prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — Eftersom det inte görs någon skillnad i fråga om de objektiva rekvisiten mellan exempelvis å ena sidan otillåten miljöverksamhet och å andra sidan grovt sådant brott hänvisas i paragrafen endast till de bestämmelser där de grundläggande brottsbeskrivningarna finns. Med ordet "överträdelse" avses att gärningen objektivt sett skall strida mot de miljöregler som sanktioneras genom vissa straffbestämmelser. För större tydlighets skull anges i lagtexten uttryckligen att något subjektivt rekvisit, uppsåt eller oaktsamhet, inte behöver vara uppfyllt. En miljöskyddsavgift skall inte betalas om överträdelsen är av obetydlig beskaffenhet. Härmed avses att bagatellartade fall inte skall föranleda att miljöskyddsavgift döms ut. 2 § Miljöskyddsavgiften skall betalas av den fysiska eller juridiska person som har bedrivit den verksamhet i vilken överträdelsen har skett eller, om det inte är fråga om en verksamhet, av den person som har vidtagit den förbjudna åtgärden. Paragrafen motsvarar 53 § miljöskyddslagen. Det avgörande för vem som i det enskilda fallet skall betala avgiften är vem som är ansvarig för den verksamhet eller åtgärd som är aktuell. Alla slag av juridiska personer, oavsett vad de fyller för funktion, bör kunna vara subjekt för avgiften. Det krävs alltså inte att en ägare eller en tillståndshavare eller någon annan som på liknande sätt har ansvaret för en verksamhet själv har gjort sig skyldig till överträdelsen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 3 § Miljöskyddsavgiftens belopp skall bestämmas med hänsyn till den fara eller skada som en överträdelse av det slag som det är frågan om kan antas medföra samt till de ekonomiska fördelar som en överträdelse av detta slag allmänt sett kan antas innebära för den som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd som avses i 2 §. Miljöskyddsavgiften skall, om inte annat följer av 5 §, bestämmas till lägst och högst . Närmare föreskrifter för bestämmande av miljöskyddsavgiften enligt denna paragraf får meddelas av regeringen. Av första stycket i paragrafen framgår att miljöskyddsavgiften skall fastställas med hänsyn till den fara eller skada som överträdelse av det slag som det är fråga om kan antas medföra samt till de ekonomiska fördelar som en överträdelse av detta slag allmänt sett kan antas innebära för den som bedriver en sådan verksamhet eller vidtar en sådan åtgärd som avses i 2 §. Det är således inte fråga om att i varje enskilt fall exakt bedöma den fara eller skada som uppkommit eller beräkna de ekonomiska fördelar som överträdelsen inneburit. Miljöskyddsavgiften skall i stället bestämmas mer schablonmässigt. I paragrafens andra stycke anges minimi- och maximibeloppen för miljöskyddsavgiften. Vid synnerligen försvårande omständigheter kan dock länsrätten enligt 5 § bestämma miljöskyddsavgiften till ett betydligt högre belopp än vad som anges i denna paragraf. Högsta belopp till vilket miljöskyddsavgiften kan bestämmas enligt denna paragraf är . Miljöskyddsavgiften är avsedd att vara ett komplement till bl.a. straff och företagsbot. Avgifterna skall bestämmas till så höga belopp att det inte blir lönsamt att överträda exempelvis ett villkor i ett tillstånd. De miljöskyddsavgifter som bestäms skall verka avhållande på företaget i sig men också vara avskräckande för andra. Enligt tredje stycket bemyndigas regeringen att meddela närmare föreskrifter för bestämmande av avgiften. Innehållet i dessa föreskrifter har berörts i avsnitt 4.18.8. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 4 § Frågor om miljöskyddsavgift prövas av länsrätten på talan av Mil- jöombudsmannen. Talan väcks genom ansökan. Bestämmelsen är i huvudsak ny. Frågan om fastställande av miljöskyddsavgift skall till skillnad från vad som gällde enligt miljöskyddslagen prövas av länsrätten. Skälen härför har närmare utvecklats i avsnitt 4.18.9. I fråga om handläggningen blir allmänna förvaltningsprocessuella bestämmelser tillämpliga. Talan skall föras av . En närmare redogörelse för skälen till detta finns i avsnitt 4.16. 5 § Vid synnerligen försvårande omständigheter får rätten bestämma miljöskyddsavgiften till ett högre belopp än som anges i 3 §, dock högst . Rätten får också jämka eller efterge miljöskyddsavgiften om det till följd av särskilda skäl skulle vara oskäligt att bestämma avgiften enligt 3 §. Paragrafen har utformats i huvudsaklig enlighet med Lagrådets förslag. Av första stycket framgår att rätten, om det föreligger synnerligen försvårande omständigheter, kan bestämma miljöskyddsavgiften till ett högre belopp än , dock aldrig . Denna möjlighet är endast förbehållen domstol. Detta innebär att vid utfärdande av ett avgiftsföreläggande enligt 6 § måste hålla sig till de beloppsgränser som anges i 3 § andra stycket. Den höga tariffen i förevarande paragraf har bestämts med den utgångspunkten