prop · GI03123 · 1995-01-01 00:00:00 — Till detta skall läggas att möjligheten till omprövning typiskt sett innebär en fara för att parterna lägger ner mindre omsorg vid utformningen av sin talan. strider dessutom mot rättskraftens grundläggande syfte att erbjuda parterna trygghet och främja processekonomiska intressen. Det kan också nämnas att den nya konkurrenslagen saknar regler om omprövning av förbud och ålägganden, utom när det gäller företagsförvärv. Ett avgörandes rättskraft hindrar en senare talan om samma rättsföljd som grundar sig på samma omständigheter som redan har prövats genom dom. Den tidigare domen anses även prekludera omständigheter (rättsfakta) som käranden hade kunnat åberopa men som faktiskt inte har åberopats i det tidigare målet. Domens preklusionsverkan omfattar dock inte omständigheter som inträffat efter rättegången. Åberopar käranden relevanta sådana fakta är en tidigare doms rättskraft inget hinder mot att samma fråga blir föremål för domstolsprövning på nytt. Detsamma gäller om det efter rättegången har införts ny lagstiftning, som har retroaktiv verkan. Ny bevisning bryter inte igenom domens rättskraft. Däremot kan sådana fakta åberopas som grund för resning. Detsamma gäller om det senare framkommer att en part, ett vittne eller någon annan har lämnat osanna uppgifter, som kan antas ha inverkat på utgången. Resning kan också beviljas på grund av omständigheter eller bevis som förelåg vid tiden för domen och som, om de hade åberopats, sannolikt skulle ha lett till en annan utgång. För detta krävs dock att parten gör sannolikt att han inte har kunnat åberopa omständigheten eller beviset tidigare eller att han annars haft giltig ursäkt att inte göra det. I det till Lagrådet remitterade förslaget anfördes att, till den del möjligheten till omprövning motiveras av ändrade förhållanden, torde en ny talan på sådan grund kunna föras även utan en särbestämmelse om rätt att påkalla en förnyad prövning av ett tidigare avgörande. I vart fall sades detta bli fallet om tvistemålsregler görs direkt tillämpliga på marknadsföringsmål. En ny talan kan då tas upp, oavsett om de nya omständigheterna leder till en mildring eller en skärpning av ett tidigare förbud eller åläggande. Också när en talan om förbud eller åläggande har ogillats kan ingripandet bli föremål för ny prövning i anledning av senare inträffade omständigheter. Mot den nu angivna bakgrunden gjordes i lagrådsremissen bedömningen att de möjligheter till ändring av en tidigare dom som rättskraftens begränsning och reglerna om resning erbjuder utgör tillräckliga garantier för att allmänna konsument- och näringsidkarintressen inte skall lida allvarliga förluster på grund av oriktiga domar. Också svarandens rättssäkerhetsintresse ansågs tillgodosett genom dessa allmängiltiga ändringsprinciper. Det ansågs därför att det inte fanns anledning att utifrån berörda ändamålssynpunkter behålla en särskild bestämmelse i marknadsföringslagen om rätt till omprövning. Övervägandena mynnade ut i att en sådan bestämmelse inte skulle tas in i den nya marknadsföringslagen. Lagrådet har haft synpunkter på förslaget i denna del och ifrågasätter om inte rättskraftsregeln fått för långtgående effekter. Enligt Lagrådet kan det ifrågasättas om civilprocessrättens regler ger tillräcklig ledning för bedömande av rättskraftens omfattning hos en dom som med stöd av marknadsföringslagen förbjuder eller påbjuder en åtgärd eller ogillar ett yrkande härom. Fråga blir, enligt Lagrådet, också om vad som kommer att gälla i rättskraftshänseende om man inte bara slopar särbestämmelsen om omprövning utan också inför en särskild rättskraftsregel. Enligt Lagrådet torde det remitterade förslaget begränsa möjligheterna till omprövning vid ändrade förhållanden i jämförelse med vad som skulle gälla enligt allmänna principer på området. Enligt Lagrådets mening skulle det vara av värde att marknadsföringslagen innehåller uttryckliga regler om möjligheten till omprövning