prop · GI03123 · 1995-01-01 00:00:00 — Genom den nya marknadsföringslag som regeringen föreslår kommer marknadsstörningsavgift att ersätta straff som direktverkande sanktion. En sådan talan kommer att föras vid och . Utredningen föreslår att en talan om marknadsstörningsavgift handläggs enligt reglerna för indispositiva tvistemål och anför bl.a. att avgifter inom området för konkurrensrätten handläggs i den ordningen. Regeringen delar utredningens bedömning. Som regeringen har föreslagit i det föregående (avsnitt 9.1) skall skadeståndsmål enligt huvudregeln handläggas enligt samma instansordning som gäller övriga marknadsföringsmål. Syftet är att den marknadsrättsliga domstolsprövningen så långt det är möjligt koncentreras till två domstolar - och - och att genom kumulation av olika måltyper kunna få samtliga konsekvenser av ett lagstridigt handlande avgjort så billigt och så snabbt som möjligt. Att skadeståndsprocesser är dispositiva innebär inget hinder för en gemensam handläggning vid och med andra mål enligt marknadsföringslagen. Själva förfarandets yttre förlopp får då, som i andra s.k. blandade mål, följa reglerna om indi- spositiva mål, medan domstolen i fråga om processmaterialet är bunden av parternas dispositioner i skadeståndsfrågan. Som redan har nämnts föreslås ingen förändring när det gäller handläggningen av mål om utdömande av vite. Dessa skall liksom nu handläggas i den ordning som gäller för bötesbrottmål (8 § lagen om viten). 9.5.3 Intervention och organisationsmedverkan -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: En uttrycklig regel om rätt för den som har| | talerätt i mål om förbud och åläggande att intervenera enligt 14| | kap. tas in i marknadsföringslagen. Orga- | | nisationsmedverkan tas bort som ett särskilt processuellt | | institut. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att organisationsmedverkan skall bibehållas vid sidan av möjligheten till intervention enligt . Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser uttalar sig i denna del. anser att det noga bör övervägas om det finns skäl att ha särskilda medverkansregler vid sidan av regler om ordinär intervention. Skälen för regeringens förslag: 13 a § lagen om marknadsdomstol innehåller föreskrifter om s.k. organisationsmedverkan. Bestämmelsen innebär, såvitt avser mål om förbud och åläggande enligt marknadsföringslagen att en sammanslutning av näringsidkare som gör sannolikt att utgången i målet kan ha betydande intresse för dess medlemmar kan tillåtas att, vid sidan av en enskild part, medverka i förfarandet och därvid åberopa bevisning. Den part på vars sida medverkan skall ske, kan motsätta sig att detta sker. Regler om organisationsmedverkan i marknadsföringsprocessen infördes och avsåg att tillgodose ett berättigat önskemål om att företag som inte har partsställning i ett visst mål ändå genom sin organisation skulle ges möjlighet att komma till tals i principiellt viktiga frågor eller i tvister som gäller större ekonomiska värden (se prop. 1984/85:213 s. 56 ff och 82 ff). Motiven för reformåtgärden får alltjämt anses bärande. Frågan är dock hur detta medverkansinstitut förhåller sig till rätte- gångsbalkens regler om intervention när nu regler generellt blir tillämpliga på marknadsföringsmål. Enligt 14 kap. 9 § får den, som visar sannolika skäl för att saken rör hans rätt, delta som intervenient i rättegången. Vad som närmare skall förstås med att saken rör någons rätt har diskuterats utförligt i den juridiska litteraturen (se Fitger, Kommentaren till s. 14:22 ff med där anförd litteratur). I förarbetena till sägs att det materiella rättsförhållande, som är rättegångens föremål, skall ha betydelse för tredje mans rättsställning (se NJA II 1943 s. 178). Ett typexempel på när intervention brukar tillåtas i praxis är det fallet att tredje man träffas av rättskraften hos en dom i målet, utan att parterna hade kunnat uppnå samma resultat genom en civilrättslig disposition. Till samma interventionsgrundande