prop · GI0350 · 1995-01-01 00:00:00 — Dessa begränsningar av verksamheten skulle inträda trots att Kassan har en mycket hög kapitaltäckning, per . Det kan också i detta sammanhang vara värt att notera att Kassan endast haft en kreditförlust på och aldrig någon rörelseförlust. Särskilt mot bakgrund av händelserna på kreditmarknaderna är det i och för sig lätt att instämma i de allmänna överväganden som ligger till grund för de nu presenterade förslagen. visar genomgången ovan att Kassan, med den struktur som den svenska rederinäringen har, inte har någon möjlighet att anpassa sin verksamhet till de föreslagna reglerna om enhandskrediter. Kassans verksamhet är och skall enligt gällande lagstiftning vara inriktad på enbart fartygsfinansiering. Kompetensen är också begränsad till detta område. Någon utvidgning av verksamhetsområdet är inte avsedd. Kassan är alltså hänvisad att verka under de förutsättningar som den svenska rederinäringens struktur ger. Utvecklingen inom näringen har inneburit att antalet aktörer blivit färre samt att tonnaget blivit större eller mer specialiserat, vilket lett till högre kostnader per enhet. För Kassan har detta inneburit färre låntagare och större lån till varje enskilt fartyg. Några mer genomgripande förändringar av strukturen kan inte skönjas . Mot bakgrund av det anförda är det enligt Kassans styrelses mening nödvändigt att göra undantag från de föreslagna reglerna om stora exponeringar för Svenska del. I annat fall måste verksamheten avvecklas. Med de undantag som gjorts för Kassan i förhandlingarna med EU bör det finnas möjlighet för att inte tillämpa direktivet i den delen på Kassan. Styrelsen hemställer därför att den allmänna lagstiftningen om kapitaltäckning och stora exponeringar inte görs tillämplig på Kassan. Vi instämmer med det lagda förslaget, som innebär kontroll av exponeringar mot viss företagsgrupp. Mot bakgrund av erfarenheterna i senaste finanskrisen anser vi dock att förslaget bör kompletteras med en kontroll av kreditinstitutens exponering även mot viss bransch (t.ex. fastigheter). Art 4 i direktivet om stora exponeringar ger omfattande möjligheter till lägre viktning av vissa fordringskategorier med låg risk. Inget sägs om detta i lagtexten, men Regeringen/FI ges rätt att precisera tillämpningen. För tydlighetens skull bör lagtexten innehålla något generellt om att "möjligheter till lägre viktning av vissa slag av exponeringar kan komma att ges". De förslag i promemorian som rör stora exponeringar kan för SEKs vidkommande få dramatiska effekter - i realiteten innebärande att merparten av den av SEK traditionellt bedrivna, exportfrämjande verksamheten skulle fördyras till men för svensk exportnärings konkurrenskraft - om inte de tillämpningsföreskrifter som enligt förslagen skall utfärdas av tillsynsmyndigheten kommer att medge att de i det underliggande direktivet angivna undantagsbestämmelserna (Direktiv /121, artikel 4, punkterna 7-11) tillåts tillämpas fullt ut. De undantagsbestämmelser som vi främst åsyftar är (1) de som tillåter att exponeringar mot kreditinstitut, vi avser här i första hand svenska banker, får viktas på motsvarande sätt som medges vid beräkning av kapitalkravet för sådana fordringar enligt gällande kapitaltäckningsbestämmelser, och (2) de som tillåter att säkerheter/garantier får beaktas. För det fall att tillämpningsföreskrifterna inte skulle medge fullt utnyttjande av nämnda undantagsbestämmelser, riskerar SEK att inte i samma utsträckning som kunna göra nya affärer som risktäcks av de tre svenska storbankerna. Därigenom skulle kostnaderna för exportörerna öka. En sådan konsekvens - som endast uppkommer om svenska myndigheter ej tillåter tillämpning fullt ut av de bestämmelser som underliggande EG-direktiv innehåller - vore säkerligen till skada för svensk exportnäring och således ej önskvärd. Den vore ej heller, enligt SEKs uppfattning, på något vis motiverad. SEKs höga kreditvärdighet styrker denna uppfattning. Kreditvärdigheten