prop · GI0350 · 1995-01-01 00:00:00 — har framhållit att normgivningsbemyndigandet vad gäller att precisera den kapitalandel som får räknas in i kapitalbasen är vilseledande och onödigt, eftersom det är hela kapitalandelen och inte en viss del därav som skall räknas in. har vidare anfört att då det med kapitalandel avses det kapitalbelopp som återstår om en surv upplöses och beskattas så kan varje institut i samråd med sina revisorer beräkna hur stort kapitalbelopp som återstår efter upplösningen. Enligt utgör hela detta kvarstående belopp den kapitalandel som får räknas med i kapitalbasen. Även om det såsom framhållit inte torde råda någon tveksamhet om vilket slutligt belopp som skall tas upp i kapitalbasen, föreligger emellertid enligt regeringens uppfattning, med hänsyn till det komplicerade beräkningsförfarande som fordras för att kunna bestämma kapitalandelen samt med beaktande av att utfallet blir olika beroende på vilka dispositioner institutet gjort, ett behov av att närmare föreskrifter meddelas i frågan. Tredje stycket, vilket är hämtat från 2 kap. 9 a § tredje stycket bank- rörelselagen, 5 kap. 2 § tredje stycket lagen om värdepappersrörelse, 4 kap. 2 § tredje stycket lagen om kreditmarknadsbolag och 3 b § tredje stycket lagen om , reglerar oförändrat det supplementära kapitalet med den skillnaden att begreppen förlagsandelsbevis och förlagsbevis ersatts med termerna förlagsandelslån och förlagslån. Ändringen är endast av redaktionell natur och avsikten med denna är inte att uppnå någon förändring i sak. Förlagsandelslånen, förlagslånen och andra skuldförbindelser enligt detta styckes första mening får tas upp till det värde som anges i föreskrifter om rapportering av uppgifter om beräkning av kapitalbas och kapitalkrav (FFFS 1992:32). Enligt dessa föreskrifter får förlagslån inräknas i kapitalbasen antingen till det bokförda värdet eller sitt nominella belopp beroende på om lånen emitterats till underkurs och tidpunkten för emissionen. Vidare har texten i tredje stycket andra meningen formulerats om för att markera att de aktuella skuldförbindelserna måste uppfylla vissa villkor för att få tas upp som supplementärt kapital. I fjärde stycket, som motsvarar nuvarande fjärde stycket i de nämnda paragraferna om kapitalbas, har den ändringen gjorts att det av lagen framgår att det är som skall lämna det medgivande som krävs enligt bestämmelsen i detta stycke. har i sitt remissvar pekat på en fråga som kan komma att aktualiseras med anledning av förslag till lag om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (SOU 1994:17). Enligt detta förslag kommer under begreppet eget kapital i balansräkningen att finnas en särskild fond för orealiserade vinster vilka är hänförliga till värdering över anskaffningsvärdet av överlåtbara värdepapper som är omsättningstillgångar. Eftersom större delen av sådana värdepapper torde komma att ingå i handelslagret uppstår enligt inspektionens uppfattning frågan hur denna fond skall behandlas vid beräkningen av kapitalbasen. Denna fråga får bli föremål för överväganden sedan slutlig ställning tagits till förslag. 2 kap. 7 § I paragrafen, som med ett undantag motsvarar nuvarande bestämmelser i 2 kap. 9 a § femte stycket bankrörelselagen, 5 kap. 2 § femte stycket lagen om värde- pappersrörelse och 4 kap. 2 § femte stycket lagen om kreditmarknadsbolag, anges i vilka fall avräkning från kapitalbasen skall ske. Avräkning från det primära kapitalet skall göras av övervärde (s.k. inkråms- goodwill), som redovisas i ett institut. Begreppet inkråmsgoodwill behandlas av i dess föreskrifter om rapportering av uppgifter om beräkning av kapitalbas och kapitalkrav (FFFS 1992:32). Där anges att med inkråmsgoodwill avses i kapitaltäckningssammanhang erlagda övervärden som t.ex. vid förvärv av kredit- och/eller leasingstockar eller banks förvärv av annan banks kontorsrörelse, hänför sig till vid förvärvet samtidigt övertagen personal, kundregister, varumärken o.d. (FFFS 1992:32 s. 5). Enligt huvudprincipen