kategori - de s.k. rättskraftsfallen - är att hänföra måltyper där en dom har rättskraftsverkan mot tredje man, t.ex. talan om av bolagsstämmobeslut. I kungörelsemål, där domen har rättskraft mot alla, anses dock inte intervention möjlig. Detta beror på att sakägare ändå behandlas som parter. Det kan knappast sägas att tredje man berörs av ett mål om förbud eller åläggande på så sätt att utgången av målet har betydelse för hans rättsställning. Härav följer att 14 kap. 9 § inte skulle kunna medge intervention i förbuds- och åläggandemålen. Å andra sidan skall enligt regeringens förslag en dom i sådana mål gälla mot samtliga som hade kunnat föra talan som kärande i målet. Dessa mål får därför anses ligga så nära de s.k. rättskraftsfallen, att det motiverar att en tredje man som är taleberättigad tillåts att intervenera. För dem som intervenerar på kärandesidan innebär detta ett alternativ till att behöva väcka talan genom stämning, vilket är något omständligare. Det bör därför i marknadsföringslagen införas en föreskrift som uttryckligen anger att de som är taleberättigade i mål om förbud eller åläggande också har rätt att intervenera enligt 14 kap. . Intervention enligt sker på ena partens sida, men den som intervenerar kan fritt övergå till motsidan. Härav följer också att - även om rätten att intervenera är knuten till rätten att väcka talan om förbud eller åläggande - intervention enligt den föreslagna regeln kan ske såväl på kärandesidan som på svarandesidan. Näringsidkarorganistioner kommer alltid att ha talerätt i förbuds- och åläggandefrågor. En sådan sammanslutning skall också, enligt vad som föreslagits, kunna intervenera i rättegången, om talan har väckts av någon annan. Mot denna bakgrund saknas det ett praktiskt behov av särskilda regler om organisationsmedverkan i marknadsföringsmål. Det bör framhållas att den föreslagna regeln innebär en utvidgning av rätten att delta i mål om förbud eller åläggande jämfört med dagens regler om organisationsmedverkan genom att kretsen av berättigade utvidgas till alla som har talerätt i dessa mål och genom att kravet på att en organisation som vill medverka skall visa att utgången i målet kan ha ett betydande intresse för medlemmarna försvinner. För mål om marknadsstörningsavgift eller skadestånd finns inte något behov av några särskilda medverkansregler utöver vad som gäller enligt om intervention. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: regler om bevisning skall| | gälla utan inskränkningar i mål enligt marknadsföringslagen. Några| | särskilda regler om bevisbörda eller om möjlighet för rätten att| | förelägga svaranden att inkomma med bevisning införs | | inte. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det i en ny marknadsföringslag införs dels en bestämmelse om omvänd bevisbörda och dels en föreskrift om att rätten på yrkande av part får förelägga svaranden att inkomma med bevisning som avser riktigheten av framställningar om sakförhållanden. Remissinstanserna: De få remissinstanser som behandlar frågan om föreläggande att inge bevisning är positiva till utredningens förslag. och menar att den föreslagna regeln tydliggör den praxis som gäller. Skälen för regeringens förslag: De marknadsrättsliga lagarna innehåller endast i ringa omfattning bestämmelser om bevisfrågor. Det har i stort överlämnats till att själv utforma de bevisregler som bör gälla. En övergång till innebär så till vida en förändring, att systemet blir mer fixerat. Å andra sidan torde i de allra flesta frågor tillämpa bevisregler analogt. Någon påtaglig skillnad i detta hänseende kommer därför den nya marknadsföringslagen sannolikt inte att medföra. föreslår att det i marknadsföringslagen införs en bestämmelse om s.k. omvänd bevisbörda beträffande vederhäftighetskravet när det gäller sakuppgifter i marknadsföringen. Principen om omvänd bevisbörda i detta fall är allmänt accepterad och väl förankrad i praxis. Den har inte skapat några tillämpningsproblem eller lett