vid ändrade marknadsförhållanden. Regeringen delar Lagrådets uppfattning när det gäller förhållandet mellan den i lagrådsremissen föreslagna rättskraftsbestämmelsen och den möjlighet till omprövning vid ändrade förhållanden som finns enligt bestämmelser. För att inte begränsa möjligheten till omprövning bör därför, såsom Lagrådet har förordat, en särskild regel om omprövning tas in i den nya marknadsföringslagen. Omprövningsregeln bör utformas som ett undantag från bestämmelsen om en allmänt verkande rättskraft och möjliggöra omprövning vid ändrade förhållanden. Däremot finns det enligt regeringens mening inget behov av att behålla den nuvarande marknadsföringslagens regel om omprövning på grund av "annat särskilt skäl". I stället får man utnyttja de möjligheter till resning som finns enligt regler. Allmänna processrättsliga grundsatser torde innebära att vem som helst av dem som är taleberättigade kan föra en senare talan om samma fråga, med åberopande av omständigheter som har inträffat efter avgörandet, eller ansöka om resning. Detsamma bör gälla också vid en talan om omprövning med stöd av den föreslagna omprövningsregeln. En sådan ordning får också anses stämma bäst överens med de ändamålsöverväganden som ligger bakom den generella utformningen av reglerna om talerätt i mål om förbud och åläggande som regeringen föreslår. Det framstår som självklart att motpart i ett mål där en näringsidkare på grund av ändrade förhållanden vill få ett förbud eller ett åläggande mildrat eller upphävt är den som förde talan i det ursprungliga målet. Några särskilda regler för detta behövs inte. Skyldigheten att underrätta när en talan enligt marknadsföringslagen väcks av någon annan (se avsnitt 9.3) bör gälla också när en talan om ändring av ett tidigare meddelat förbud eller åläggande väcks. I de fall ett förbud eller åläggande har beslutats av kommer det, som tidigare nämnts (avsnitt 8.1.2), även i fortsättningen att finnas en möjlighet för denne att ompröva föreläggandet. Enligt 27 § förvaltningslagen får nämligen en myndighet ändra ett beslut om det är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av annan anledning, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. 9.5.1 Allmänt om handläggningsreglerna -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Mål enligt marknadsföringslagen skall i | | och handläggas enligt | | reglerna om tvistemål i . Mål om utdömande av vite| | som har förelagts med stöd av marknadsföringslagen skall alltjämt| | handläggas enligt bestämmelserna i lagen (1985:206) om viten. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte yttrat sig särskilt i denna fråga. Skälen för mitt förslag: Om förfarandet vid finns vissa grundläggande bestämmelser i lagen om . Någon detaljreglering av målhanteringen har inte ansetts behövlig. Tvärtom utgick man vid inrättandet av från att det fanns klara fördelar med att förfarandet var smidigt och att rådet inte var bundet av ett så strikt regelsystem som ansågs utgöra (prop. 1970:57 s. 167). Handläggningen förutsattes dock ske i rättegångsliknande former och i stort sett efter principer. Dessa uttalanden ligger alltjämt till grund för rättegångsordningen i . Lagens regler om handläggningen avser ett fåtal frågor, såsom rörande en ansökans form och innehåll, organisationsmedverkan, möjligheten att meddela dom och interimistiskt beslut utan sammanträde, vissa bevisfrågor samt delgivning av handlingar. I övrigt är domstolen hänvisad till att själv utforma förfarandet, med möjlighet till analogislut från . Den nuvarande ordningen har inte utsatts för någon allvarligare kritik. Systemet tycks ha fungerat väl. Det kan dock inte bortses från att handläggningsreglerna och de nämnda förarbetsuttalandena utgår från en prövningsinstans där det judiciella inslaget förutsattes bli betydligt mindre framträdande än det som präglar dagens marknadsrättsprocesser. Ursprunget av administrativt förvaltningsförfarande ger sig till känna genom bl.a. avsaknaden