att det alltid skall kunna tas ut en sanktionsavgift som grundas i den ekonomiska vinningen. Synnerligen försvårande omständigheter kan anses föreligga exempelvis då verksamhetsutövaren visat uppenbar nonchalans eller likgiltighet, eller vid överträdelser som kan antas medföra mycket stora och omfattande skador eller kan antas innebära mycket stora ekonomiska fördelar. Andra stycket motsvarar i sak 55 § miljöskyddslagen. Domstolen skall kunna jämka eller efterge miljöskyddsavgiften om det till följd av särskilda skäl skulle vara oskäligt att fastställa miljöskyddsavgiften enligt 3 § eller 5 § första stycket. Särskilda skäl kan exempelvis vara att straff utdömts för samma överträdelse. Detta innebär emellertid inte att länsrätten skall avvakta med ett avgörande i avgiftsfrågan. Länsrätten har att ta upp ansökan om miljöskyddsavgift till prövning direkt då den kommit in till domstolen. Särskilda skäl kan även vara att otillåtna utsläpp orsakats av svårförutsebara händelser eller inträffat trots att alla rimliga tekniska försiktighetsmått iakttagits. Att jämkning eller eftergift endast är tillämplig i undantagsfall och att regeln skall tillämpas restriktivt markeras genom kravet på att särskilda skäl skall föreligga. 6 § Fråga om påförande av miljöskyddsavgift får i fall som inte är av större vikt prövas av genom avgiftsföreläggande. Avgiftsföreläggande innebär att den som antas ha gjort sig skyldig till en överträdelse som avses i 1 § föreläggs miljöskyddsavgiften till godkännande eller . Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols lagakraftvunna dom varigenom miljöskyddsavgift påförts. Godkännande som sker sedan gjort ansökan hos länsrätten enligt 4 § är dock utan verkan. Paragrafen innehåller en bestämmelse om ett summariskt förfarande vid uttagande av miljöskyddsavgift. Avsikten med införandet av denna bestämmelse är att i fall som inte är av större vikt ersätta ett dyrt och tidskrävande förfarande vid domstol. Som framgår av första stycket är möjligheten att utfärda ett avgiftsföreläggande begränsad till fall som inte är av större vikt. Härmed avses exempelvis att frågor av principiell natur eller överträdelser som betingar en hög miljöskyddsavgift skall prövas av domstol och inte genom avgiftsföreläggande. De närmare skälen för bestämmelsen framgår av avsnitt 4.18.9. Av andra stycket framgår att ett godkänt föreläggande gäller som en lagakraftvunnen dom. Detta innebär bl.a. att länsrätten inte kan ta upp samma fråga till prövning efter det att föreläggandet har godkänts. Sista meningen i andra stycket har enligt Lagrådets förslag utformats i närmare anslutning till 48 kap. 12 § . 7 § Miljöskyddsavgift får inte påföras, om ansökan till länsrätten inte har delgetts den som anspråket riktas mot från det att förutsättningarna för att besluta om avgift inträffat. Paragrafen motsvarar 56 § andra stycket miljöskyddslagen. Preskriptionstiden har emellertid sänkts till . Detta överensstämmer med motsvarande straffrättsliga reglering för brott av normalgraden. Paragrafen har avfattats i enlighet med Lagrådets förslag. 8 § En påförd miljöskyddsavgift bortfaller i den mån verkställighet inte har skett från det att domen vann laga kraft. Paragrafen överensstämmer, med undantag av redaktionell ändring som föranletts av att avgörande i fråga om miljöskyddsavgift sker i dom och inte som tidigare i form av beslut, med 63 § miljöskyddslagen. 1 § Ägare av en fastighet och innehavare av särskild rätt till en fastighet har rätt till ersättning för intrång i den utsträckning som anges i 2, 6 och 7 §§. Att i vissa fall även en borgenär som har panträtt i fastigheten har rätt till ersättning framgår av 11 § andra stycket. Om inlösen av fastighet finns föreskrifter i 4 §. I fråga om ersättning och inlösen gäller expropriationslagen (1972:719) om inte avvikande bestämmelser meddelas i denna balk. Bestämmelserna i 4 kap. 3 § expropriationslagen gäller i fråga om värdeökning före det talan väcktes vid domstol. Paragrafen överensstämmer med 25 § naturvårdslagen. Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I de fall föreskrifter om skyddsavstånd tillämpas inom ramen för planering enligt (1987:10) och det blir aktuellt med ersättning till följd av att skyddszoner avsatts vid sådan planering får plan- och bygglagens ersättningsbestämmelser tillämpas. 