prop · GI03224 · 1995-01-01 00:00:00 — Som bestämmelsen är utformad strider den inte heller mot . Mot bakgrund av det sagda bör bestämmelsen inte upphävas utan ett underlag som visar att den inte längre behövs. Det får förutsättas att bestämmelsen tillämpas mot bakgrund av dagens kunskaper om barn och syn på barn. För att domstolen skall få vetskap om barnets inställning måste denna utredas och framföras till rätten. Enligt 4 kap. 10 § skall yttrande in- hämtas från socialnämnden, om barnet inte fyllt . I bestämmelsen bör ett tillägg göras enligt vilket socialnämnden skall, om det inte är olämpligt, söka klarlägga barnets inställning i frågan och redovisa den för rätten. menar med hänvisning till ett förslag i slutbetänkande Adoptionsfrågor (SOU 1989:100) att skyldigheten att klargöra bar- nets inställning bör innebära att utredning alltid skall inhämtas från barnets ursprungsland vid internationella adoptioner och anser att en föreskrift bör införas därom. förslag bereds inom . Frågor om adoption behandlades dessutom av i sitt avlämnade betänkande Internationella adoptionsfrågor (SOU 1994:137). Utredningen hade till uppgift att göra en översyn av verksamheten med internationella adoptioner. Mot bakgrund av det anförda bör frågan om utredning från barnets hemland över- vägas i samband med andra frågor om internationella adoptioner. Det är därför inte lämpligt att nu ta ställning till den frågan. En annan sak är att om det i ett adoptionsärende finns utredning från barnets hemland, den utredningen natur- ligtvis bör beaktas när barnets inställning skall klarläggas. I namnärenden har barn ställning som part. När anmälan eller ansökan om namnbyte skall göras, företräds barnet emellertid enligt 48 § namnlagen av vårdnadshava- ren. Ett barn som fyllt har vetorätt mot en sådan anmälan eller ansökan. Men i övrigt saknas uttryckliga regler om att barnets vilja skall beaktas när namnärenden avgörs. Ett namnärende har i allmänhet inte samma ingripande betydelse för ett barn som t.ex. ett vårdnads- eller umgängesärende eller en adoption. Namnet har emel- lertid stor personlig betydelse och barnet kan fästa stor vikt vid utgången i ärendet. Av den anledningen är det angeläget att barnet även i dessa ärenden ges en möjlighet att få sina synpunkter och sin vilja framförda och beaktade. Enligt förarbetena till namnlagen bör domstolen i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets egna synpunkter och önskemål (prop. 1981/82:156 s. 54). Av rättspraxis framgår också att domstolarna tar hänsyn till i vart fall de större barnens vilja (t.ex. NJA 1987 s. 81 och NJA 1990 s. 89). Någon sådan praxis finns inte beträffande yngre barn. För att säkerställa barns rätt att komma till tals föreslås i promemorian att ett tillägg görs i 48 § namnlagen enligt vilket rätten vid avgörande av om ett namnbyte är förenligt med barnets bästa skall fästa särskilt avseende vid bar- nets vilja med hänsyn tagen till barnets ålder och mognad. Regeringen instämmer i promemorians bedömning. På samma skäl som anförts beträffande adoption- särenden bör tillägget emellertid utformas något annorlunda än i promemorian. Regeln bör i enlighet med vad Lagrådet förordat ges en något annorlunda utformning än i lagrådsremissens förslag, se avsnitt 7.2.2. Tillägget bör alltså gå ut på att rätten skall ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad. Tillägget bör dessutom förtydligas något i förhållande till promemorieförslaget så att det klart framgår att det tar sikte på ärenden som handläggs i domstol enligt 6, 8 eller 11 §. När det gäller barn som fyllt krävs enligt 48 § namnlagen, som sagts, barnets samtycke till en ansökan eller anmälan om namnbyte. Liksom i fråga om adoptionsärenden kan den regeln ses som en precisering och skärpning av den regel som föreslås om skyldighet att beakta barnets vilja. Även i fråga om namnärenden är det viktigt att rätten förvissar sig om att ett