prop · GI03129 · 1995-01-01 00:00:00 — Diakoner och diakonissor bör enligt i detta avseende jämställas med präster. ifrågasätter behovet av utvidgad tystnadsplikt och hänvisar till kyrkolagens förarbeten där det uttalades att sådant behov inte förelåg, eftersom dels endast präst fick leda bikt och därmed sammanhängande samtal, dels be- stämmelsen i 7 kap. 33 § sekretesslagen i övrigt fick anses tillfyllest. Vad beredningen anfört till stöd för sitt förslag är enligt hovrätten inte ägnat att beröva det argumentet den betydelse det förut tillmätts. Beträffande förslaget att denna tystnadsplikt skall jämställas med prästernas, vilket bl.a. skulle medföra att de inte vore skyldiga att vittna ens om konfidenten skulle vilja lösa dem från tystnadsplikten, lägger hovrätten för sin del vikt vid att tystnadsplikten ytterst ligger i den enskildes intresse. Det bör även övervägas om tystnadsplikten verkligen skall tillåtas medföra att ytterligare en yrkes- kategori helt undantas från vittnesplikt, särskilt som redan undantaget för präster inte är ställt utom diskussion. och Stiftsstyrelsen i , som också avstyrker beredningens för- slag, betraktar frågan om utvidgning av tystnadsplikten ur två synvinklar: dels vad som kan vara bra för samhällets del, dels vad som är bäst för den enskilda människan. När det gäller samhällets intresse av att bevara största möjliga öppenhet kringskärs detta om alltför många yrkesgrupper ställs under dessa ovillkorliga regler och när det gäller den enskilde kan det innebära oöverstig- liga svårigheter att tillgodose dennes behov om tystnadsplikten i dess mest om- fattande form ständigt möter. i framhåller att en prästs absoluta tystnadsplikt i grunden har en teologisk motivering. Prästen får i bikten möjlighet att ge avlösning utan att synden får bli allmänt känd. En diakon har inte som en präst möjlighet att ge avlösning. Om en diakon får samma tystnadsplikt som en präst kan denna därför inte motiveras teologiskt. Även praktiska skäl talar mot en utvidgning av tystnadsplikten. Teologiska skäl för att inte genomföra beredningens förslag an- förs också av och Stiftsstyrelsen i . påpekar att diakoner ofta arbetar i ett sammanhang där det är ett naturligt och nödvändigt inslag att man i ett arbetslag kan diskutera hur klienterna/konfidenterna utvecklas. En absolut tystnadsplikt skulle omöjliggöra eller i vart fall försvåra ett sådant arbete. diakonisällskap avstyrker förslaget att de som vigts till diakoner skall få samma tystnadsplikt som präster men föreslår i stället att de endast får samma befrielse från vittnesplikten som tillkommer präster. kyrkomöte anser att övervägande skäl talar för att man bör avvakta resultatet av ett inomkyrkligt utredningsarbete om det kyrkliga ämbetet innan man tar slutlig ställning till frågan om diakonernas tystnadsplikt. Skälen för regeringens bedömning: För den som är prästvigd i gäller tystnadsplikt enligt 36 kap. 1 § kyrkolagen avseende uppgifter som han eller hon erfarit under bikt eller själavårdande samtal. Tystnadsplikten är absolut, dvs. gäller oavsett om det skulle vålla skada om uppgiften röjs. Prästens tystnadsplikt bryts inte av den skyldighet att vittna inför domstol som gäller för flertalet offentliga funktionärer som är belagda med tystnadsplikt. Vid sidan av prästens tystnadsplikt för uppgifter under bikt och själavårdande samtal föreligger sekretess i viss utsträckning för uppgifter inom kyrkans