skall avräkning från kapitalbasen, dvs. summan av det primära och det supplementära kapitalet, ske med det bokförda värdet av vad som skjutits till som aktiekapital eller i annan form i ett företag som driver försäkringsverksamhet eller något slag av finansiell verksamhet som kräver tillstånd. Någon avräkning skall dock inte göras om tillskottet uppgår till högst av företagets eget kapital eller motsvarande och det sammanlagda bokförda värdet av sådana tillskott inte heller överstiger av det tillskjutande institutets eget kapital eller egna fonder. har ansett det motiverat att i lagtexten ta in en be- stämmelse om att avräkning av sådana tillskott skall ske så snart någon av de angivna gränserna uppnåtts. Detta innebär enligt inspektionen att tillskott till ett enskilt företag skall avräknas så snart sådant tillskott överstiger av företagets eget kapital eller motsvarande. De angivna gränserna framgår av punkten 13 i artikel 2.1 i direktivet om kapitalbasen i kreditinstitut (89/299/EEG). Denna bestämmelse medger att avräkning av tillskott inte behöver göras förrän båda gränserna uppnåtts. Tillräckliga skäl att nu införa en striktare regel än direktivets har inte ansetts föreligga. 2 kap. 8 § I paragrafen införs en möjlighet för instituten att använda en utvidgad kapitalbas för att möta de nya kapitalkraven för marknadsrisker enligt 2 kap. 3 och 5 §§. Till kapitalbasen får - enligt direktivet om kapitalkrav - utöver vad som gäller enligt 6 § räknas poster såsom nettovinster som hänför sig till företagets handelslager och förlagslån med en ursprunglig löptid under förutsättning bl.a. att lånen är till fullo inbetalade. Omfattningen av de poster som får räknas in i den utvidgade kapitalbasen är emellertid begränsade. Bestämmelsen, som speglar innehållet i bilaga V i kapitalkravsdirektivet, har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.10.1). Vissa icke likvida tillgångar skall räknas av från den utvidgade kapitalbasen. Detta följer av punkten 2 (d) i bilaga V i kapitalkravsdirektivet, vilken behandlats utförligt i allmänmotiveringen (avsnitt 6.10.1). Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, skall enligt 7 kap. 17 § 2 meddela närmare föreskrifter om vad som får ingå i den utvidgade kapitalbasen och omfattningen av sådana tillskott samt vilka icke likvida tillgångar som skall räknas av från kapitalbasen. Efter påpekande från Lagrådet har paragrafen justerats så att bestämmelsen inte omfattar institut som på grund av låg omsättning i handelslagret medgetts att tillämpa undantagsbestämmelsen i 4 §. Kapitalkravsdirektivet tillåter inte sådana institut att utnyttja den utvidgade kapitalbasen. 3 kap. Kapitalkrav för kreditrisker och marknadsrisker enligt 2 kap. 4 § 3 kap. 1 § I paragrafen har samlats bestämmelserna om kapitalkravet för kreditrisker. I paragrafens första stycke har angetts att kapitalkravet för kreditrisker skall bestämmas i förhållande till ett instituts tillgångar och åtaganden som inte ingår i handelslagret. Detta följer av artikel 4.1 (iii) i kapitalkravs- direktivet. Begreppet värdehandlingar som används i nu gällande bestämmelser om kapitalkrav för kreditrisker i bl.a. 2 kap. 10 § bankrörelselagen är alltför oprecist och terminologin har ändrats för att bättre spegla de tillgångar och åtaganden som avses i paragrafen. Vidare har de skilda kategorier av motparter som anges i första stycket utvidgats för att nå större överensstämmelse med bestämmelserna om riskviktning i artiklarna 6 och 7 i direktivet om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG). Grupp A (riskviktning) omfattar enligt nuvarande bestämmelser bl.a. fordringar på svenska staten, Riksbank, svenska kommuner och därmed jämförlig samfällighet som landsting och kyrkliga samfälligheter. Vidare ingår fordringar på utländska stater och centralbanker. Till grupp A har förts även Europeiska gemenskaperna (A 3) samt sådana kommuner eller därmed jämförliga samfälligheter som uppfyller särskilda förutsättningar i artikel 