samtycke faktiskt överensstämmer med barnets vilja. En remissinstans anför att bestämmelserna om barns rätt att komma till tals bör omfatta även förlust av efternamn enligt 16 § första stycket namnlagen, dvs. sådana fall då det fastställs att en viss man inte är far till ett barn som förvärvat efternamn på grund av faderskapet. Om det finns synnerliga skäl, kan domstolen enligt 16 § andra stycket i sådana fall tillåta att barnet behåller sitt efternamn. Bestämmelsen är överförd års namnlag och den tillkom särskilt med tanke på fall då bördsprocessen kommer till stånd först sedan barnet nått vuxen ålder och fall då mannen förklarar sig inte ha något intresse av att barnet förlorar hans namn. Skälen för tillstånd måste emellertid vara starka. Undantag kan ske t.ex. när barnet har hunnit skaffa sig ett yrke och skulle kunna bli lidande av namnförlusten eller när barnet har bildat familj och fått egna barn som också förvärvat namnet (se , Namnlagen, 1985, s. 134 f.). Bestämmelsen tar alltså främst sikte på fall där barnet nått vuxen ålder och därför inte har behov av det skydd som bl.a. vill tillgodose. För att barnet skall få behålla sitt namn krävs det vidare synnerliga skäl. Bedömningen skall alltså inte ske enbart utifrån barnets bästa som i 6, 8 och 11 §§, utan det rör sig om ett annat slags bedömning. Det finns därför inte tillräcklig anledning att ta in en särskild regel i lagen om att ta hänsyn till barnets vilja. En annan sak är att det vid prövningen naturligtvis skall tas hänsyn till vad som är till barnets bästa och att därvid barnets vilja har betydelse. I ärenden om förklaring att namnbyte enligt 6, 8 eller 11 § namnlagen är förenligt med barnets bästa skall domstolen enligt 45 § namnlagen inhämta ytt- rande från socialnämnden. För att se till att socialnämndens yttrande redovisar barnets inställning bör det göras ett tillägg i bestämmelsen. Tillägget bör utformas på samma sätt som beträffande vårdnad och umgänge (se avsnitt 7.2.2). skall alltså, om det inte är olämpligt, söka klarlägga barnets inställning och redovisa den för rätten. 7.4.2 Mål och ärenden om faderskap, underhåll och förmynderskap m.m. Regeringens bedömning: Några nya bestämmelser om rätt för barn att komma till tals är inte nödvändiga för mål och ärenden om faderskap, underhåll eller förmynderskap. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 42 f.). Remissinstanserna: Remissinstanserna gör överlag samma bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: I mål om faderskap har barnet ställning som part och har därigenom talerätt (se avsnitt 5.1.4). är skyldig att försöka utreda vem som är far till barnet och se till att faderskapet fastställs. Genom socialnämndens medverkan blir barnets intressen bevakade i dessa mål. I promemorian görs den bedömningen att det med hänsyn till reglernas nuvarande utformning och ärendenas karaktär inte är aktuellt att införa någon särskild regel om att barnets synpunkter och önskemål skall komma fram och beaktas. Remissinstanserna har inte någon invändning mot promemorians uppfattning. Regeringen är av samma mening. Även i mål om underhållsbidrag är barnet part och har talerätt. Undantagna är de mål där föräldrarna tvistar om vårdnaden och i praxis har ansetts kunna föra talan som parter om underhållsbidrag till barn (se avsnitt 5.1.4). Några lagändringar om barns rätt att komma till tals är inte erforderliga be- träffande mål och ärenden om underhåll till barn. Som framgår av avsnitt 5.1.4 har en underårig som fyllt både talerätt och rätt att yttra sig i frågor angående förmynderskap, godmanskap och förvaltarskap. Talerätten har samband med andra befogenheter som 16-åringar har. Den som fyllt har t.ex. rätt att säga upp ett avtal om anställning utan vårdnadshavarens samtycke och rätt att utan nytt samtycke avtala om arbete av liknande art (6 kap. 12 § ). En 16-åring kan även råda över vad han genom eget arbete har förvärvat (9 kap. 