning och kontroll av kreditinstituts stora exponeringar och om gruppbaserad tillsyn skall - enligt det tillägg till som beslutat om - vara införlivade med den svenska lagstiftningen . De nya lagbestämmelser som föranleds av dessa direktiv - och som tas in i den föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag - föreslås därför träda i kraft nämnda dag. upphävs de bestämmelser om enhandsengagemang som finns i flera lagar, bl.a. bankrörelselagen och lagen om värdepappersrörelse. De bestämmelser om kapitaltäckning för kreditrisker för banker, kredit- marknadsbolag, och värdepappersbolag som finns i de lagar som reglerar resp. företagsform föreslås bli överförda till den nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar. Även dessa ändringar träder i kraft . Bestämmelserna i direktiven om investeringstjänster inom värdepappersområdet och om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut skall - enligt tillägget till - vara införda i nationell lagstiftning och satta i kraft senast /96. De nya lagregler som följer av dessa två direktiv föreslås träda i kraft . Kapitalkravsdirektivet innehåller bestämmelser som innebär att utvidgningar görs av bestämmelserna i direktiven om stora exponeringar och gruppbaserad tillsyn. Väsentligen handlar det om att reglerna om stora exponeringar och gruppbaserad tillsyn görs tillämpliga även med avseende på kapitaltäckningskraven för marknadsrisker. De bestämmelser i den föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag som betingas av nu nämnda utvidgningar föreslås därför också träda i kraft . Av det som anförts framgår att bestämmelserna i den nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar avses träda i kraft i två etapper, en del och resterande del . Detta sker genom reglering i övergångsbestämmelserna till den nya lagen. 13.1 Förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag I den nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag har samlats dels de regler om beräkning av kapitaltäckning avseende kreditrisker och kapitalbasens sammansättning som gäller för resp. institut, dels de nya kapitaltäckningsregler avseende marknadsrisker vilka är en följd av införlivandet av direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. Härigenom har nuvarande regler om kapitaltäckning i bankrörelselagen, lagen om kreditmarknadsbolag, lagen om värdepappersrörelse samt i den särskilda lag som reglerar kunnat tas bort ur dessa lagar. Dessutom har i lagen införts bestämmelser om stora exponeringar enligt direktivet om övervakning och kontroll av kreditinstituts stora exponeringar samt regler om gruppbaserad tillsyn enligt direktivet om gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut. De nya reglerna är föranledda av tillägg till det ursprungliga och således en följd av anpassningen till EG:s regelsystem. 1 kap. 1 § Paragrafen innehåller definitioner av flera i lagen centrala begrepp. Innebörden av begreppen utvecklas i det följande i den ordning de förekommer i paragrafen. Begreppet bank överensstämmer med det som finns i 1 kap. 1 § andra stycket bankrörelselagen med undantag för specificeringen av föreningsbank i central föreningsbank och lokal föreningsbank, vilken efter ombildningsprocessen av föreningsbanker till bankaktiebolag torde sakna praktisk betydelse (prop. 1992/93:69, bet. 1992/93:NU7, rskr. 1992/93:19, SFS 1992:1058). Ett bankaktiebolag som övertagit en föreningsbanks rörelse får, efter tillstånd av , använda ordet föreningsbank i sin firma. Termen kreditmarknadsbolag kommer från 1 kap. 1 § 2 lagen om kreditmarknads- bolag. Ett svenskt företag som önskar driva tillståndspliktig finansieringsverksamhet måste vara aktiebolag. Ett sådant bolag betecknas i den lagen kreditmarknadsbolag. Att aktiebolaget skall vara svenskt innebär inte att bolaget måste vara ägt av svenska fysiska eller juridiska personer. Med svenskt menas här att bolaget bildats enligt svensk lag. Ett svenskt aktiebolag kan