av rättegångskostnadsregler, möjligheten till omprövning och den i många avseenden formlösa handläggningen. En anpassning till regler om omröstning skedde först (SFS 1986:1158) och ända fram till användes i domstolen beteckningarna ärende och beslut i stället för mål och dom. Den fria handläggningsformen innebär att det saknas klara principer i frågor som intervention, kumulation och bestämmandet av processföremålet samt i flera bevisfrågor. verksamhet i mål enligt marknadsföringslagen och andra marknadsrättsliga lagar utgörs av rättstillämpning. Domstolen har en rättskipande funktion av väsentligen samma natur som domstolar i allmänhet, om än inom ett speciellt rättsområde. Den judiciella framtoningen kommer snarare att öka än minska med den nya marknadsföringslagen. Detta talar för att man formellt närmar handläggningsreglerna i marknadsföringsmålen till dem som gäller för rättegångar i allmänhet. Med förslaget till ny marknadsföringslag kommer vidare instansordningen i marknadsföringsmål att ändras (se avsnitt 9.1). blir första instans i mål om förbud, åläggande, marknadsstörningsavgift och skadestånd. Det framstår i sådant fall som naturligt att blir tillämplig på förfarandet, om inte sakliga skäl talar mot detta. Mål om utdömande av vite som har förelagts med stöd av marknadsföringslagen bör som framgått även fortsättningsvis handläggas i allmän domstol enligt reglerna i lagen (1985:206) om viten. En övergång till en direkt tillämpning av innebär att talan skall väckas genom stämning och att ett tydligare krav på ansökningens innehåll kommer att gälla. Vidare gäller bestämmelserna i 17 kap. 3 § om att domstolen inte får döma över annat eller mer än det som part i behörig ordning har yrkat, att rätten i förlikningsbara mål är bunden av de materialla grunder, rättsfakta, som en part har åberopat och att rätten i indispositiva mål har en friare ställning till de omständigheter som kan påverka prövningen av den väckta talan (jfr avsnitt 9.5.2). En direkt tillämpning av regler innebär också att handläggningen klart delas upp på förberedelse och huvudförhandling. Detta kan inte ses som någon nackdel. Behovet att hålla förberedelse kan inte typiskt sett antas vara mindre i marknadsföringsmål än i rättegångar i allmänhet. Att förberedelse görs obligatorisk hindrar inte en snabb, billig och enkel handläggning eftersom tillåter att mål avgörs utan huvudförhandling eller vid förenklad huvudförhandling i direkt anslutning till förberedelsen. Det är också positivt att förberedelsens syfte och domstolens roll i rättegången tydliggörs (se 42 kap. 6 och 8 §§ ). bestämmelser om hur förberedelsen skall utformas och hur det skall gå till vid huvudförhandling bör inte kännas främmande för dem som uppträder vid eller domstolens ledamöter. Det bör härvid betonas att förfaranderegler ger stort utrymme för en sådan flexibel handläggning av mål med skiftande karaktär och komplexitet, som är särskilt värdefull inom marknadsrätten. Regeringen hyser därför inga farhågor för att en direkt bundenhet till balkens regelsystem kommer att leda till mer tids- och kostnadskrävande marknadsföringsprocesser jämfört med dagens förhållanden. När det gäller offentlighet och ordning samt omröstning finns bestämmelser som innebär att regler gäller. Också i fråga om protokoll torde en övergång till regler kunna ske problemfritt. I ärenden enligt 1 § lagen om gäller enligt instruktionen för protokollskungörelsen (1971:1066) för de allmänna domstolarna. Det torde inte heller innebära några problem att göra reglerna om straff, vite och hämtning i 9 kap. och om frister och laga förfall i 32 kap. , tillämpliga på förfarandet enligt marknadsföringslagen. Enligt kan endast fysisk person vara ombud för part. Här ligger en skillnad jämfört med den administrativa förvaltningsprocessen. Någon anledning att i detta hänseende göra undantag för marknadsföringsmål kan inte sägas föreligga. regler bör således också i detta avseende kunna gälla