församlingsvårdande verksamhet som avser enskilda personers förhållanden (7 kap. 33 § sekretesslagen). Med församlingsvårdande verksamhet avses själavårdande och diakonal verksamhet samt barn- och ungdomsverksamhet. Tystnadsplikt enligt dessa bestämmelser gäller bl.a. för diakoner som deltar i församlingsvårdande verksamhet. kyrkomöte uttalade med anledning av regeringens skrivelse med förslag till ny kyrkolag att diakonvigda borde ha samma rättigheter och skyldigheter som präster när det gäller tystnadsplikt för sådant som har erfarits i samband med den direkta själavården (2KL 1991:1, kskr. Regeringen föreslog emellertid inte någon ändring i bestämmelserna om tystnadsplikt (jfr prop. 1991/92:85 s. 96). anförde bl.a. att det borde övervägas att utvidga bestämmelsen i 36 kap. 1 § kyrkolagen till att gälla diakoner, som vigts i ordning. Syftet skulle vara att täcka även sådana själavårdande samtal som äger rum utanför ramen för församlings- vårdande verksamhet. Frågan borde enligt utskottet utredas vidare (1991/92:KU32 s. 15 f.). Kyrkoberedningen har funnit det motiverat att utvidga diakonernas tystnadsplikt så att den blir helt likvärdig med prästernas. Enligt beredningen är det för respekten för vigningen som ett livslångt åtagande liksom i arbetet inom den kyrkliga organisationen av värde med en sådan mer långtgående tystnadsplikt för diakonerna. Remissutfallet är splittrat. Ett stort antal remissinstanser avstyrker helt beredningens förslag. En del anser att frågan åtminstone bör utredas ytterligare. Den fråga som är aktuell är om den lagstadgade tystnadsplikten för diakoner skall utvidgas till att även avse de diakoner som inte arbetar i den offentliga verksamheten och om diakonernas tystnadsplikt generellt bör stämma överens med prästernas. För vår del vill vi till en början upprepa vad regeringen slog fast i ärendet om en ny kyrkolag, nämligen att den tystnadsplikt som gäller inom församlingsvårdande verksamhet i princip bör vara tillfyllest för diakonernas verksamhet. Den absoluta tystnadsplikt som därutöver gäller för prästerna är knuten till det kyrkliga ämbetet som präst och inte till prästtjänsten. Som några domkapitel har påtalat finns det i grunden teologiska motiv för kopplingen mellan det prästerliga ämbetet och den absoluta tystnadsplikten. Det pågår ett inomkyrkligt utredningsarbete om det kyrkliga ämbetet. Det fortsatta arbetet avser i första hand diakonatets ställning. Enligt vår mening kan det innan resultatet av det arbetet föreligger inte vara lämpligt att utvidga diakonernas tystnadsplikt på det sätt som Kyrkoberedningen har föreslagit. Regeringen lägger därför inte fram något lagförslag i den delen. 17.1 Förslaget till lag om ändring i kyrkolagen (1992:300) I 10 och 11 §§ har det efter mönster från kommunallagen förts in hänvisningar till viss annan lagstiftning. Ändringar i den territoriella församlingsindelningen Bestämmelsen i 24 § har anpassats till ändringarna i 22 kap. Bildande av kyrkliga samfälligheter m.m. Bestämmelsen i 1 § har anpassats till ändringarna i 11 kap. I 14, 19 och 21 §§ har hänvisningarna justerats till de föreslagna ändringarna i 12, 13, 17 och 22 kap. Allmänt om församlingar samt kyrkliga samfälligheter på lokal nivå Av lagtekniska skäl föreslås att hela nuvarande 11 kap. upphävs och ersätts av ett nytt kapitel. Lagförslaget Nuvarande föreskrifter i kyrkolagen 11 kap. 1 § 11 kap. 1 § 2 § - 3 § - 4 § 1 § 5 § 1 § 6 § 2 § 7 § 3 § 8 § 4 § 9 § 5 § 10 § 6 § 11 § 7 § 12 § - 13 § 8 § 14 § 9 § 15 § 10 § 16 § 11 § 17 § 12 § 18 § 13 § 19 § 14 § 20 § 15 § 21 § 16 § 22 § 17 § 23 § 18 § 24 § 19 § I sak innebär de föreslagna ändringarna att den kyrkokommunala kompetensen uttrycks på ett sätt som ansluter till regleringen av kompetensen i kommunallagen. Av 1 § framgår lokaliseringsprincipen. Begreppet medlem används här för att ge uttryck åt det kyrkokommunala medlemsbegreppet. Med medlem avses den som är folkbokförd i församlingen. Det faller utanför en kyrkokommuns ordinära kompetens att göra vederlagsfria prestationer till enskilda personer utan att denna rätt eller skyldighet har stöd i lag (förbudet mot att ge understöd åt enskilda). Åtgärderna måste generellt sett mer ta till vara ett allmänt intresse för församlingen. Detta framgår bl.a. av rättspraxis på området. I 2 kap. 1 § kommunallagen uttrycks kravet på allmänintresse. I det kyrkliga sammanhanget skulle det emellertid kunna leda tanken fel att i lagtext tala om ett allmänintresse för att uttrycka församlingens kompetens. Något sådant begrepp har därför inte införts. 2 § ger uttryck åt likställighetsprincipen och 3 § innehåller en bestämmelse som uttrycker det förbud mot beslut med retroaktiv verkan som enligt praxis finns på det kommunala området. Angående medlemsbegreppet, se kommentaren under 1 §. 4 § motsvarar innehållet i den i princip uttömmande uppräkning av församlingsangelägenheter som görs i nuvarande 11 kap. 1 § andra stycket. Paragrafen är sammankopplad med den allmänna kompetensbeskrivningen i 1 § genom en hänvisning dit. 12 § är ny. Den anger att föreskrifterna i 1 - 3 §§ inte enbart gäller för församlingarna utan också för de kyrkliga samfälligheterna. Att samfälligheterna också är kyrkliga kommuner är reglerat i 4 kap. 9 §. Härav följer att de allmänna kommunalrättsliga principerna också bör gälla i lika mån för samfälligheterna som för församlingarna. I 14, 15 och 17 §§ används begreppet kyrkomedlem. Med detta avses den som är medlem av . I 22 § har ett tillägg gjorts som möjliggör för kyrkofullmäktige eller kyrkostämman att delegera, förutom grupper av ärenden, också enskilda ärenden. Av tredje stycket framgår att det blir möjligt för fullmäktige att ge s.k. finansbemyndiganden. I kapitlet har förts in en ny paragraf, 9 a §, som handlar om entledigande av förtroendevalda i vissa fall under löpande mandatperiod. De närmare motiven har redovisats i avsnitt 6. Av lagtekniska skäl föreslås att hela nuvarande 13 kap. upphävs och ersätts av ett nytt kapitel. Lagförslaget Nuvarande föreskrifter i kyrkolagen 13 kap. 1 § 13 kap. 1 § 2 § 2 § 3 § 3 § 4 § 4 § 5 § 5 § 6 § 6 § 7 § 8 § 8 § 9 § 9 § 10 § 10 § 10 § 11 § 11 § 12 § 12 § 13 § 13 § 14 § 13 § 15 § 15 § 16 § 16 § 17 § 17 § 18 § 18 § 19 § 19 § 20 § 20 § 21 § - 22 § - 23 § 21 § 24 § 22 § 25 § 23 § 26 § 25 § 27 § 26 § 28 § 27 § 29 § 28 § 30 § 29 § 31 § 30 § 32 § 30 § 33 § 30 § 34 § 31 § 35 § - 36 § 32 § 37 § 31 § 38 § 33 § 39 § - 40 § - 41 § 34 § 42 § 35 § 43 § 36 § 44 § - 45 § 37 § 46 § 38 § 47 § 39 § 48 § 40 § I sak innebär de föreslagna ändringarna att reglerna om fullmäktiges arbetsformer har anpassats till motsvarande regler för fullmäktige i kommunallagen. Huvudsyftet är att förenkla regleringen och ge ett ökat utrymme för fullmäktige att själva bestämma om arbetsformerna. Några av ändringarna kommenteras närmare i det följande. I 6 § regleras ordförandeskapet. Bestämmelserna i nuvarande 6 och 7 §§ om hur ordförandeskapet utövas har slopats. Detta kan i stället regleras i arbets- ordningen. 