till stötande eller annars obilliga rättsföljder för svaranden. Något krav på att principen bör överges har inte framställts, varken i detta lagstiftningsärende eller i övrigt. Den omvända bevisbördan synes också ha vunnit internationell anslutning, vilket framgår av bl.a. EG:s direktiv (84/450/EEG) om vilseledande reklam. Det förekommer mer sällan att det i svensk lagtext uttryckligen anges vem av två tvistande parter som har bevisbördan för ett visst rekvisit (rättsfaktum) i en materiell lagregel. Många bevisbördeproblem är invecklade och inte lämpade för en enkel anvisning i lagen. Frågorna avgörs bättre av de rättstillämpande organen. Några sådana problem kan visserligen inte sägas föreligga när det gäller den här berörda bevisbördeprincipen. Det är alldeles klart på vem bevisskyldigheten vilar. Det finns emellertid en rad andra bevisfrågor som kan uppkomma i en tvistemålsprocess och som inte är reglerade i lag. Att i en sådan situation lagreglera en enda bevisregel, som dessutom är så oomtvistad och väl etablerad som i detta fall, kan leda till svårigheter och framstår som onödigt. Utredningens förslag bör därför inte genomföras. föreslår en särskild regel som ger rätten en möjlighet att på yrkande av part förelägga svaranden att inkomma med bevisning som avser riktigheten av framställningar om sakförhållanden. Syftet med bestämmelsen är främst att sätta press på svaranden att verksamt bidra till utredningen på ett tidigt stadium av rättegången när käranden framställt yrkande om ett interimistiskt beslut. Enligt skall svaranden i sitt svaromål ange bl.a. den bevisning han åberopar och vad som skall styrkas med varje bevis (42 kap. 7 § första stycket 4 ). Brister svaranden i detta hänseende kan rätten förelägga honom att komplettera sina uppgifter. Vägrar svaranden att svara på frågor eller att fullgöra något i rättegången skall rätten med hänsyn till allt som förekommit pröva vilken verkan som bevis svarandens underlåtenhet skall ges (35 kap. 4 § ). Mot bakgrund av detta framstår en regel av den typ utredningen föreslår som onödig. I 18 § andra stycket lagen om sägs att en part eller en organisation som medverkar i rättegången får föreläggas vid vite att tillhandahålla domstolen handling, varuprov eller liknande som kan ha betydelse i målet. I bestämmelsen sägs vidare att detta inte innebär någon skyldighet att röja företagshemligheter av teknisk natur. Vad som gäller i marknadsföringsprocessen skiljer sig i några avseenden från regler om skriftliga bevis och syn. Enligt gäller att den som innehar skriftlig handling eller föremål, som kan antas ha betydelse som bevis, är skyldig att förete handlingen för rätten eller att tillhandahålla föremålet för syn (38 kap. 2 § respektive 39 kap. 5 § ). Den personkrets som kan bli föremål för en åtgärd enligt är alltså betydligt vidare än den som anges i 18 § lagen om . En annan olikhet gäller skyddet för yrkeshemligheter. Medan skyldigheten att göra handlingar och föremål tillgängliga för inte omfattar företagshemligheter av teknisk art sägs i att vederbörande har rätt att vägra tillhandhålla handlingar och föremål varigenom yrkeshemlighet skulle uppenbaras, om det inte förekommer synnerlig anledning. Det kan nämnas att motiven till hänvisar till den dåvarande lagen (1931:152) med vissa bestämmelser mot illojal konkurrens, när det gäller att bestämma omfattningen av begreppet yrkeshemlighet (se NJA II 1943 s. 472). finns motsvarande bestämmelser i lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter. De skillnader som finns mellan nu gällande ordning och regler kan inte anses motivera en särskild regel för marknadsföringsmålen när det gäller skyldigheten för part eller annan att förete skriftliga handlingar eller tillhandahålla föremål för syn. regler gäller för övrigt i mål om skadestånd enligt marknadsföringslagen. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: regler om rättegångskost-| | nader i tvistemål skall gälla. När för talan| | i mål om marknadsstörningsavgift skall dock reglerna om | | rättegångskostnader i brottmål gälla. | | En särskild regel som ger rätten möjlighet att i mål om förbud| | eller åläggande låta var och en av parterna svara för sina rätte-| | gångskostnader införs. Utredningens förslag innebär att 18 kap. görs tillämplig i mål enligt marknadsföringslagen. Utredningen föreslår därutöver en särskild bestämmelse om kostnadsansvar för en sammanslutning som medverkar enligt den särskilda bestämmelsen om organisationsmedverkan. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Från en del håll mottas förslaget positivt medan andra menar att förslaget hindrar enskilda näringsidkare och konsumentorganisationer från att föra talan enligt marknadsföringslagen. och anser att förslaget är logiskt respektive tillbörligt. Konsumentråd avstyrker förslaget och anför att det torde vara avskräckande för konsumentorganisationer som för talan mot näringsidkare. menar att en olägenhet med förslaget är att konsumentorganisationerna kommer att ställas inför ett stort hinder mot att anhängiggöra processer mot större företag genom att de riskerar att få betala rättegångskostnaderna i de fall då de förlorar målet. menar att förslaget vad avser rättegångskostnadsreglerna torde innebära att mindre näringsidkare och vissa sammanslutningar av konsumenter inte kommer att ha råd att ta risken med en talan enligt lagen och därför i praktiken mister möjligheten att föra talan. påpekar att detta förhållande inte berörs av utredningen som endast framhåller fördelarna med den föreslagna pri- mära talerätten för enskilda parter. anser bl.a. också att förslaget framstår som föga konsekvent eftersom tappande part mot inte föreslås ha att bära ansvar för kostnader för rättegången. och skulle helst se att en fördelning av rättegångskostnaderna vore möjlig i mål med näringsidkare eller organisation som kärande, även om det är fråga om en indispositiv process. avstyrker utredningens förslag med bl.a. motiveringen att det innebär en försämring av konsumenternas möjligheter att själva ta till vara sina intressen. Skälen för regeringens förslag: Det marknadsrättsliga regelsystemet saknar särskilda kostnadsbestämmelser, om man undantar 18 § lagen om som reglerar hur kostnadsansvaret för vittnesersättning skall fördelas mellan parterna. I mål enligt den nya konkurrenslagen gäller kostnadsbestämmelser (se prop. 1992/93:56, s. 116). Frågan om kostnadsansvaret i marknadsföringsmål har varit föremål för överväganden alltsedan tillkomsten av lag om otillbörlig marknadsföring. I förarbetena till den lagen uttalar departementschefen (prop. 1970:57 s. 169) att han inte anser att det finns anledning att avvika från den inom förvaltningsrättsskipningen allmänt gällande principen att enskild part själv skall bära sina kostnader. Samma slutsats kom till när den behandlade en motion som gällde frågan om att införa av rätt till ersättning för rättegångskostnader i (bet. 1983/84:LU31). Utskottet hänvisade dels till att det i ett ärende i som regel inte föreligger skäl av samma sociala karaktär för kostnadsersättning som i t.ex. ett brottmål och dels till att en sådan reform skulle kunna föra med sig inte obetydliga kostnader för staten. Regeringen behandlade samma fråga i prop. 1984/85:213 och konstaterade att frågan fick aktualiseras i ett vidare sammanhang (prop. s. 66). Kostnadsansvaret berörs också kort i förarbetena till produktsäkerhetslagen (se prop. 1988/89:23 s. 67), med samma utgång i sak. När görs direkt tillämplig i marknadsföringsmål måste man uttryckligen ta ställning till på vilket sätt rättegångskostnadsansvaret skall fördelas mellan parterna. Särskilt gäller detta om man antar att den modell som väljs kommer att bli normgivande för marknadsrätten i övrigt. Övervägandena bör utgå från att ansvarsreglerna skall medverka till att såväl underlätta tillkomsten av berättigade domstolsprocesser som att försvåra eller avskräcka från obefogade rättegångar. Kostnadsfördelningen måste dessutom