7 i direktivet om kapitaltäckningsgrad och för vilka därför fastställts riskviktning (A 5). I punkten 5 i artikel 6.1 b i detta direktiv gäller som huvudregel att fordringar på regionregeringar och lokala myndigheter i zon A, till vilken hör bl.a. medlemsstater i EG samt fullvärdiga medlemmar av , skall riskviktas . I artikel 7.1 i samma direktiv anges emellertid att medlemsstater får fastställa vikt för egna regionregeringar och lokala myndigheter, vilka har befogenhet att kräva in offentlig uppbörd och för vilka särskilda institu- ordningar gäller med ändamål att minska risken för att någondera skall brista i fullgörande. Det anges särskilt att det i fråga om risker inte skall föreligga någon skillnad mellan fordringar på regionregeringar och lokala myndigheter samt fordringar på centralregeringen. Vidare framgår att en nollvikt som fastställts efter dessa kriterier skall tillämpas på fordringar på regionregeringarna och de lokala myndigheterna och på åtaganden utanför balansräkningen som gjorts för deras räkning, samt för fordringar på andra och åtaganden utanför balansräkningen som gjorts för andras räkning, då posterna garanterats av de nämnda regionregeringarna resp. de lokala myndigheterna. Vidare skall enligt denna artikel (p. 2) medlemsstaterna göra anmälan till kommissionen om de finner en nollviktning befogad efter dessa kriterier. Kommissionen skall vidarebefordra denna information. Övriga medlemsstater får ge kreditinstitut, som står under tillsyn av den egna statens behöriga myndigheter, möjlighet att tillämpa en nollvikt i de fall då de företar affärer med regionregeringarna och de lokala myndigheterna i fråga eller då de innehar fordringar som är garanterade av de . Punkten 6 har, i förhållande till nuvarande regler, utvidgats med placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden för vilka säkerheten utgörs av placeringar eller fordringar som anges i A 1-5. Detta följer av punkterna 2-4 i artikel 6.1 a samt artikel 7.1 i direktivet om kapitaltäckningsgrad (89/647/EEG). Till grupp B (riskviktning) förs och utländska kreditinstitut i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver. Därmed avses medlemsstater och fullvärdiga medlemsstater av samt de länder som slutit särskilda låneavtal med () inom ramen för fondens allmänna låneprogram (). Till denna grupp skall även föras länder inom EES och sådana länder utanför EES-området som föreskrivs av regeringen. Be- greppet kreditinstitut har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.5). Till punkten B 1 räknas också sådana värdepappersbolag som efter särskilt tillstånd av får ta emot medel på konto och lämna kredit (se närmare allmänmotiveringen avsnitt 5.3). I B 2 anges en kommun eller därmed jämförlig samfällighet i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver. Till denna grupp skall föras bl.a. regionala myndigheter i utländsk stat som inte uppfyller de krav som följer av den ovan beskrivna artikel 7 i direktivet om kapitaltäckningsgrad. Punkten B 6 upptar placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten utgörs av placeringar eller fordringar för vilka svarar något av de rättssubjekt som anges i grupp B. Grupperna C (riskviktning) och D (riskviktning) är oförändrade i förhållande till nuvarande bestämmelser. I andra stycket behandlas fordringar som skall undantas från kapitaltäckning. Bestämmelsen har med två undantag överförts från nu gällande lagstiftning. Sålunda upptas i bestämmelsen inte längre fordringar som en sparbank och resp. en föreningsbank och har på varandra. Vidare skall undantas sådana icke likvida tillgångar som räknats av från kapitalbasen enligt 2 kap. 8 §. Den riskviktning som framgår av tredje stycket överensstämmer i allt väsentligt med gällande rätt med den skillnaden att riskviktningen nu uttryckligen framgår av lagtexten. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, skall enligt 7 kap. 17 § 3 meddela närmare föreskrifter om hur posterna skall värderas vid bestämmandet av kapitalkravet enligt 3 kap. 1 § tredje stycket. har anfört att det i detta lagstiftningsärende bör klargöras att kapitalkravet för kreditrisker efter medgivande av Finans- inspektionen kan reduceras genom olika former av nettningsförfaranden. har därvid hänvisat till fattade beslut om ändringar i de nettningsregler som fanns med Baselöverenskommelse. menar att det är viktigt att möjligheter att medge nettning av kreditrisker klart anges i lagtexten och/eller författningskommentaren. De nya utökade möjligheterna till nettning anges i dokument daterat . Som nämnts i allmänmotive- ringen (avsnitt 6.9.1) föreligger inom EG ett förslag, COM(94)105, till ändring av direktivet om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG), som innebär att ränte- och valutakursrelaterade poster utanför balansräkningen, som omfattas av avtal om bilateral nettning, skall kunna få en förmånligare behandling i kapitaltäckningshänseende. Ändringsförslaget är en motsvarighet till den nämnda ändringen som beslutat om. Eftersom genom är bundet av bestämmelserna i om kapitaltäckningsgrad kan en förmånligare behandling av de ifrågavarande posterna utanför balans- räkningen inte införas i den svenska lagstiftningen förrän direktivet ändrats. Det räcker alltså inte med att Baselreglerna ändrats. I bl.a. nuvarande 2 kap. 10 § fjärde stycket 5 bankrörelselagen anges att andra åtaganden på kapitalmarknaden värderas till sitt nominella belopp, om inte regeringen föreskriver ett lägre belopp. I föreskrifter om rapportering av uppgifter om beräkning av kapitalbas och kapitalkrav (FFFS 1992:32) behandlas frågan om nettning vid beräkning av kapitalkravet för poster utanför balansräkningen. De nettningsförfaranden som enligt inspektionens föreskrifter godtas bygger på reglerna i bilaga 2 i direktivet om kapitaltäckningsgrad om behandling av ränte- och valutakursrelaterade poster utom balansräkningen. Enligt 7 kap. 17 § 3 i den förevarande lagen skall regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, meddela närmare föreskrifter om hur posterna skall värderas vid bestämmandet av kapitalkravet enligt tredje stycket i den förevarande paragrafen. De föreskrifter som kommer att meddelas med stöd av den bestämmelsen får förutsättas inbegripa samma möjligheter till nettning vid beräkning av kapitalkravet för poster utanför balansräkningen som ges. 3 kap. 2 § I bestämmelsen anges att i de fall medgett institut att enligt undantagsbestämmelsen i 2 kap. 4 § beräkna kapitalkravet för marknads- risker enbart enligt de regler som gäller för kreditrisker skall reglerna i 3 kap. 1 § tillämpas med det tillägget att även tillgångar och åtaganden som ingår i handelslagret skall beaktas, dvs. reglerna i 3 kap. 1 § om beräkning av kapitalkravet för kreditrisker skall gälla insitutets hela verksamhet. 4 kap. Kapitalkrav för marknadsrisker enligt 2 kap. 3 § 4 kap. 1 § Paragrafen, som svarar mot artikel 2.6 i kapitalkravsdirektivet, innehåller en beskrivning av begreppet handelslager (trading book). Av första stycket framgår att handelslagret främst består av olika slag av placeringar i finansiella instrument som institutet gör för egen räkning, dvs. positioner som institutet tagit för att på kort sikt göra en vinst eller för att skydda andra positioner i handelslagret. Till handelslagret räknas också sådana exponeringar som uppstått till följd av att affärer i finansiella instrument inte avslutats eller att leveranser av sådana instrument inte fullgjorts. Därmed avses såväl poster i balansräkningen som åtaganden utanför balansräkningen. Till handelslagret räknas i enlighet med kapitalkravsdirektivets regler även åtaganden beträffande OTC-derivat, repor, omvända repor och värdepapperslån. Dessa åtaganden avses bli preciserade i de närmare föreskrifter om vilka poster som skall ingå i handelslagret och omfattningen av posterna som enligt 7 kap. 17 § 4 skall meddelas av regeringen eller . Med finansiellt instrument avses vad som anges i 1 § 1 lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument, dvs. fondpapper och annan rättighet eller förpliktelse avsedd för handel på värdepappersmarknaden. Termen används som samlingsbeteckning för alla instrument som förekommer på värdepappersmarknaden. De finansiella instrument som inte är fondpapper kännetecknas, enligt förarbetena till lagen, av att rättigheten eller förpliktelsen riktar sig mot någon annan än den som traditionellt är att anse som emittent av fondpapper på värdepappersmarknaden (prop. 1990/91:142 s. 86). Ett exempel på en annan rättighet eller förpliktelse är en köpoption avseende aktier. Begreppet finansiella instrument omfattar även utländska finansiella instrument och fondpapper (prop. 1990/91:142 s. 143). I andra stycket anges att till handelslagret även skall räknas ett instituts resultatförda men inte reglerade fordringar som är hänförliga till poster i handelslagret såsom fordringar på avgifter, provisioner, räntor och utdelningar. Fordringar som skall tas med i handelslagret kan enligt direktivet även avse marginalsäkerhet avseende i börshandel omsatta derivatinstrument. Med marginal- säkerhet avses sådan säkerhet som parter i en värdepappersaffär kan vara skyldiga att ställa för sina åtaganden i handeln mellan avslut och avveckling och vars storlek kan bero på en marknadsvärdering av partens position eller åtagande. Andra rörelseintäkter som är direkt relaterade till poster i handelslagret och som bör räknas in i begreppet handelslager är courtage, avgifter, agio samt realiserade vinster på aktierelaterade och räntebärande finansiella instrument. Ett institut skall, under förutsättning att undantagsregeln i 2 kap. 4 § inte tillämpas, marknadsvärdera innehållet i handelslagret (artikel 6 i kapitalkravsdirektivet). har i sitt remissyttrande pekat på behovet av ett klar- läggande i en fråga som kan uppkomma i de fall då marginalsäkerhet ställts vid börsomsatta derivatinstrument. Det kan nämligen förekomma att marginalsäkerhet ställts med andra tillgångar än dem som enligt definitionen av handelslager skall räknas in i detta. För att undvika dubbelräkning av kapitalkravet bör det enligt inspektionens uppfattning klargöras att en tillgång som annars inte skulle ha räknats in i handelslagret men som genom att den ställts som marginalsäkerhet kommer att ingå i detta, undantas vid beräkning av kapitalkravet för kreditrisker. På motsvarande sätt bör en tillgång som normalt ingår i handelslagret och som av den anledningen kräver kapitaltäckning för något slag av marknadsrisk inte bli föremål för ytterligare kapitalkrav därför att tillgången ställts som marginalsäkerhet. De situationer som Finans- inspektionen här framhållit bör för att undvika att sådana tillgångar blir föremål för dubbla kapitaltäckningskrav närmare behandlas i de föreskrifter som enligt bemyndigandet i 7 kap. 17 § 4 skall meddelas av regeringen eller av . I föreskrifterna skall, som tidigare nämnts, närmare anges vilka poster som skall ingå i ett instituts handelslager och omfattningen av dessa. I föreskrifterna bör preciseras vad som avses med kort sikt i första stycket. En sådan precisering har efterfrågats av . Bestämmelsen har behandlats närmare i allmänmotiveringen (avsnitt 6.8). 4 kap. 2 § I paragrafen behandlas kapitalkravet för positionsrisker i ränteanknutna finansiella instrument som ingår i ett instituts handelslager. Med ränteanknutna finansiella instrument avses såväl räntebärande som ränterelaterade finansiella instrument. Bestämmelsen svarar mot artikel 4 och punkterna 13-30 i bilaga I i kapitalkravsdirektivet. Med räntebärande finansiella instrument avses skuldförbindelser som är utgivna för allmän omsättning såsom statsobligationer och statsskuldväxlar, dvs. instrument som handlas på avistamarknaden. De ränterelaterade finansiella instrumenten utgörs av derivatinstrument, dvs. finansiella avtal vars värde beror på en eller flera underliggande tillgångar eller index på sådana tillgångar. De i vanligaste derivatinstrumenten är terminer, optioner och