alltså helt eller delvis ägas av utländska personer. Kapitaltäckningsreglerna i lagen om kreditmarknadsbolag omfattar inte utländska företag som etablerat filial här i landet eller som tillhandahåller tjänster direkt från hemlandet. Beträffande utländska finansiella företags filialverksamhet i uttalades i motiven till ändringarna i lagstiftningen för banker och andra kreditinstitut med anledning av - bl.a. tillkomsten av lagen om kreditmarknadsbolag - att förhållanden som hänger samman med exempelvis ägande, kapitalkrav och begränsning av enhandsengagemang kan och skall beaktas vid en svensk auktorisation av en filial, men faller i övrigt tillbaka på den utländska lagstiftning som gäller där företaget har sitt säte och grundläggande verksamhetstillstånd (prop. 1992/93:89 s. 115). Vidare slogs fast att i fråga om kapitaltäckning skall hemlandets regler gälla för filialerna. Solvenskontrollen skall handhas av hemlandsmyndigheterna (prop. 1992/93:89 s. 130). Motsvarande avgränsning skall göras beträffande de nya kapitaltäckningsreglerna för marknadsrisker. Dessa skall inte gälla utländska företags filialverksamhet i . Begreppet värdepappersbolag är hämtat från 1 kap. 2 § 2 lagen om värde- pappersrörelse. Tillstånd att bedriva värdepappersrörelse enligt den lagen kan meddelas bl.a. ett svenskt aktiebolag. Ett sådant bolag betecknas i lagen värdepappersbolag (tidigare fondkommissionsbolag). I fråga om beteckningen svenskt gäller vad som sagts beträffande kreditmarknadsbolag. Krav på särskilt avskilt kapital ställs inte för utländska företags filialetableringar i . Kontrollen av att kapitaltäckningsreglerna efterlevs görs av hemlandets myndighet. Tillstånd bör ges bara till företag som har betryggande kapitaltäckningsregler eller något annat regelsystem som ger väsentligen samma garantier för företagets soliditet som de svenska reglerna (prop. 1990/91:142 s. 138). I lagen används begreppet kreditinstitut som en samlingsbeteckning på banker, kreditmarknadsbolag och . Ett kreditinstitut definieras i lagen om kreditmarknadsbolag som ett institut i vars verksamhet ingår att från allmänheten låna medel och att bevilja krediter för egen räkning (1 kap. 1 § 5). Definitionen är tagen från EG:s första banksamordningsdirektiv (77/780/EEG). Här har begreppet kreditinstitut inte samma betydelse som i lagen om kreditmarknadsbolag där det används endast i samband med reglering av för- hållanden som rör utländska företag som önskar etablera filial här i landet eller, såvitt gäller företag med säte inom EES, tillhandahålla tjänster direkt från hemlandet (prop. 1992/93:89 s. 209). Den förevarande lagen innehåller kapitaltäckningsbestämmelser uteslutande för . Utländska företag som etablerat filial här i landet eller som genom gränsöverskridande handel verkar här lyder under de kapitaltäckningsregler som finns i hemlandet. används i lagen - av praktiska skäl - som samlingsbeteckning för de företag som i första hand omfattas av lagens bestämmelser, nämligen kreditinstitut och värdepappersbolag. Definitionen av finansiellt institut motsvarar den som anges i 1 kap. 1 § 6 lagen om kreditmarknadsbolag med den skillnaden att det i kapitaltäckningslagen anges att det kan vara både ett svenskt och ett utländskt företag men inte ett kreditinstitut eller motsvarande utländskt företag och inte heller ett utländskt företag med verksamhet som motsvarar ett svenskt värdepappersbolag. Definitionerna av holdingföretag med finansiell verksamhet och holdingföretag med blandad verksamhet är hämtade från direktiven om gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut (92/30/EEG) och om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (93/6/EEG). Termerna används för att beskriva moderföretaget i olika typer av företagsgrupper där något kreditinstitut eller värdepappersbolag ingår. Holdingföretagen kan vara svenska eller utländska företag men inte kreditinstitut eller värdepappersbolag eller motsvarande utländska företag. För