fullt ut i mål enligt marknadsföringslagen. Kumulation, ändring av talan och litispendens är exempel på frågor som kan ge upphov till svårlösta processuella problem i vanliga rättegångar. Dessa spörsmål kan dyka upp även i ett marknadsföringsmål. Häri ligger emellertid inget nytt. Också med nuvarande processordning kan tvingas ta ställning i en sådan fråga. Att domstolen i sin bedömning skall utgå från bestämda rättsregler främjar en fast och förutsebar rättstillämpning. I 19 § lagen om anges att en dom skall innehålla de skäl som domen grundas på. utformar sina avgöranden i stort enligt de anvisningar som gäller för domar och beslut i allmänhet. Att regler som på denna punkt ställer något högre krav skall gälla, innebär därför ingen större nyhet. Beträffande delgivning av handlingar i mål som handläggs vid finns bestämmelser i 20 § lagen om . Regeln innehåller de speciella föreskrifterna, att dom och beslut alltid skall delges och att delgivning av domar och beslut som innefattar vitesföreläggande inte får ske enligt 12 § delgivningslagen (dvs. med annan än den som söks), om det inte finns anledning anta att den sökte avvikit eller på annat sätt håller sig undan. I rättegångar i allmänhet underrättas parterna genom att en kopia av domen eller ett slutligt beslut sänds till dem i vanligt brev. Självklart finns det dock inget som hindrar att delgivning används, om domen eller beslutet innehåller ett vitesföreläggande. Det är i regel nödvändigt för att vitet senare skall kunna dömas ut, om föreläggandet inte följs. Enligt regeringens mening saknas skäl att just i marknadsföringsmål begränsa möjligheterna att använda 12 § delgivningslagen, när förutsättningarna för sådan s.k. surrogatdelgivning är uppfyllda eller att föreskriva att domar och beslut alltid skall delges. Tvärtom bör de regler som gäller för tvistemål i allmänhet kunna gälla också i dessa mål. I finns bestämmelser om möjligheterna att föra fastställelsetalan. Enligt 13 kap. 2 § RB får talan huruvida visst rätts- förhållande består eller inte består tas upp till prövning endast om det råder ovisshet om rättsförhållandet och ovissheten länder käranden till förfång. Så som bestämmelsen är utformad torde den inte gå att lägga till grund för en fastställelsetalan enligt marknadsföringslagen, med undantag för talan som avser att fastställa om skadeståndsskyldighet i sig föreligger eller inte. Förbuds-, åläggande- och avgiftsfrågor kan inte anses röra något rättsförhållande mellan två eller flera parter i den berörda paragrafens mening. Det har tidigare övervägts att införa en möjlighet för näringsidkare eller att väcka talan för att få fastställt huruvida en viss vidtagen eller planerad marknadsföring strider mot någon bestämmelse i marknadsföringslagen. Tanken på en sådan reform har emellertid avvisats av både principiella och praktiska skäl (se bl.a. prop. 1984/85:213 s. 60 f). Regeringen ser ingen anledning att i detta lagstiftningsärende frångå denna bedömning. I sammanhanget bör dock påpekas att enligt regeringens förslag kommer att kunna föra en förbuds- eller åläggandetalan, utan att yrka vite. Det blir dessutom även i fortsättningen möjligt för en näringsidkare att föra talan om mildring eller upphävande av ett tidigare förbud, om talan grundas på ändrade förhållanden. Båda dessa former av talan uppvisar likheter med en ren fastställelsetalan. En översiktlig och allmän genomgång av regelsystem ger alltså ingen anledning till oro för att en direkt tillämpning av balkens bestämmelser försämrar möjligheterna till en effektiv och ändamålsenlig handläggning av marknadsföringsprocesser. Tvärtom ger en sådan reformåtgärd goda förutsättningar för domstolarna att avgöra målen på ett så snabbt, billigt och enkelt sätt som möjligt, med bibehållande av högt ställda rättssäkerhetskrav. De fall där det är nödvändigt att i marknadsföringslagen ta in bestämmelser som avviker från eller fyller ut regler behandlas särskilt. I det föregående har behandlats bl.a frågor om interimistiska beslut (avsnitt 8.1.1), kvarstad (avsnitt 8.2.1), säkerhetsåtgärder i fråga om utplånande av vilsele- dande framställningar (avsnitt 8.4), forumfrågor (avsnitt 9.1), talerätt (avsnitt 9.3) och rättskraft (avsnitt 9.4). I det följande tas också upp frågor om intervention (avsnitt 9.5.3), vissa bevisfrågor (avsnitt 9.5.4) och rättegångskostnader (avsnitt 9.6). Närmast behandlas frågan om de indispositiva eller dispositiva tvistemålsreglerna skall tillämpas i marknadsföringsmålen. 