9-12 §§ reglerar hur sammanträdena kungörs. Detaljregleringen av i vilka tidningar det är tillåtet för kyrkofullmäktige att annonsera har, liksom i kommunallagen, slopats. Vidare har regeln om en minoritets möjligheter att bestämma om annonsering i en viss tidning utformats lika med den om bordläggning i 26 §. Detta stämmer överens med hur frågan har behandlats i kommunallagen. I 17 § finns bestämmelser om jäv. I första stycket har endast den ändringen gjorts att begreppet sambo har införts. Sambo definieras på samma sätt som i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem. I andra stycket finns en ny hänvisning till de regler om verkan av jäv som föreslås bli införda i 17 kap. 21 § andra-fjärde styckena. 18 § handlar om rätt och skyldighet för utomstående att medverka. Den tidigare uppräkningen i flera punkter av personkretsen har slopats. I stället anges bara att kyrkoherden skall ha rätt att delta i överläggningarna men inte i besluten och att kyrkofullmäktige får bestämma att också andra skall ha en sådan rätt. Det innebär en saklig skillnad genom att den nuvarande lagstadgade rätten för vissa att delta i överläggningarna, bl.a. för ordföranden i kyrkorådet och annan nämnd, nu blir fakultativ och alltså beroende av vad fullmäktige bestämmer i frågan. Det kan förutsättas att både kyrkorådets ordförande och vice ordförande i normalfallet får rätt att delta i överläggningarna. I 19-24 §§ behandlas ärendenas art och beredning. I 20 § fjärde stycket görs ett förtydligande i fråga om kyrkorådets roll i beredningsprocessen, genom att det markeras att kyrkorådet ansvarar som sista instans för att det finns ett förslag till beslut i varje ärende. 26 § handlar om bordläggning av ärenden. Ordförandens nuvarande rätt och skyldighet att bestämma till vilken dag ett ärende skjuts upp har slopats och i stället föreskrivs att ett ärende som bordlagts skall tas upp på nästa sammanträde, om fullmäktige inte beslutar något annat. I 28 § ges föreskrifter om ordningen vid kyrkofullmäktiges sammanträden. Den nuvarande bestämmelsen i 27 § tredje stycket om att ordföranden får upplösa ett sammanträde, när det uppstår oordning som inte kan avstyras, har slopats. Denna fråga kan i stället regleras i arbetsordningen. I 34-40 §§ finns bestämmelser om interpellationer och frågor. I 34 § anges vilka ärenden som en interpellation får avse, nämligen ärenden som hör till kyrkofullmäktiges, en nämnds eller en fullmäktigeberednings handläggning. I paragrafens andra mening anges att interpellationer inte får avse ärenden som rör myndighetsutövning mot någon enskild. Detta är en nyhet som kan ha viss betydelse, eftersom det förekommer viss myndighetsutövning hos lokala kyrkliga organ, t.ex. tillsättning av prästtjänster och upplåtelse av gravrätt. I 37 § anges av och till vem interpellationer får ställas. Fullmäktige ges möjlighet att utvidga personkretsen och bestämma vilka förtroendevalda som skall kunna interpelleras utöver den obligatoriska kretsen. Det har inte, liksom i fråga om den motsvarande ändringen i kommunallagen, ansetts ändamålsenligt att närmare försöka ange vilka förtroendevalda som skall kunna interpelleras direkt. Såsom även angetts i förarbetena till kommunallagen (prop. 1990/91:117 s. 86) förutsätts dock att fullmäktige inte kommer att bestämma kretsen till andra än de politiskt direkt ansvariga. På det kyrkokommunala området bör dock, liksom , interpellationer även kunna riktas till och besvaras av kyrkoherden i dennes egenskap av ledamot i kyrkorådet. 