att det skall vara fråga om ett holdingföretag med finansiell verksamhet skall dotterföretagen uteslutande eller huvudsakligen vara kreditinstitut, värdepappersbolag, motsvarande utländska företag eller finansiella institut. Minst ett dotterföretag till holdingföretaget med finansiell verksamhet och holdingföretaget med blandad verksamhet måste dock vara ett kreditinstitut eller värdepappersbolag eller motsvarande utländskt företag. Om ett holdingföretag skall anses som ett holdingföretag med finansiell verksamhet får avgöras i varje enskilt fall. En bedömning måste göras om dotterföretagen huvudsakligen är kreditinstitut, värdepappersbolag, motsvarande utländska företag eller finansiella institut. Vid denna bedömning bör vikt läggas vid såväl storleken som vid antalet kreditinstitut, värdepappersbolag, motsvarande utländska företag och finansiella institut i företagsgruppen. Försäkringsbolag ingår inte i den finansiella företagsgruppen. Föreligger inte ett holdingföretag med finansiell verksamhet enligt defini- tionen kan det i stället vara ett holdingföretag med blandad verksamhet om den i lagen uppställda definitionen i övrigt är uppfylld. Definitionen av anknutet företag härrör från EG:s direktiv om gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut. Exempel på sådana företag är data- och fastighetsbolag som är anknutna till bankverksamheten. Direktivet innebär att även vissa sådana företag, trots att de inte är kreditinstitut eller värdepappersbolag, skall ingå i den gruppbaserade tillsynen. Det kan röra sig om både svenska och utländska företag. Slutligen har införts den definition av ägarintresse som framgår av direktivet om gruppbaserad tillsyn. Begreppet ägarintresse innebär att sammanställning för beräkning av kapitalkrav i vissa fall skall ske redan när ett företag har direkt eller indirekt innehav av eller mer av rösterna eller kapitalet i ett annat företag. (SOU 1994:17) som har kommit med förslag till nya bestämmelser om årsredovisningar föreslår att det införs ett nytt begrepp "intresseföretag" som innebär att ett annat företag direkt eller indirekt innehar av rösterna i företaget. Som angetts ovan gäller enligt direktivet om gruppbaserad tillsyn att ett ägarintresse föreligger om ett företag innehar eller mer av rösterna eller kapitalet i ett annat företag. enligt förslag har således inte samma innebörd som i denna lag. 1 kap. 2 § Koncernbegreppet motsvarar 1 kap. 2 § aktiebolagslagen (1975:1385), 1 kap. 3 § bankaktiebolagslagen (1987:618), 1 kap. 2 § sparbankslagen (1987:619) och 1 kap. 8 § föreningsbankslagen (1987:620). har i ett betänkande (SOU 1994:17) föreslagit att koncerndefinitionen ändras. I avvaktan på att förslag har behandlats bör emellertid koncerndefinitionen i den nu aktuella lagen vara densamma som i de ovan angivna lagarna. 2 kap. Kapitalkrav och kapitalbas 2 kap. 1 § I paragrafens första stycke anges det totala kapitaltäckningskrav avseende såväl kredit- som marknadsrisker som ett institut skall leva upp till. Bestämmelsen svarar mot artikel 4 i kapitalkravsdirektivet. Ett institut skall prestera en kapitalbas som uppgår till minst summan av de kapitaltäckningskrav som gäller för kreditrisker och marknadsrisker i institutets verksamhet, dvs. kapitalbasen skall motsvara summan av kapitalbaserna för kreditrisker enligt 2 § och för marknadsrisker enligt 3 och 4 §§. Kapitalbasen måste enligt andra stycket vara så stor att den täcker båda risktyperna. Samma mängd av ett instituts kapitalbas kan således inte användas för att täcka såväl kredit- som marknadsrisker. Endast i den mån visst kapital inte helt utnyttjats för att täcka kreditrisker får det användas som kapitaltäckning för marknadsriskerna, och tvärtom. De nya kapitaltäckningsreglerna medför att kraven på en kapitalbas storlek och sammansättning påverkas och att instituten i fortsättningen - generellt sett - måste vara utrustade med en större kapitalbas än enligt nu gällande regler. tillåter