bestämmas med beaktande av de förhållanden som föranleder processandet och de ändamål som rättegången avser att tillgodose. Också statsfinansiella konsekvenser måste självklart vägas in när man tar ställning till en reform av denna art. En följd av de förändringar på det processuella planet som föreslås är att det blir lättare för enskilda näringsidkare och organisationer att väcka talan vid överträdelser av bestämmelserna om otillbörlig marknadsföring och informationsskyldighet. Därigenom skapas bättre förutsättningar för att ägna mer tid och resurser åt prejudiciellt viktiga och för konsumentintresset särskilt väsentliga ärenden. Mål som rör mindre allvarliga regelbrott, men där en sanktion ändå framstår som påkallad från allmänna konsument- och näringsidkarsynpunkter, skall förhoppningsvis i högre grad föras av enskilda näringsidkare eller organisationer. Mot bakgrund av ett de förändringar av handläggningsformer m.m. i marknadsföringsmål som regeringen föreslår i detta lagstiftningsärende innebär att tvistemålsregler skall tillämpas framstår det som naturligt att reglerna för rättegångskostnader också hämtas från . Bestämmelserna om rättegångskostnader i tvistemål finns i 18 kap. . Huvudregeln i tvistemål är att part, som tappar målet, skall ersätta motparten hans rättegångskostnad (18 kap. 1 § ). En sådan ordning tillgodoser väl de ändamålssynpunkter som bör ligga till grund för hur rättegångskostnadsansvaret bör ordnas i mål om förbud eller åläggande. Huvudregeln om förlorande parts kostnadsansvar speglar på ett riktigt sätt hur den ekonomiska bördan bör placeras när det föreligger en egentlig tvist angående frågan om en viss marknadsföringsåtgärd strider mot lagen eller inte. Den har också en i sammanhanget viktig avskräckande effekt, som förhindrar uppkomsten av obefogade eller mindre väl grundade processer. En sådan bör dock inte vara undantagslös. Enligt 18 kap. 2 § gäller i mål som angår rättsförhållande som inte får bestämmas på annat sätt än genom dom, att rätten får förordna att vardera parten skall bära sin kostnad. Bestämmelsen är fakultativ och motivuttalandena (se NJA II 1943 s. 227 f) ger en bild av att kvittningsmöjligheten skall användas restriktivt. Som exempel på när kvittning bör kunna ske nämns att talan medges eller att parternas förhållanden före eller under rättegången annars ger anledning till det. Det understryks att huvudregeln bör vara att den vinnande parten erhåller gottgörelse för sin kostnad. Eftersom bestämmelsen inte kan tillämpas direkt i mål om förbud eller åläggande bör en särskild regel efter mönster av 18 kap. 2 § tas in i marknadsföringslagen. Möjligheten till kvittning bör av naturliga skäl användas med försiktighet. Rör rättegången t.ex. principiellt viktiga frågor utan någon synbar oenighet mellan parterna, bör domstolen kunna befria den förlorande parten från ett eventuellt kostnadsansvar. En tillämpning av 18 kap. 16 § innebär att reglerna om rätte- gångskostnader i brottmål (31 kap. ) tillämpas när Konsument- ombudsmannen för talan som inte avser tillvaratagandet av statens eller någon annans enskilda rätt. Förlorar svaranden är han i sådant fall normalt skyldig att ersätta staten enbart kostnaderna för bevisning. Ersättningsskyldigheten får jämkas eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till svarandens personliga och ekonomiska förhållanden. Så kan bli fallet t.ex. om en näringsidkare har gått i konkurs. Vinner svaranden målet kan han få ersättning av allmänna medel för ombuds- och beviskostnader, om kostnaderna varit skäligen motiverade för att svaranden skulle kunna ta till vara sin rätt. Ersättning kan också utgå för resa och uppehälle för svaranden i anledning av inställelse vid rätten. Därutöver innehåller 31 kap. bestämmelser om kostnadsansvar på grund av vårdslös processföring, om solidariskt betalningsansvar osv., som det inte finns anledning att här gå in på i detalj. Det är närmast självklart att dessa kostnadsbestämmelser skall gälla i