kommer till uttryck bland annat i Standard & Poor*s och *s rating av SEK. Ratingen är densamma som för . Ratinginstituten har full insyn i SEKs motpartsexponeringar. Viktning av fordringar mot kreditinstitut, på samma sätt som medges i gällande kapitaltäckningsbestämmelser, är således en för SEK nödvändig förutsättning. Samma logik som motiverar viktning i kapitaltäckningsbestämmelserna är direkt överförbar för att motivera viktning av exponeringar. Lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar är av övergripande slag. Reglernas närmare innehåll skall enligt förslaget preciseras av . anser att det är olämpligt att får en tydlig dubbelroll, både som normgivande och övervakande myndighet. Normgiv- ningskompetensen bör i möjligaste mån ej delegeras till tillsynsmyndigheten. Den föreslagna regleringen blir svåröverskådlig. De institut som har att följa bestämmelserna saknar i stora delar möjlighet att förutse hur reglerna kan komma att utformas. Ett exempel härpå är att i det aktuella EG-direktivet återfinns föreskrifter om undantag från reglerna i artikel 4 om begränsningar av exponeringar. I promemorian föreslås inte att undantagen skall införas i svensk lag, utan hänvisas endast till att genom föreskrifter kan reglera undantagen. Kreditinstituten saknar därigenom möjlighet att förutse ens om i EG gällande undantagsregler kommer att tillämpas i . Förhållandet är otillfredsställande. I direktiv /121/EEG artikel 4 anges begränsningar av stora exponeringar. I artikeln framgår att medlemsstat får helt eller delvis undanta vissa exponeringar från tillämpningen av punkterna 1-3. I punkt 8 berörs fordringar på regionala och lokala myndigheter. Här sägs att 20 procents vikt får tillämpas, men medlemsstat får dock reducera detta vikttal till enligt de villkor som fastställs i artikel 7 i direktivet 89/647/EEG. Med hänvisning till att kapitalkravet för placeringar avseende fordringar på och garantier av svensk kommun är , anser FSR att ett vikttal för stora exponeringar på kommuner i konsekvens härmed också bör sättas till . En sådan regel bör sättas till . En sådan regel bör införas i den svenska lagtexten. Om så inte anses möjligt bör det åtminstone framgå av propositionen att vikttalet bör vara . Enligt artikel 4 punkt 7 1) i direktivet får medlemsstat från stora exponeringar helt eller delvis undanta sådana räntebärande värdepapper som avses i artikel 22.4 i direktiv /611/EEG. Härmed avses obligationer utgivna av kreditinstitut som enligt lag är underkastat särskild offentlig tillsyn avsedd att skydda obligationsinnehavarna. Kapital som härrör från utgivningen av sådana obligationer måste enligt lag placeras i tillgångar, som under obligationernas giltighetstid täcker de med obligationerna förenade fordringarna och som i händelse av utgivarens oförmåga att fullgöra sina ekonomiska åtaganden, med prioritet skall användas för återbetalning av kapital och ränta. Obligationer utgivna av uppfyller inte formellt med väl reellt dessa kriterier. har i sin bolagsordning, vilken inte utan tillsynsmyndighetens tillstånd kan ändras, mycket strikta regler för vilka placeringar som bolaget får göra. Några säkerheter ställs inte för någon. Med hänsyn till att bolagets förpliktelser vid sidan av den till obligationsinnehavarna är förhållandevis begränsad - i princip för förvaltningsåtaganden - får obligationsinnehavarna i en eventuell konkurs dela på bolagets hela tillgångsmassa. Motsvarande förutsätts gälla för övriga bostadsinstitut. Reellt är således de i det nämnda direktivet uppställa kriterierna uppfyllda. Om bostadsobligationerna inte helt undantas från stora exponeringar utan ges vikttalet enligt punkt 10 i direktivet kommer många sparbanker i utgångsläget att redovisa en exponering på Koncernen som kraftigt överstiger på grund av innehavet av Spintabobligationer. Fortsättningsvis skulle många sparbanker inte kunna placera sin likviditet i - till och med en nettominskning krävs - utan måste välja andra