de nya reglerna att institut till kapitalbasen räknar även andra poster än dem som gällande regler medger. De nya slag av tillskott som får räknas till kapitalbasen för att täcka marknadsrisker framgår av bestämmelserna i 2 kap. 8 §. har väckt frågan hur den gemensamma och slutliga kapi- taltäckningsgraden skall beräknas. Frågan gäller, enligt inspektionen, om marknadsriskerna först skall kapitaltäckas och därefter kreditriskerna eller om ett riskvägt belopp först skall beräknas för marknadsriskerna resp. för kreditriskerna och dessa båda riskvägda belopp sedan slås samman till ett gemensamt riskvägt belopp, varefter kapitaltäckningsgraden beräknas. Metoderna leder enligt inspektionen till olika kapitaltäckningsgrader. Den samlade kapitaltäckningsgraden representerar ett mått som bl.a. kan vara av värde för att bedöma ett instituts kapitaltäckningssituation och utvecklingen av denna och för att göra jämförelser mellan institut. I kapitalkravsdirektivet finns inga föreskrifter om beräkning av den samlade kapitaltäckningsgraden och det finns inte heller behov av att reglera denna i lag. har emellertid möjlighet att inom ramen för den rätt att meddela föreskrifter som följer av 7 kap. 2 § 1 bankrörelselagen, 6 kap. 2 § 1 lagen om värdepappersrörelse samt 5 kap. 2 § 1 lagen om kreditmarknadsbolag i fråga om vilka upplysningar som ett företag skall lämna till inspektionen, närmare reglera denna fråga. Med stöd av dessa bestämmelser kan inspektionen meddela generella föreskrifter om bl.a. skyldighet för företag att lämna ekonomiska rapporter m.m. (se prop. 1992/93:89 s. 191 och 192). har meddelat föreskrifter om rapportering av uppgifter om beräkning av kapitalbas och kapitalkrav (FFFS 1992:32). 2 kap. 2 § Paragrafen motsvarar nu gällande bestämmelser i 2 kap. 9 § bankrörelselagen, 4 kap. 1 § lagen om kreditmarknadsbolag och 5 kap. 1 § lagen om värde- pappersrörelse. Motsvarande bestämmelse återfinns vidare i den särskilda lag som reglerar (3 a §). I paragrafen fastslås den grundläggande bestämmelsen om kapitalkrav för ett instituts kreditrisker. Kapitalbasen skall utgöra lägst av värdet av ett instituts viktade tillgångar och åtaganden beräknat enligt 3 kap. 1 §. (jfr prop. 1989/90:43 s. 91) 2 kap. 3 § I paragrafen behandlas det grundläggande kapitalkravet för marknadsrisker. Vidare hänvisas beträffande kapitalbasens beräkning till 6-8 §§ samt beträffande bestämmandet av de skilda marknadsriskerna till 4 kap. 2-8 §§. 2 kap. 4 § Paragrafen, som bygger på artikel 4.6 i kapitalkravsdirektivet, upptar de undantagsmöjligheter från reglerna om kapitaltäckning för marknadsrisker som direktivet erbjuder för beräkning av kapitalkravet för dessa risker. Vidare anges under vilka förutsättningar kan tillåta ett enskilt institut att beräkna kapitalkravet med avseende på marknadsriskerna enbart enligt de regler som gäller för kreditrisker (2 kap. 2 §). Denna möjlighet avser främst institut med låg omsättning i handelslagret. Den gäller vid beräkning av kapitalkravet för positionsrisker, avvecklings- och motpartsrisker, s.k. andra risker samt valutakursrisker i institutets handelslager. Samtliga i stycket angivna villkor skall vara uppfyllda för att undantagsbestämmelsen över huvud taget skall få tillämpas. I 7 kap. 18 § första stycket 1 överlämnas till regeringen eller Finans- inspektionen att vid behov meddela närmare föreskrifter om beräkning av kapi- talkravet enligt denna undantagsbestämmelse. har pekat på den inkonsistens som uppstår vid den jämförelse som skall göras mellan summan av marknadsvärdet av positionerna i handelslagret och oreglerade fordringar som hänför sig till dessa positioner samt summan av ett instituts totala balansomslutning och totala åtaganden utanför balansräkningen. Posterna i handelslagret skall enligt direktivet tas upp till sitt marknadsvärde, medan posterna i övrigt i balansräkningen skall tas upp till sina bokförda värden. Enligt inspektionens uppfattning är det