9.5.2 Indispositiva eller dispositiva tvistemålsregler? -------------------------------------------------------------------- | Regeringens förslag: Mål enligt marknadsföringslagen skall hand-| | läggas enligt reglerna i om tvistemål där förlik-| | ning om saken inte är tillåten. Beträffande talan om skadestånd | | skall dock bestämmelserna om dispositiva (förlikningsbara) | | tvistemål gälla. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag när det gäller mål i vilka för talan som part. Däremot föreslår utredningen att mål om förbud eller åläggande med enskild part som kärande skall betraktas som dispositiva mål. Remissinstanserna är till övervägande del negativa till förslaget att mål om förbud eller åläggande i vissa fall skall kunna handläggas enligt regler för dispositiva mål. menar att uppdelningen i dispositiva och indispositiva mål inte passar för marknadsföringsmålen. Domstolen saknar en närmare analys av förutsättningarna för och konsekvenserna av förslaget i denna del. Vidare anför domstolen att den dominerande delen av marknadsföringsmålen är sådana att de angår ett allmänt intresse varför det skulle vara olämpligt att grunda domstolens avgörande på parternas dispositioner i sådana fall. Domstolen har också invändningar mot att skiljenämnd enligt utredningens förslag kommer att anförtros sådan myndighetskompetens som att utfärda förbud av offentligrättslig karaktär vid offentligrättsligt vite. , , , och Swedma anser att möjligheten för en skiljenämnd att tillämpa marknadsföringslagen bör analyseras och finner det vara en tveksam nyordning att en myndighetsuppgift anförtros en skiljenämnd. säger sig inte heller stödja förslaget i vad det öppnar för ett skiljeförfarande som tvistlösningsmodell utanför det begränsade området för bestämmande av skadestånd som kan komma att finnas. ställer sig frågande till om den föreslagna uppdelningen i dispositiva och indispositiva mål är lämplig och i praktiken genomförbar när det gäller en lagstiftning med så påtagliga offent- ligrättsliga förtecken. I vart fall synes det enligt befogat att i det fortsatta lagstiftningsarbetet ytterligare överväga konsekvenserna av den föreslagna processordningen och olikheterna vid handläggning av mål där för talan respektive i mål mellan privata parter. är ense med utredningen om att mål om marknadsstörningsavgift bör vara indispositiva, men ifrågasätter förslaget att i övrigt göra skillnad på mål där för talan och andra mål. Skälen för regeringens förslag: uppvisar processen i likheter med rättegången i ett indispositivt tvistemål. Domstolen anses bunden av den ram som käranden genom sitt yrkande dragit upp men inte av ett medgivande från den mot vilken en talan om förbud riktas. Detta framgår av departementschefens uttalande i prop. 1970:57 (s. 91) avseende förfaranderegler. , och senare domstolen, kan alltså inte gå utanför det som omfattas av ansökningen. Däremot är domstolen oförhindrad att ge ett förbud eller ett åläggande ett annat innehåll än som yrkats, så länge sanktionen rör det förfarande som domstolen har att pröva. förslag att regler för dispositiva tvistemål skall gälla i vissa mål mellan enskilda näringsidkare grundar sig på överväganden av i huvudsak processekonomisk natur. Utredningen menar också att det förhållandet att parterna disponerar över processen i så stor utsträckning som möjligt inverkar positivt på utvecklingen av etiska regler inom näringslivet och på det s.k. egenåtgärdssystemet. I