institut, t.ex. i de med sparbankerna konkurrerande bostadsinsituten. FSR anser att detta vore orimligt från konkurrensneutral synpunkt. Detta skulle dessutom medföra uppenbara risker för störningar i bostadsfinansieringen liksom risk för förhöjda räntor. Mot bakgrund av ovanstående vill FSR understryka vikten av att det i lagtext eller i propositionen på annat sätt klargörs att bostadsobligationer avses reellt uppfylla kraven för att helt undantas. konstaterar att i detta kapitel, som anger maximala gränsvärden för ett instituts stora exponeringar, saknas bestämmelse om att regeringen eller skall i föreskrifter meddela hur exponeringarna skall värderas och vilka exponeringar som får undantas vid beräkningen av gränsvärdena. Bestämmelse om dessa "normgivningsbemyndiganden" har endast intagits i 7 kap 8 §. vill påpeka att möjligheten att värdera vissa exponeringar till lägre vikt än och att helt undanta vissa exponeringar - i enlighet med direktivet (92/121/EEC) - är av synnerligen stor betydelse för instituten. Detta gäller inte minst konkurrensläget gentemot institut i andra länder. anser därför att man i kapitel exponeringar bör återfinna en bestämmelse om möjlighet till dels undantag av vissa poster, dels viktning lägre än . anser vidare att man direkt i lagen bör ange de viktigaste viktnings- och undantagsreglerna. Exempelvis bör man i lagen ange viktnings- och undantagsregler för sådana poster för vilka det direkt i lagen - 3 kap 1 § - finns angivet reduceringsregler beträffande kapitalkravet för kreditrisker. Här kan nämnas bl.a. fordringar på svenska staten, svensk kommun och vissa utländska stater - kapitalkrav - samt fordringar med säkerhet i form av panträtt i bostadsfastighet - kapitalkravet reduceras . Motsvarande undantag och reduceringar vid beräkning av stora exponeringar bör anges i lagen. Om det i den fortsatta beredningen bedöms att det, trots synpunkter, inte är lämpligt att direkt i lagen inta vissa undantags- och reduceringsregler, bör i propositionen åtminstone återfinnas vägledning för vidsträckta föreskriftsbemyndigande på detta område. Bl.a. bör i propositionen anges att skall tillse att det upprätthålls en parallellitet mellan reduceringsregler för kapitalkrav för kreditrisker respektive stora exponeringar, i enlighet med ovan redovisade uppfattning. Vidare bör i propositionen såsom ytterligare vägledning betonas att, vid utfärdande av föreskrifter om viktnings- och undantagsregler, principen om konkurrensneutralitet gentemot institut i andra länder bör gälla. vill här dessutom fästa uppmärksamheten på en fråga som rör beräkningen av en exponering. I direktivet (92/121/EEC) anges i preambeln - se promemorian sid 380, första stycket - att det är lämpligt "att vid beräkning av en exponering som en huvudregel utgå från det nominella beloppet utan hänsyn till vikttal eller risknivåer". vill påpeka att från ovannämnda huvudregel givetvis måste kunna göras vissa undantag. Ett nödvändigt sådant gäller ränte- och valutakursrelaterade kontrakt. För dessa har tidigare (FFFS 1992:20) angett att en omräkning skall ske enligt en marknadsvärderingsmetod. Enligt gällande regler från myndigheterna i andra länder - t ex och - skall "replacement cost" beräknas och användas för dessa poster. Detta är logiskt när det gäller att för dem beakta den maximala förlustrisken. Att i detta fall använda nominella belopp vore orimligt. Detta bör anges i propositionen. Vidare bör av propositionen framgå att vid marknadsvärderings- metod, eller motsvarande, skall belopp räknas efter nettning i tillämpliga fall. Under Normgivningsbemyndiganden, 8 § punkt 5, finns dock bestämmelser att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, skall kunna meddela närmare föreskrifter om vilka poster som utgör exponeringar, hur exponeringar skall värderas och vilka exponeringar som får undantas vid beräkningen av de gränsvärden som anges i 5 kap. 3 och 4 §§. Detta är emellertid ej tillfyllest. I lagtexten bör därför