3 § ) och han eller hon kan med föräldrarnas tillstånd driva rörelse (13 kap. 13 § ). I promemorian uttalas att det i ärenden angående godmanskap och förvaltarskap får anses vara tillräckligt med regeln om talerätt för barn som fyllt för att tillvarata barnens rätt (se promemorian s. 45). Remissinstanserna har med något undantag lämnat promemorians bedömning utan invändning. Kammarrätten i menar dock att de föreslagna bestämmelserna om barns rätt att komma till tals bör omfatta även vissa ärenden angående godmanskap. De situationer där det framför allt kommer i fråga att förordna god man för barn är sådana där barnet har ett ekonomiskt intresse som skiljer sig från föräldrarnas (se 11 kap. 2 § ). Beträffande dessa ärenden är det, som även kammarrätten anför, tillräckligt att barnen kommer till tals genom den nämnda regeln om talerätt. De ärenden för vilka man kan diskutera en särskild regel om barns rätt att komma till tals avser i stället sådana situationer där en god man får ett ansvar även för angelägenheter som rör barnets person. Det gäller framför allt de fall då en förmyndare på grund av sjukdom eller av någon annan orsak inte kan utöva förmynderskapet (11 kap. 1 § ). I sådana fall är godmanskapet tänkt som en tillfällig lösning i en krissituation och det kan inte anses nödvändigt med en särskild föreskrift om att barnets vilja skall beaktas. Självfallet bör överförmyndaren resp. rätten ta hänsyn till vad barnet kan ha uttryckt i ärendet angående val av god man. Regeringen är mot bakgrund av det anförda inte beredd att föreslå några nya bestämmelser för dessa ärenden. Som en följd av förmynderskapsreformen bör en hänvisning i lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap ändras till att avse de nya bestämmelserna i 6 kap. . 7.5.1 Talerätt och processbehörighet Regeringens bedömning: Åldersgränsen för processbehörighet i de sociala målen bör inte sänkas. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 46). Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser instämmer i promemorians bedömning. Några remissinstanser anser dock att åldersgränsen för processbehörighet bör sänkas till . Skälen för regeringens bedömning: I sociala mål och ärenden har barn talerätt (se avsnitt 5.1.5). Det sammanhänger med att barnet är motpart till det allmänna. Det är därför andra hänsyn som skall tas i dessa fall än i mål och ärenden enligt och namnlagen. Barn som har fyllt är dessutom processbehöriga i sociala mål, dvs. de har rätt att själva föra sin talan i processen. Enligt förslaget från Utredningen om barnens rätt skall åldersgränsen för processbehörighet sänkas till . Majoriteten av de remissinstanser som yttrade sig över utredningens förslag ansåg att åldersgränsen för processbehörighet borde ligga kvar vid . Som skäl anfördes att barn som är inte är mogna att föra talan på egen hand. Även i promemorian görs den bedömningen att åldersgränsen för pro- cessbehörighet inte bör sänkas. Remissinstanserna har ingen annan uppfattning . Även regeringen instämmer i promemorians bedömning. Åldersgränsen för processbehörighet i de sociala målen bör alltså inte sänkas. De yngre barnen får även fortsättningsvis företrädas av en ställföreträdare. Men de yngre barnen har ibland behov av en särskild ställföreträdare för att kunna utnyttja sin talerätt. Den frågan behandlar regeringen i avsnitt 7.5.2. 7.5.2 Särskild ställföreträdare för icke processbehöriga barn Regeringens förslag: Den som är offentligt biträde enligt rättshjälpslagen i ett mål eller ärende enligt LVU för ett barn som inte har fyllt skall utan särskilt förordnande vara barnets ställföreträdare i det mål eller ärende som för- ordnandet avser. Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 46 f.). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan erinran. Länsrätten i och i samma län menar att något behov av att barnets biträde också skall vara ställföreträdare inte visats. Även är tveksam till förslaget. i menar att icke processbehöriga barn alltid bör ha särskild ställföreträdare. Skälen för regeringens förslag: Regeringen gjorde i föregående avsnitt den bedömningen att barn inte heller i fortsättningen bör vara processbehöriga. Det betyder att dessa barn måste ha hjälp av en ställföreträdare för att kunna föra talan i mål och ärenden och för att kunna överklaga ett avgörande som har gått dem emot. är vårdnadshavaren ställföreträdare. Denna ordning är emellertid, som Utredningen om barnens rätt framhåller, inte alltid lämplig. I mål och ärenden enligt socialtjänstlagen har det visserligen inte kommit fram något behov av en särskild ställföreträdare för barnet. Men annorlunda förhåller det sig i mål och ärenden enligt LVU. Ofta är det brister i barnets hemförhållanden som är orsak till att det blir aktuellt med vård enligt LVU. Grunden för en ansökan om vård är då att föräldrarna påtagligt har åsidosatt sina skyldigheter mot barnet och att föräldrarna inte samtycker till att barnet får vård. Även när barnets eget beteende åberopas som grund för vård enligt LVU hänger beteendet, när det gäller de mindre barnen, inte sällan samman med hemförhållandena. Barnets rätt till goda uppväxtförhållanden ställs då ofta mot föräldrarnas intresse av att ha sitt barn hos sig. Det ligger således i dessa måls karaktär att motstridiga intressen kan finnas mellan barn och föräldrar. De yngre barnen kan därför ha ett behov av en särskild ställföreträdare. Ett offentligt biträde enligt rättshjälpslagen (se avsnitt 5.1.5) är inte ställ- företrädare för barnet och kan därför inte utan fullmakt från vårdnadshavaren t.ex. överklaga ett beslut. Frågan behandlades av Utredningen om barnens rätt, som till grund för sina överväganden lade ett uttalande av socialutskottet med anledning av pro- positionen om socialtjänstlag (prop. 1979/80:1, bet. 1979/80:SoU44). Utskottet yttrade med hänvisning till en motion (mot. 1979/80:SoU55), i vilken det före- slogs att barn skulle få rätt att överklaga beslut enligt LVU, att det gällande systemet var otillfredsställande från barnets synpunkt och att det måste övervägas att införa en ordning som ger barnet en starkare ställning i mål enligt LVU. Frågan har därefter varit föremål för ytterligare motioner i riks- dagen. Utredningen om barnens rätt föreslog att en särskild ställföreträdare alltid skall förordnas för icke processbehöriga barn i mål om vård enligt LVU liksom när det gäller socialnämndens beslut enligt samma lag. Enligt utredningen borde ett offentligt biträde enligt rättshjälpslagen vara barnets särskilda ställföreträdare. Många av de remissinstanser som yttrade sig över utredningens förslag tillstyrkte att det offentliga biträdet för icke processbehöriga barn skall vara barnets särskilda ställföreträdare. En utgångspunkt för övervägandena nu är att barnet även fortsättningsvis skall vara part i mål och ärenden enligt LVU. För att det underåriga barnets talerätt skall fungera i praktiken bör barnet enligt promemorians bedömning ha möjlighet att överklaga ett beslut och vidta andra processhandlingar även mot vård- nadshavarens vilja. Regeringen gör samma bedömning. Frågan är då om barnet skall kunna agera oberoende av socialnämnden. Social- nämndernas uppgift i mål och ärenden enligt LVU är att tillvarata barnets intressen och verka på olika sätt för att barnets bästa skall tillgodoses. Dessa uppgifter bör självfallet inte förändras. Socialnämnderna bör alltså även i fortsättningen svara t.ex. för att nödvändiga utredningar angående barnet inhämtas och för att länsrättens beslut överklagas i de fall socialnämnden anser att beslutet inte tillgodoser barnets bästa. Det kan emellertid finnas tillfällen när socialnämndens uppfattning om vad som är till barnets bästa inte stämmer överens med barnets egen vilja. I sådana fall är det rimligt att barnet har en möjlighet att agera oberoende av både vårdnadshavaren