svappar. Sådana instrument upptas i redovisningshänseende som poster utanför balansräkningen. Som exempel på ränterelaterade instrument kan nämnas ränteterminer, ränteoptioner och räntesvappar. Kapitalkravet skall gälla för den specifika och generella risken. Dessa begrepp har utvecklats närmare i allmänmotiveringen (avsnitt 6.9.2). Kapitalkravet skall för såväl den specifika som den generella risken beräknas separat för varje valuta. Vid beräkning av kapitalkravet för ränterisker får ett institut netta långa och korta positioner. Därmed avses en nettouträkning av institutets positioner (se närmare avsnitt 6.9.1), vilket innebär att motstående positioner tar ut varandra. En förutsättning är att de finansiella instrumenten som positionerna avser är av samma slag och utgivna av samma emittent eller, i fråga om derivatinstrument att den underliggande tillgången utgörs av instrument som uppfyller dessa villkor. Positioner i derivatinstrument får behandlas som positioner i de underliggande instrument som derivatet avser. Med lång position avses vad gäller fondpapper ett innehav av tillgången i fråga. Vad gäller derivatinstrument avses med lång position en position sådan att värdet av positionen ökar då priset på den underliggande tillgången ökar. Det motsatta gäller för korta positioner. Olika derivatinstrument, såsom terminer och optioner, kan användas för att en kort position skall kunna uppnås. Ett terminsavtal innebär att den ena parten förbinder sig att sälja en viss tillgång till en fastställd kurs . Denna part behöver inte inneha tillgången för att ingå terminsavtalet, dvs. hans innehav är negativt eller han har intagit en kort position. I andra stycket anges hur den specifika risken skall beräknas. Den specifika risken tar sikte på möjliga prisförändringar särskilt med avseende på emittenten. Vid bestämmandet av kapitalkravet för den specifika ränterisken för ränteanknutna finansiella instrument skall instrumenten därför, efter nettning, delas in i tre grupper med hänsyn till den risk som anses vara förknippad med emittenten. Grupp A överensstämmer i huvudsak med gruppindelningen av motparter vid beräkning av kapitalkravet för kreditrisker i 3 kap. 1 § första stycket A med den avvikelsen att punkten A 3 inte ansetts äga relevans i fråga om beräkning av positionsrisker. I grupp B beaktas, utöver vad som upptas i 3 kap. 1 § första stycket B, definitionen i artikel 2.12 i kapitalkravsdirektivet av kvalificerade poster. Därmed avses långa eller korta positioner i sådana tillgångar som avses i artikel 6.1 b i direktivet om kapitaltäckningsgrad (89/647/EEG) och skuld- instrument som är utfärdade av värdepappersföretag eller av erkända värdepappersföretag i tredje land. Dessutom avses långa eller korta innehav av andra räntebärande instrument under vissa förutsättningar. För det första skall sådana räntebärande instrument ha noterats på åtminstone en reglerad marknad i någon medlemsstat eller vid en börs i ett tredje land som är erkänd av de behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten. För det andra skall instrumenten av det berörda institutet betraktas som tillräckligt likvida och, med hänsyn till utfärdarens solvens, vara förknippade med en grad av risk för bristande fullgörelse som motsvarar eller understiger den som gäller för sådana tillgångar som avses i artikel 6.1 b i direktiv /647/EEG. I grupp B ingår därför placeringar där emittenten är ett svenskt värdepappersbolag eller ett utländskt värdepappersföretag i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver samt placeringar i andra ränteanknutna instrument under förutsättning att dessa uppfyller särskilda krav vad gäller marknadsnotering, likviditet och kreditvärdighet hos emittenten. Med värdepappersbolag avses enligt definitionen i 1 kap. 1 § 3 ett svenskt aktiebolag som fått tillstånd att driva värdepappersrörelse enligt värdepappersrörelselagen. Begreppet värde- pappersföretag har närmare behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.5).