45 § handlar om justering av protokollet. Reglerna har förenklats och fullmäktige har fått större frihet att bestämma om formerna för justeringen. Enligt 48 § blir det obligatoriskt att ta in bestämmelser om justeringen av protokoll i arbetsordningen. Dessa föreskrifter kan behandla t.ex. när omedelbar justering får göras och antalet justerare utöver ordföranden. Den nuvarande möjligheten att justera protokollet vid nästa sammanträde har slopats. Detta har gjorts av effektivitetsskäl, dvs. för att undvika onödig fördröjning i vissa fall med att justera protokollet. I 5 § andra stycket i dess nuvarande lydelse anges att beslut om i vilka ortstidningar som kyrkostämmans sammanträde skall tillkännages får fattas för flera kalenderår. På detta sätt har det markerats en skillnad mot den möjlighet som kyrkofullmäktige har enligt nuvarande 13 kap. 11 § (till vilken det f.ö. hänvisas i 5 § första stycket) och som anger tiden till ett kalenderår i taget. Eftersom den detaljreglering som finns i detta avseende i 13 kap. 11 § nu föreslås slopad kan motsvarande detaljreglering för kyrkostämman slopas. Andra stycket i 5 § föreslås därför utgå. I 8 § regleras hur föreskrifterna om kyrkofullmäktige skall tillämpas på kyrkostämma. Där hänvisas bl.a. till nuvarande 13 kap. 10 § som föreskriver bl.a. att kungörelsen om sammanträdet minst före sammanträdesdagen skall sändas till varje ledamot och ersättare på ett lämpligt sätt. En strikt tolkning skulle innebära att kungörelsen till kyrkostämman skall sändas till varje röstberättigad kyrkomedlem. Detta har inte varit avsikten. Hänvisningen i 14 kap. 8 § till 13 kap. 10 § slopas därför. Vidare har nuvarande hänvisningar till 13 kap. 8 § första stycket, 9 § första stycket och 11 § slopats. Visserligen finns motsvarigheter till nämnda paragrafer kvar även i det föreslagna nya 13 kap. Eftersom motsvarande regler redan finns för kyrkostämmas vidkommande i 14 kap. 2, 3, 4 och 5 §§ är emellertid dessa hänvisningar onödiga. Bestämmelsen i 9 § har anpassats till ändringarna i 13 kap. Regeln i punkt 4 kan givetvis tillämpas bara om det har getts en generell rätt för kyrkorådets ordförande eller vice ordförande att delta i delegerades överläggningar. Kyrkofullmäktige i kyrkliga samfälligheter Bestämmelsen i 4 § har anpassats till ändringarna i 13 kap. Regeln i punkt 5 kan givetvis tillämpas bara om det har getts en generell rätt för kyrkorådets ordförande eller vice ordförande att delta i samfällighetens överläggningar. och övriga nämnder i församlingar Av lagtekniska skäl föreslås att hela nuvarande 17 kap. upphävs och ersätts av ett nytt kapitel. Lagförslaget Nuvarande föreskrifter i kyrkolagen 17 kap. 1-21 §§ 17 kap. 1-21 §§ 22 § - 23 § - 24 § 22 § 25 § 23 § 26 § 24 § 27 § 25 § 28 § 26 § 29 § 27 § 30 § - 31 § - 32 § - 33 § - 34 § - 35 § 28 § 36 § 29 § 37 § 30 § 38 § 31 § 39 § 32 § 40 § 33 § I 3 § har ett tillägg gjorts av vilket det framgår att även direktvalda kyrkoråd får samma möjligheter som andra kyrkoråd att ha hand om informationsverksamhet i församlingen. Den tidigare skillnaden i detta avseende mellan vanliga kyrkoråd och direktvalda kyrkoråd har inte varit motiverad, något som också kyrkomöte har