tilläggas att de som tillhör grupp A2 skall undantas från regeln om stora exponeringar. Motsvarande undantag återfinns i Europeiska gemenskapernas Råds direktiv /121/EEG, Artikel 4, punkt nr 8. Från allmänna utgångspunkter är det enligt samfundet olämpligt att Finans- inspektionen får en utpräglad dubbelroll som såväl normgivande som övervakande myndighet. Det vore en fördel om tillsynsrollen kunde behållas vid och att normgivningskompetensen kunde fullgöras genom lagstiftning. Därtill leder den föreslagna lagstiftningstekniken till stora svårigheter att överblicka och förstå regelverket. De finansiella institut som har att följa regelverket saknar med den föreslagna utformningen möjlighet att förutse hur reglerna kan komma att utformas och tillämpas, vilket är otillfredsställande. 4.3 Rapportering av stora exponeringar Vad avser frågan om brutto- eller nettoredovisning vid rapportering av stora exponeringar skall ett institut enligt 5 kap. 6 § första stycket i lagförslaget fortlöpande rapportera sina stora exponeringar till . Enligt 7 kap. 8 § 6 lagförslaget skall regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, meddela föreskrifter om omfattningen och fullgörandet av rapporteringsskyldigheten enligt 5 kap. 6 §. I direktivet artikel 3.3 anges att vissa undantag från den i artikel 3.2 föreskrivna rapporteringsskyldigheten kan medges. Denna möjlighet till undantag från rapporteringsskyldigheten är välbetänkt och bör därför särskilt omnämnas i specialmotiveringen. anser det lämpligt att samtliga bestämmelser om rapportering och tillsyn samlas i 7 kap. i den föreslagna lagen. Inspektionen föreslår därför att 5 kap. 6 § första stycket utgår. Rapporteringsskyldigheten skall i stället framgå av en gemensam bestämmelse om rapportering i 7 kap., se avsnittet om gruppbaserad tillsyn. Som en följd av detta bör 7 kap. 8 § anpassas till den nya föreslagna paragrafen om rapportering i 7 kap. SEK finner det angeläget att peka på betydelsen av den konsolideringsmetod som kommer att föreskrivas i de tillämpningsföreskrifter som enligt förslagen skall utfärdas av tillsynsmyndigheten. Konsolideringsmetoden måste väljas så att inte ett kreditinstitut som äger aktier i annat kreditinstitut - och som självt har kapitaltäckningskrav för aktieinnehavet, vilket leder till att gränsen för stora exponeringar blir lägre än vad den eljest skulle ha varit - missgynnas vad beträffar stora exponeringar. Enligt SEKs uppfattning är det vidare inte rimligt att en och samma exponering skall inräknas i upp till sex olika instituts rapportering. Central clearing behandlas överhuvudtaget inte i promemorian trots att det är en verksamhet som försiggår i hela och som just är ägnad att minska risker i värdepappersmarknaden. I nuvarande föreskrifter om rapportering till inspektionen av uppgifter om beräkning av kapitalbas och kapitalkrav undantas instrument som clearas från kapitaltäckningskrav. En uttrycklig bestämmelse härom borde återfinnas i det av departementet presenterade lagförslaget. Motsvarande gäller reglerna om rapportering av stora exponeringar. Metoden att löpande rapportera alla ökningar som uppgår till i förhållande till den senaste rapporten skulle för många institut medföra en så gott som daglig rapportering, vilket vore orimligt betungande för både instituten och . Många företag gör ofta stora men täta för- ändringar i utnyttjandet av en kreditram. Denna metod bör därför inte vara obligatorisk. I föreskrifterna bör helst lämnas frihet åt varje institut att välja en metod, som man därefter håller fast vid. De bör få använda sig av direktivets övergångsbestämmelse i artikel 6.8, vari anges att till och med utgången av kan rapporteringsfrekvensen begränsas till - i stället för enligt huvudregeln i artikel 3.2. Rapportering är tillräcklig, eftersom det är samma rapporteringsfrekvens som har begärt. Direktivet om stora exponeringar gör det möjligt för kreditinstitut och värdepappersbolag att gradvis t.o.m. slutet av dra ned