fall där för talan föreslår dock utredningen, mot bakgrund av de regler om rättegångskostnader som man har stannat för, att reglerna för indispositiva tvistemål skall gälla. De mål där det enligt utredningens förslag skulle bli fråga om att tillämpa dispositiva tvistemålsregler är - förutom mål om skadestånd - förbud och åläggande där annan än är kärande. Som har nämnts är mål om förbud eller åläggande närmast att jämföra med rättegången i indispositiva tvistemål. Om en förbuds- eller åläggandeprocess behandlas som ett dispositivt tvistemål, innebär det att domstolen vid sin prövning av saken är bunden av de omständigheter (rättsfakta) som parterna åberopar som grund för sin talan och av eventuella eftergifter och medgivanden som görs. Rättens ansvar för bevisning och utredning i målet begränsas och möjligheten för parterna att åberopa nya bevis eller omständigheter i högre rätt inskränks. Vidare kan en part som uteblir från ett sammanträde drabbas av tredskodom. Innebörden av detta kan sammanfattningsvis sägas vara att parterna helt och hållet disponerar över processen och att ansvaret för att tvistefrågorna blir så allsidigt och fullständigt belysta som möjligt läggs på parterna och endast till mycket ringa del på domstolen. Detta är en naturlig utgångspunkt när processen rör parternas privata rättsförhållanden. I en rättegång om förbud eller åläggande ser emellertid bilden annorlunda ut. En sådan process är inte inriktad på att slita en privat tvist mellan två stridande parter. Rättegången gäller i stället att pröva om ett visst förfarande står i strid mot bestämmelser som har till ändamål att skydda allmänna konsument- och näringsidkarintressen. Enligt regeringens mening kan det inte överlåtas på parterna att fullt ut disponera över en sådan process. Detta gäller i särskilt hög grad när domen, som regeringen föreslår, får rättskraft mot samtliga som kunnat föra talan i målet som kärandeparter. En annan sak är att den som gjort sig skyldig till överträdelsen kan åta sig gentemot käranden att upphöra med sin marknadsföring eller att käranden kan återkalla talan på grund av en ekonomisk uppgörelse med svaranden. Sådana åtaganden eller uppgörelser har ingen inverkan på frågan om överträdelsen bör föranleda en dom om förbud eller åläggande, med de verkningar en sådan dom har. Slutsatsen av detta resonemang är att talan om förbud eller åläggande bör handläggas som mål där förlikning om saken inte är tillåten, oavsett vem som är kärande. Detta får, som har framgått, betydelse för parternas möjligheter att disponera över processen och för rättens eget utredningsansvar. I vilken mån domstolen bör verka för att berika processmaterialet måste avgöras med hänsyn till förhållandena i varje enskilt mål. Allmänt kan sägas att omfattningen av utredningsansvaret får bero på allmänintressets styrka i förhållande till sakens beskaffenhet. Att ett mål är indispositivt innebär inte att parterna fråntas ansvaret får målets utredning. Tvärtom vilar det i första hand på dessa att se till att allt relevant material blir tillgängligt för domstolen. Rättens agerande bör därför i de allra flesta fall kunna inskränka sig till att göra behövliga kompletteringar av processmaterialet. Det bör endast i sällsynta undantagsfall, när allmänintresset får anses väga särskilt tungt eller när någon särskild omständighet föranleder det, komma i fråga att domstolen efterforskar helt nya bevis eller omständigheter som inte tidigare berörts i målet. Att ett mål är indispositivt innebär att kärandens talan förfaller, om han inte infinner sig till ett sammanträde. I konkurrenslagen har införts en särskild bestämmelse som anger att om för talan som part, gäller i fråga om föreläggande för part och parts utevaro vad som i är föreskrivet för åklagare. riskerar därför ingen annan sanktion än kostnadsansvar, om myndigheten uteblir från ett sammanträde. Det framstår som lämpligt att samma ordning gäller för i mål enligt marknadsföringslagen.