mål om marknadsstörningsavgift där för talan. Den talan som riktas mot svaranden rör en direktverkande sanktion av straffrättsliknande karaktär. Det framstår från rättsäkerhetssynpunkt främmande att den som blir utsatt för en sådan process inte skall kunna få ersatt sina kostnader om han vinner målet. Här kan nämnas att i mål om miljöskyddsavgift gäller 31 kap. angående rättegångskostnader (se 61 § miljöskyddslagen). När det gäller förbuds- och åläggandemål ligger det annorlunda till. Det är inte lika självklart att brottmålsreglerna skall gälla bara för att för talan. Bestämmelsen i 18 kap. 16 § är inte att se som en föreskrift om hur ersättningsfrågan alltid bör vara ordnad när en myndighet för talan på det allmännas vägnar utan att talan avser tillvaratagandet av statens eller någon annans enskilda rätt. Paragrafen gäller bara om inte annat är föreskrivet. Undantagsbestämmelser finns bl.a. i vattenmål och inom fastighetsrätten. Det bör särskilt uppmärksammas att mål om förbud eller åläggande inte avser någon omedelbar reaktion mot näringsidkaren på annat sätt än att han förbjuds att upprepa en olaglig marknadsföringsåtgärd eller åläggs att komplettera sin marknadsföring med uppgifter som han skulle ha lämnat redan från början. De principiella skäl som medför att den som döms i ett brottmål eller den som påförs en marknadsstörningavgift inte skall behöva betala alla statens kostnader för att driva målet gör sig inte gällande på samma sätt i förbuds- och åläggandemål. Dessutom kommer sådan processer också att kunna inledas av andra än Konsumentombudsmannnen, vilket innebär att andra regler för rättegångskost- nader kommer att gälla om 18 kap. skall tillämpas. Det framstår som mindre lämpligt att olika regler i fråga om en svarandens ansvar för rättegångskostnader skall gälla beroende på vem som för talan på kärandesidan. Regeringen menar därför att tvistemålsreglerna bör gälla i mål om förbud och åläggande även när för talan. Regeringen föreslår (avsnitt 9.5.3) en särskild regel om intervention enligt 14 kap. , vilket innebär att den särskilda bestämmelsen om organisationsmedverkan inte längre skall gälla i marknadsföringsmål. Någon särskild regel om medverkandes ansvar för rättegångskostnader behövs därför inte. Bestämmelsen om intervenients kostnadsansvar i 18 kap. 12 § gäller även för dem som intervenerar med stöd av den nya regeln i marknadsföringslagen och som inte har ställning av part i rättegången. För självständiga intervenienter gäller reglerna i 18 kap. om part. -------------------------------------------------------------------- | Regeringens bedömning: Den föreslagna processordningen kan | | förväntas leda till en viss kostnadsökning när det gäller handlägg-| | ningen av mål vid . Kostnadsökningen bör | | finansieras genom motsvarande besparingar inom Civildeparte- | | mentets verksamhetsområde. Utredningens bedömning: Enligt utredningen bör förslaget kunna genomföras och tillämpas utan att det orsakar ökade kostnader vare sig för det allmänna eller för näringslivet. Remissinstanserna: Endast några få remissinstanser har berört kost- nadsaspekterna. Statskontoret uppger att det med de tillgängliga uppgifterna inte har anledning att befara att statens kostnader totalt sett skulle öka om förslaget genomförs. Det finns dock en viss risk att de nya reglerna kan innebära att ärendevolymerna ökar genom att det nu blir klarare än tidigare vad som är otillbörlig marknadsföring. Detta kan i ett samhällsperspektiv vara en önskvärd effekt och statens merkostnader bör enligt Statskontoret i så fall vara marginella. ifrågasätter om utredningens kostnadsanalys är hållbar och menar att utredningen är alltför optimistisk. Hovrätten anser att förslaget innehåller regler som underlättar för näringsidkare att inleda processer om ifrågasatta marknadsföringsåtgärder och att det därför kan förutses att antalet processer kommer att öka, vilket medför ökade kostnader. Införandet av tvåinstanssystemet innebär en fördyring.