påtalat (jfr 1KL 1994:2 s. 25). I 21-23 §§, som delvis är nya, regleras frågan om jäv. Regleringen är uttömmande och avser all handläggning hos kyrkorådet och nämnderna, oavsett om det är fråga om ärenden som innebär myndighetsutövning mot enskilda eller inte. Bestämmelserna gäller både förtroendevalda och anställda. I övrigt hänvisas till motiven i avsnitt 11. I 29 § är det en nyhet att det inte längre krävs kyrkofullmäktiges eller kyrkostämmans bemyndigande för att kyrkorådet eller övriga nämnder skall få delegera ärenden. En annan nyhet är att inte bara hela ärendegrupper kan delegeras, utan också enskilda ärenden. 30 § är ny. Möjligheterna att delegera har vidgats. Att kyrkorådet och övriga nämnder måste ha kvar ett övergripande ansvar för hela verksamheten inom respektive område markeras av att ärenden som avser verksamhetens mål, inrikt- ning, omfattning eller kvalitet inte får delegeras. Detta övergripande ansvar motiverar också att man behåller kravet på att rådet eller nämnden i sin helhet måste besluta om framställningar eller yttranden till fullmäktige eller stämman liksom yttranden med anledning av att rådets eller en annan nämnds beslut har överklagats. I 32 §, som är ny, finns bestämmelser som medger att brådskande ärenden delegeras. Villkoret är att man inte kan vänta med besluten till nästa sammanträde och att det rör sig om ärenden som oundgängligen måste avgöras. Någon begränsning av möjligheterna att delegera enligt denna paragraf med hänsyn till ärendets natur finns inte. Ärenden som avgörs med stöd av denna paragraf måste anmälas vid nästa sammanträde med nämnden. Även 33 och 34 §§ är nya. 33 § innebär att det införs möjligheter att vidaredelegera beslutanderätt. Med uttrycket "någon som har en ledande ställning inom församlingen" avses både kyrkoherden och förvaltningschefer. Det ankommer på de kyrkliga kommunerna att i en arbetsordning eller liknande dokument bestämma vilka som skall ha rätt att vidaredelegera. Beslutet skall anmälas till den som har vidaredelegerat. I övrigt hänvisas beträffande innebörden av denna bestämmelse till förarbetena till 6 kap. 37 § kommunallagen (prop. 1990/91:117 s. 205 och 206). 34 § syftar till att förstärka brukarinflytandet när beslut skall fattas. Det kan ske genom att villkor ställs upp när ärenden skall delegeras. Här kan hänvisas till prop. 1986/87:91 och KU1987/88:23. En nämnd får i övrigt ställa upp villkor i samband med att ärenden delegeras. Att de nya bestämmelserna kommer att gälla också direktvalda kyrkoråd framgår av 35 §. I 36 §, som motsvarar nuvarande 29 §, har föreskrifterna om att kyrkofullmäktige eller kyrkostämma tillsätter nämnder för den förvaltning m.m. som enligt särskilda författningar sköts av dessa tagits bort. Sådana specialreglerade nämnder finns inte på det kyrkokommunala området. finns de inte heller på det kommunala området. I 38 §, som motsvarar nuvarande 31 §, har det införts ett nytt tredje stycke. Kyrkoherden får rätt att närvara och delta i överläggningarna i utskott till vilket en församlings kyrkoråd har delegerat beslutanderätt, när utskottet behandlar sådana ärenden. Kyrkoherden har därvid möjlighet att i annexförsamling sätta annan präst i sitt ställe. Genom en hänvisning från 18 kap. 4 § kommer bestämmelsen att bli tillämplig även för utskott till vilket kyrkoråd i en samfällighet delegerat beslutanderätt. I ett nytt fjärde stycke anges att kyrkoherden har rätt att få sin mening antecknad i protokollet. I 40 § har tiden för att avge verksamhetsberättelse utökats . 