och socialnämnden. Förslaget att de icke processbehöriga barnen skall få en särskild ställ- företrädare i sådana mål och ärenden bör därför genomföras. Ett alternativ kunde vara att god man förordnas för barnet i de fall mot- stridiga intressen finns mellan vårdnadshavaren och barnet. I de flesta mål enligt LVU förordnas emellertid ett offentligt biträde för de icke processbehöriga barnen. I promemorian görs den bedömningen att utredningens förslag om att låta biträdet också vara ställföreträdare för barnet är en enkla- re och mer naturlig lösning än att förordna god man för barnet. Remissinstanserna har ingen invändning mot den bedömningen. Även regeringen anser att det offentliga biträdet bör vara ställföreträdare utan särskilt förordnande. Det offentliga biträdets huvudsakliga uppgift är att ge råd och stöd till barnet. Som ställföreträdare för barnet skall det offentliga biträdet företräda barnet i processen och därvid framföra barnets åsikter. Enligt regeringens uppfattning bör det knappast innebära någon rollkonflikt för de personer som kommer i fråga för uppgiften att förena dessa funktioner. Enligt 42 § rättshjälpslagen skall offentligt biträde inte förordnas, om förhållandena är sådana att det måste antas att det saknas behov av ett offentligt biträde. I sådana fall bör vårdnadshavaren vara ställföreträdare. Detsamma bör gälla i mål och ärenden där barnet och vårdnadshavaren undantagsvis har ett gemensamt offentligt biträde (se avsnitt 7.5.4). Det ankommer på socialnämnden att anmäla till länsrätten när det finns behov av ett offentligt biträde för barnet. 7.5.3 Barnets rätt att komma till tals Regeringens bedömning: Barnets rätt att komma till tals i de sociala målen behöver inte förstärkas ytterligare. Promemorians bedömning: Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 49). Remissinstanserna: Remissinstanserna delar överlag promemorians uppfattning. i anser emellertid att det är motiverat med en bestämmelse i socialtjänstlagen om att socialnämnden skall söka klargöra barnets inställning och redovisa den för rätten. Skälen för regeringens bedömning: I de sociala målen har barnen talerätt och barn som har fyllt är dessutom processbehöriga och kan själva vidta de processhandlingar som de önskar. Genom förslaget i föregående avsnitt om särskild ställföreträdare för barn förbättras de yngre barnens möjligheter att komma till tals i rättegången. Som framgått i avsnitt 5.1.5 skall de äldre barnen ges tillfälle att yttra sig över socialnämndens utredningar. Barn som är yngre bör höras i sociala mål, om det kan vara till nytta för utredningen och barnet inte kan antas ta skada av det. Promemorians bedömning är att det inte har kommit fram något som tyder på att barnets rätt att komma till tals i de sociala målen behöver förstärkas ytterli- gare. Regeringen instämmer i den bedömningen. 7.5.4Gemensamt offentligt biträde för barnet och vårdnadshavarna? Regeringens bedömning: Bestämmelserna i 44 § rättshjälpslagen om gemensamt offentligt biträde för barnet och vårdnadshavarna bör inte ändras. Promemorians bedömning: Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 50 f.). Remissinstanserna: Remissinstanserna instämmer överlag i promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 44 § första stycket rättshjälpslagen skall gemensamt offentligt biträde förordnas för barnet och vårdnadshavaren i mål enligt LVU, om det inte finns motstridiga intressen mellan barnet och vårdnadshavaren. Utredningen om barnens rätt föreslog att bestämmelsen, som enligt utredningen tillämpas mycket sparsamt, skulle upphävas eftersom man regelmässigt måste utgå från att barnet och dess vårdnadshavare har motstridiga intressen i sådana mål. I promemorian görs den bedömningen att det i vissa typer av mål är lämpligt att barnet och föräldrarna har ett gemensamt biträde. Remissinstanserna gör sam- ma bedömning . Även regeringen instämmer i den bedömningen. Ett exempel på att det kan vara lämpligt att barn och vårdnadshavare har gemensamt offentligt biträde kan vara att vårdbehovet uppstått på grund av den unges eget beteende utan att brister i hemmiljön kan sägas ha inverkat på något beaktansvärt sätt. Eftersom det endast sällan kan sägas att barnet och föräld- rarna inte har motstridiga intressen, torde dock bestämmelsen även i fortsätt- ningen komma att tillämpas sparsamt. Det ankommer på domstolen att avgöra när gemensamt offentligt biträde kan förordnas. 