de exponeringar som överstiger de fastlagda gränsvärdena. I promemorian anges att bör få möjlighet att bestämma hur nedtrappningen skall ske för berörda institut. Fullmäktige instämmer häri men menar att därvid bör ges en riktlinje att anpassningen bör gå i nedåtgående riktning och således inte avbrytas av temporära ökningar av de för stora exponeringarna. Den möjlighet direktivet ger att temporärt höja gränsvärdena bör således inte utnyttjas, vilket även är promemorieförfattarens åsikt. instämmer i att det saknas skäl att tillåta höjda gränsvärden (direktivet artikel 6.5). Den möjlighet som inspektionen enligt övergångsbestämmelserna får att för institut som överskridit de föreskrivna gränsvärdena bevilja anstånd att nedbringa exponeringarna till dessa gränsvärden senast till utgången av synes vara tillräcklig. Inspektionen instämmer även i att skäl saknas att införa den möjlighet till förlängning av tidsfristerna som under artikel 6.6 medges för mindre instituts exponeringar. Även om de regler som genom lag kommer att gälla varit väl kända och en förlängd tidsfrist med skulle medges kan det förutses att vissa institut drabbas av reglerna på ett sådant sätt att en nedtrappning inte är möjlig utan att verksamheten förändras på ett avgörande sätt. Enligt lagförslaget skall institut som har exponeringar överstigande stipulerade gränser nedbringa dessa till gränsvärdena senast till i enlighet med direktivet. Detta direktiv medger även möjligheten att förordna om att räntesatsen temporärt kan höjas till till och med . Enligt föreliggande lagförslag utnyttjas inte denna möjlighet med motiveringen att den tidsfrist inom vilken nedtrappningen av för stora exponeringar skall ske synes vara tillräcklig. FSR anser att regler om förhöjda gränsvärden till och med utgången av 1998 enligt direktivet bör införas i syfte att undvika onödiga störningar och praktiska svårigheter under den inledande övergångsperioden. Skulle lagstiftaren, mot FSR:s uppfattning, inte helt undanta bostadsobligationer från stora exponeringar enligt ovan, anser FSR det än angelägnare att tillåta ett temporärt förhöjt gränsvärde. I promemorian (sid 27-28) anges att "får ... bevilja institutet anstånd att nedbringa exponeringarna till dessa gränsvärden dock senast till ". Man har dock inte ansett det motiverat att utnyttja direktivets möjligheter (artikel 6.5) till förhöjda gränsvärden t.o.m utgången av 1998. I promemorian uttalas (sid 242): "saknas därför skäl att införa bestämmelser om förhöjda gränsvärden ". vill påpeka att denna snäva utformning kan leda till onödiga svårigheter . Genom kravet att en exponering, som i utgångsläget ligger över gränsvärdet, inte får öka, kan i realiteten ett kreditstopp komma att framtvingas för vissa storkunder i . Denna olägenhet är ett starkt skäl för att skall få möjlighet att utnyttja även denna övergångsbestämmelse i direktivet. anser därför att det i lagtexten bör anges att instituten skall ha rätt att utnyttja den möjlighet till temporär höjning av gränsvärdet till (i stället för ) respektive (i stället för ) som föreligger enligt direktivet. 5.1.1 Hovrätten över och I 6 kap. 2 § ges möjlighet att besluta att reglerna för finansiella företagsgrupper skall gälla även i andra fall än dem som omfattas av lagens bestämmelser. Det måste här anses röra sig om ett normbeslut. Emellertid får delegation från till förvaltningsmyndighet, med vissa här icke aktuella undantag, endast ske genom förmedling av regeringen enligt 8 kap. 11 § RF. Hovrätten förordar därför att den föreslagna paragrafen ändras. Följdändring får därmed göras i 6 kap. 8 §. Sammanfattning: Inspektionen anser att begreppen finansiellt institut och hol- dingföretag med finansiell verksamhet bör klargöras. Enligt lagförslaget uppstår ett motsatsförhållande i det avseendet att ett finansiellt institut bl.a. definieras som ett företag som inte är ett värdepappersbolag men vars huvudsakliga verksamhet kan vara att driva värdepappersrörelse. Ett