18 kap. Kyrkoråd och övriga nämnder i kyrkliga samfälligheter Hänvisningarna i 4 § har anpassats till ändringarna i 17 kap. Av lagtekniska skäl föreslås att hela nuvarande 19 kap. upphävs och ersätts av ett nytt kapitel. Lagförslaget Nuvarande föreskrifter i kyrkolagen 19 kap. 1 § 19 kap. 1 § 2 § - 3 § 3 § 4 § 4 § 5 § 5 § 6 § 6 § 7 § 7 § 8 § 8 § 9 § 9 § 10 § 12 § 11 § 13 § 12 § 14 § 13 § - 14 § - 15 § - 16 § - 17 § - 18 § - 19 § - 20 § 15 § 21 § 16 § I sak har flera ändringar gjorts som syftar till att underlätta en flexibel och modern ekonomihantering på samma sätt som genom kommunallagen har införts för de borgerliga kommunerna. En del nyheter kommenteras närmare i det följande. Enligt 1 § skall församlingen ha en god ekonomisk förvaltning. Paragrafen ersätter den nuvarande bestämmelsen i 19 kap. 1 § om förmögenhetsskydd. Det har inte ansetts meningsfullt att uttömmande ange vad som kan anses höra till en god ekonomisk hushållning. I 2 § ges exempel på vad som ligger i en sådan hushållning, nämligen att medelsförvaltningen skall ske på ett sådant sätt att krav på god avkastning och betryggande säkerhet kan tillgodoses. Det måste också anses höra till en god ekonomisk hushållning att kyrkliga kommuner som får försäljningsvederlag för anläggningstillgångar eller försäkringsersättning för sådan egendom använder motsvarande belopp för att investera i andra anlägg- ningstillgångar eller för att betala skulder som tagits för att förvärva sådana tillgångar. Detta hindrar inte att det i vissa speciella fall kan vara tillåtet att använda medel från försäljning av en anläggningstillgång för löpande behov, t.ex. om en förändrad verksamhetsinriktning gör behovet av anläggningstillgången avsevärt mindre. Till en god ekonomisk hushållning hör också att sett över någon tid av inte allt för lång varaktighet ha balans mellan inkomster och utgifter. Att undergräva sin ekonomi genom en konsekvent underbalansering av budgetarna kan inte anses förenligt med en god ekonomisk hushållning. Även om bestämmelsen om god ekonomisk hushållning till sin natur är sådan att den saknar direkt rättsverkan bör den kunna utgöra en viktig utgångspunkt för revisorernas granskning av den ekonomiska förvaltningen. Angående förhållandena kring begreppet god ekonomisk hushållning i övrigt hänvisas till prop. 1990/91:117 s. 109-111 och 211. I 4 § behandlas budgetens innehåll. I sak föreslås den ändringen att det inte längre krävs att budgeten skall vara balanserad. skall det dock framgå av budgeten hur utgifterna skall finansieras. En annan nyhet är att det av budgeten skall framgå hur den ekonomiska ställningen beräknas vara vid budgetårets slut. Genom denna regel ställs indirekt ett krav på kyrkokommunerna att upprätta en balansbudget. Det införs också ett krav på att budgeten skall innehålla en verksamhetsplan samt krav på rullande ekonomiska treårsplaner. 9 § ersätter bestämmelsen om medelsanvisning i nuvarande 19 kap. 9 § första stycket. Regeln innebär att det i fortsättningen inte ställs något krav på balansering av de anslagsbeslut som fattas utan samband med budgetfastställelse. Kyrkofullmäktige eller kyrkostämman måste dock ange hur utgiften skall finansieras. I 11-19 §§ finns föreskrifter om räkenskapsföring och redovisning. I 13 § ställs nya krav på hur årsredovisningen skall utformas.