7.5.5Vem skall utses till offentligt biträde? Regeringens bedömning: Bestämmelserna om vem som skall kunna utses till offentligt biträde bör inte ändras. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 50 f.). Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar överlag promemo-rians bedömning utan invändning. Skälen för regeringens bedömning: I rättshjälpslagen ställs inte upp några andra krav på den som skall vara offentligt biträde än att han eller hon skall vara lämplig för uppdraget (se avsnitt 5.1.5). I praktiken förordnar dock domstolarna så gott som alltid jurister till offentliga biträden i mål enligt LVU. Utredningen om barnens rätt anser att man ofta inte behöver ha en jurist som offentligt biträde. En annan allmänkunnig person med gott omdöme och med kunskaper om barn bör enligt utredningen i många fall lika väl som en jurist kunna fylla rollen som offentligt biträde för barnet. Om ett mål under handlägg- ningen visar sig vara mer komplicerat än man från början förutsatt och biträdet inte har tillräckliga kvalifikationer för att genomföra sitt uppdrag, bör det enligt utredningens förslag vara möjligt att byta biträde. I de fall då det be- hövs en jurist till offentligt biträde bör man enligt utredningen i första hand välja någon som redan har förvärvat fördjupade kunskaper om barn genom verksam- het bl.a. som offentligt biträde i mål och ärenden enligt LVU. Remissutfallet över utredningens förslag i denna del var blandat. Regeringen föreslår nu att det offentliga biträdet skall vara barnets ställföreträdare (se avsnitt 7.5.2). Det ställer krav på kunskaper om processens gång o.d. Det innebär emellertid inte att biträdet nödvändigtvis måste vara jurist. Andra personer kan tillägna sig de nödvändiga kunskaperna. Någon föreskrift om att barnets offentliga biträde i mål och ärenden enligt LVU skall vara jurist bör därför inte införas. Även i fortsättningen torde det dock som regel bli advokater och vissa andra jurister som förordnas. Remissin- stanserna instämmer nu överlag i den bedömningen. Den särskilda sakkunskap om barn som i regel är nödvändig får biträdet inhämta, i den mån han eller hon inte själv besitter den genom erfarenhet eller särskilda kunskaper, genom utred- ningar, experthjälp e.d. Sådant underlag inhämtas i de aktuella målen och ärendena genom socialnämndens försorg. Biträdet har dessutom enligt 45 § rätt- shjälpslagen en möjlighet att själv föranstalta om viss utredning. Någon särskild bestämmelse om att ett offentligt biträde skall ha kunskaper om barn och barns behov är enligt regeringens mening inte nödvändig. Regeringens förslag: De nya bestämmelserna skall träda i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser skall inte meddelas. Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer med regeringens med den enda skillnaden att bestämmelserna föreslås träda i kraft (se promemorian s. 52). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Hovrätten för Nedre tillstyrker eller lämnar promemorians förslag utan invändning. Skälen för regeringens förslag: I promemorian föreslås inte några särskilda övergångsbestämmelser. Det innebär att bestämmelserna skall tillämpas även i pågående mål och ärenden. Hovrätten för Nedre anser att bestämmelserna inte bör tillämpas i mål som anhängiggjorts före ikraftträdandet, eftersom det innebär att utredningar t.ex. i överklagade mål kan behöva kompletteras i efterhand.