bolag som driver sådan rörelse blir emellertid värdepappersbolag enligt definitionen i punkt 3. Ett annat motsatsförhållande föreligger däri att ett finansiellt instituts huvudsakliga verksamhet kan vara att driva en eller flera av de verksamheter som anges i 3 kap. 1 § andra stycket 2-11 lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Ett bolag som utför någon av dessa verksamheter, t.ex. enligt punkterna 2 och 3 - lämnande av krediter och bedrivande av leasing- verksamhet - bedriver finansieringsverksamhet såsom denna definieras i lagen om kreditmarknadsbolag. Sådan verksamhet kräver tillstånd av och bolag som fått sådant tillstånd blir kreditmarknadsbolag och därmed automatiskt också kreditinstitut. Enligt inspektionen kan motsatsförhållandet lösas genom att ändra begreppet finansieringsverksamhet i kreditmarknadsbolagslagen så att definitionen i denna lag överensstämmer med definitionen av den verksamhet som bedrivs av företag som enligt artikel 1, första strecksatsen i direktiv /780/EEG är att anse som kreditinstitut. Ägarintresse är en opraktisk term eftersom den avser ett innehav och inte ett företag. Detta visar sig särskilt i inspektionens förslag till utformning av lagtext i 6 kap. 5 § (yttrandets avsnitt 4). Vidare anser att definitionen bör exkludera de företag som är dotterföretag enligt definitionen i 1 kap. 2 §. Ej heller bör definitionen begränsas till företag med en viss verksamhet utan på samma sätt som gjorts i fråga om dotterföretag enligt 1 kap. 2 §, endast behandla företagets relation till ägandebolaget. Vad i övrigt gäller lagförslagets definitioner anser inspektionen att termerna institut och finansiellt institut är motsägande på så sätt att ett finansiellt institut inte är en viss typ av institut. Vidare är inte ett holdingföretag med blandad verksamhet alltid ett holdingföretag utan kan vara ett industriföretag. I 1 § första stycket 6 definieras "finansiellt institut" som ett svenskt eller utländskt företag som inte är kreditinstitut eller värdepappersbolag eller motsvarande utländskt företag men vars huvudsakliga verksamhet består i att bl.a. driva värdepappersrörelse eller utföra en eller flera av de verksamheter som anges i 3 kap. 1 § andra stycket 2-11 lagen om kreditmarknadsbolag. Enligt 1 kap. 2 § 1 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse definieras värde- pappersrörelse som "verksamhet som består i att yrkesmässigt tillhandahålla så- dana tjänster som anges i 3 §". Enligt 1 kap. 2 § 2 i samma lag definieras värdepappersbolag som "svenskt aktiebolag som fått tillstånd att driva värdepap- persrörelse". Det nämnda innebär att värdepappersrörelse endast kan bedrivas i ett av inspektionen auktoriserat värdepappersbolag. Inspektionen vill med vad här anförts peka på motsättningen i lagförslaget i den del där ett finansiellt institut bl.a. definieras som ett företag som inte är ett värdepappersbolag men vars huvudsakliga verksamhet kan vara att driva värdepappersrörelse. Verksamhet som utförs enligt t.ex. punkterna 2 och 3 i 3 kap. 1 § lagen om kreditmarknadsbolag innebär att institutet i fråga lämnar och förmedlar krediter (punkt 2) samt bedriver leasingverksamhet (punkt 3). Sådana verksamheter ingår i definitionen av finansieringsverksamhet enligt 1 kap. 1 § punkt 1 sistnämnda lag. I begreppet finansieringsverksamhet enligt kreditmarknadsbolagslagen ingår däremot inte som i direktivet, upplåning från allmänheten som en förutsättning för tillståndsplikt. Inspektionens tillämpning av finansieringsverksam- hetsdefinitionen i kreditmarknadsbolagslagen är att ett företag som utför bl.a. de verksamheter som anges i ovannämnda punkter bedriver tillståndspliktig finan- sieringsverksamhet även om ingen upplåning sker från allmänheten för finansie- ring av verksamheten ifråga utan detta görs - åtminstone i ett inledningsskede - enbart med eget kapital. Ett företag som med denna tillämpning klassas som kreditmarknadsbolag blir därmed också automatiskt kreditinstitut.