omräknade beloppet av åtagandena det värde som i detta sammanhang kan vara lämpligt att använda för de totala åtagandena utanför balansräkningen. Inspektionen har föreslagit att summan av ett instituts totala balansomslutning och totala åtaganden utanför balansräkningen skall korrigeras med den effekt som en marknadsvärdering av positionerna i handelslagret får när det gäller att avgöra om de ovan beskrivna undantagsreglerna skall få tillämpas eller inte. Denna fråga är av sådan art att den lämpligen utvecklas närmare i de föreskrifter som enligt 7 kap. 18 § första stycket 1 vid behov får meddelas av regeringen eller . 2 kap. 5 § Bestämmelsen i första stycket uppställer ett minimikrav för storleken på ett värdepappersbolags kapitalbas; motsvarande krav finns inte för kreditinstituten. I stycket anges det lägsta belopp som ett värdepappersbolags kapitalbas skall uppgå till oavsett vilka kapitaltäckningskrav som i övrigt gäller. Bolagets kapitalbas får inte understiga en fjärdedel av föregående års fasta omkostnader. Om bolaget inte avslutat föregående verksamhetsår, dvs. om bolagets verksamhet pågått i mindre än , skall beräkningen ske utifrån de fasta omkostnader som angetts i bolagets verksamhetsplan. För att möta det angivna minimikravet får värdepappersbolaget i kapitalbasen räkna in även sådana kapitaltillskott som avses i 2 kap. 8 §. Bestämmelser om att en verksamhetsplan skall fogas till ansökan om tillstånd att bedriva värdepappersrörelse finns i 2 kap. 8 § lagen om värdepappersrörelse. Med fasta omkostnader avses sådana kostnader som inom redovisningsområdet utgör allmänna administrativa kostnader, exempelvis lokalkostnader i form av hyra m.m. har i sitt remissvar pekat på svårigheten att avgöra vad som är fasta kostnader. Begreppet fasta omkostnader får, om behov föreligger, utvecklas närmare i föreskrifter meddelade av regeringen eller i enlighet med det bemyndigande som finns i 7 kap. 18 § första stycket 2. Enligt andra stycket får besluta om justering av kapi- talkravet - dvs. höja eller sänka det - om en väsentlig ändring skett i omfattningen av bolagets verksamhet eller om verksamhetsplanen enligt inspek- tionens uppfattning behöver korrigeras. 2 kap. 6 § Kapitalbasreglerna i denna paragraf överensstämmer i allt väsentligt med nu gällande bestämmelser om kapitalbasen i 2 kap. 9 a § bankrörelselagen, 4 kap. 2 § lagen om kreditmarknadsbolag, 5 kap. 2 § lagen om värdepappersrörelse och 3 b § lagen om , utom såvitt gäller bestämmelserna om avräkning från kapitalbasen enligt sista stycket i nu angivna paragrafer. Avräkningsreglerna, som i huvudsak är oförändrade, har lagts i en särskild paragraf, 7 §. Bestämmelserna i andra stycket rörande sammansättningen av det primära kapitalet har justerats på två punkter. S.k. kumulativa preferensaktier får inte längre räknas in i det egna kapitalet hos bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag och kan därmed inte längre ingå i kapitalbasens primära del. Efter ombildningen av föreningsbanker har den centrala med anslutna lokala föreningsbanker ombildats till ett bankaktiebolag. Bestämmelsen gäller därför även den till bankaktiebolag ombildade . Vidare skall uppskrivningsfonder undantas från det egna kapitalet. Sådana fonder får efter medgivande av räknas till det supplementära kapitalet (se fjärde stycket). Dessa ändringar har kommenterats närmare i allmänmotive- ringen (avsnitt 6.10.2). Till följd av ändringar i beskattningen av ägarkapital - innebärande sänkning av bolagsskattesatsen, införande av periodiseringsfonder samt avskaffande av den s.k. surven - har justeringar gjorts under punkterna B och C. Ändringarna har kommenterats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.10.3). 7 kap. 17 § 1 innehåller ett bemyndigande för regeringen eller, efter delegering, att meddela närmare föreskrifter om beräkningen av de kapitalandelar som enligt andra stycket B och C skall kunna inräknas i kapitalbasens primära kapitaldel.