2 § Innebär 1. föreskrifter enligt 9 kap. 2 § om vård och förvaltning av nationalparker, 2. föreskrifter enligt 9 kap. 4, 5 eller 7 § om åtgärder och inskränkningar beträffande natur- eller kulturreservat, 3. förbud enligt 10 kap. 4 § andra stycket till skydd för vissa biotoper,4. förbud enligt 11 kap. 5 § tredje stycket beträffande vissa arbetsföretag att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning försvåras avsevärt inom berörd del av en fastighet, har fastighetsägaren och innehavare av särskild rätt till fastigheten rätt till ersättning av staten för den skada som de lider. Ersättning betalas dock inte om skadan är av mindre omfattning. En föreskrift enligt 9 kap. 2 § om begränsning av rätten till jakt efter björn, lo, varg, järv, älg eller örn medför inte rätt till ersättning. Innebär en föreskrift eller ett beslut som avses i första stycket 1-3 att det är förbjudet att vidta en viss åtgärd utan tillstånd, betalas ersättning endast om tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor. Har förbud att vidta en åtgärd utan tillstånd meddelats enligt 9 kap. 9 § och vägras tillstånd att vidta sådan åtgärd, gäller första stycket. Har föreskrifter som avses i första stycket beslutats av en myndighet med stöd av förordnande enligt 9 kap. 17 §, skall ersättningen i stället betalas av kommunen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen överensstämmer med 26 § naturvårdslagen. Lagrådet har dock förordat att den begränsningsregel som i lagrådsremissen var intagen i dess 3 §, att ersättning inte utgår om skadan är av mindre omfattning, förs över till denna paragraf. Beträffande skälen för denna begränsning, se avsnitt 4.19. 3 § Ersättning enligt 2 § skall minskas med ett belopp som motsvarar vad fastighets- eller rättighetsinnehavaren enligt första stycket av samma paragraf är skyldig att tåla utan ersättning. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen är ny för naturvårdens vidkommande. Paragrafen har sin förebild i 14 kap. 10 § andra stycket . gäller enligt naturvårdslagen att ersättning skall betalas för hela den skada som fastighetsägaren lider om den pågående markanvändningen avsevärt försvåras till följd av en föreskrift som meddelats med stöd av lagen. Således utgår full ersättning, om markägaren åläggs ta naturvårdshänsyn i en sådan omfattning att den s.k. kvalifikationsgränsen överskrids. Däremot utgår ingen ersättning alls i det fall hänsynstagandet hamnar under denna gräns. Enligt förevarande paragraf skall markanvändaren svara för den del av kostnaden som motsvarar ett intrång upp till kvalifikationsgränsen, vare sig ersättning skall utgå eller inte. Den som åläggs att ta hänsyn utöver kvalifikationsgränsen skall således alltid få vidkännas ett avdrag upp till denna gräns på ersättningen. Bestämmelsen är tillämplig i samtliga fall där pågående markanvändning avsevärt försvåras på grund av en föreskrift eller ett förbud som meddelas enligt de bestämmelser som anges i 2 §. 4 § Uppstår i fall som avses i 2 § första stycket synnerliga men när fastigheten används, har fastighetsägaren rätt att få fastigheten inlöst i stället för ersättning enligt 2 §. I sådant fall äger 2 § andra stycket motsvarande tillämpning. Paragrafen överensstämmer med 27 § naturvårdslagen. I lagrådsremissen ingick inte den andra meningen i paragrafen. Avsikten är att regeln om inlösen utan ändring av dess materiella innehåll skall överföras till . 5 § Vid tillämpningen av 2 och 4 §§ skall även beaktas andra beslut enligt 9 kap. 2, 4, 5 och 7 §§ samt förbud enligt 10 kap. 4 § andra stycket och 11 kap. 5 § tredje stycket, beslut enligt 18 § skogsvårdslagen (1979:429), 19 kap. 2 § vattenlagen (1983:291) samt beslut som avses i 14 kap. 8 § första stycket (1987:10), under förutsättning att besluten har meddelats före det senaste beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan av hänsynstaganden enligt 30 § skogsvårdslagen som i särskilda fall har inträtt . Har talan eller rätt till ersättning eller inlösen med anledning av beslut som anges i första stycket förlorats på grund av bestämmelserna i 9 eller 10 § eller motsvarande bestämmelser i vattenlagen eller , utgör detta förhållande inte något hinder mot att beslutet beaktas enligt första stycket. Paragrafen motsvarar 27 a § naturvårdslagen. 6 § För skada och intrång som tillfogas ägare av en fastighet och innehavare av en särskild rätt till fastighet genom undersökning enligt 12 kap. 4 § betalas ersättning av staten. Talan om ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom vars område marken eller större delen av den finns. Paragrafen motsvarar 28 § naturvårdslagen. 7 § Den som håller stängsel och har anordnat en grind eller någon annan genom- gång på grund av ett föreläggande enligt 18 kap. 7 § är berättigad till ersättning av staten för detta och för underhåll av genomgången. Ersättning skall dock inte betalas, om det är uppenbart att stängslet endast avser att utestänga allmänheten från ett område där den annars skulle fått färdas fritt. Första stycket gäller också, då en övergång anordnats över ett dike på grund av ett föreläggande enligt 18 kap. 7 §. Paragrafen överensstämmer med 30 § naturvårdslagen. Vissa redaktionella ändringar har företagits. 8 § I beslut om ersättning enligt 2 § tredje stycket skall anges att ersätt- ningen skall betalas med ett visst årligt belopp. Om det finns särskilda skäl får ersättningen räknas av mot ersättning som kan komma att lämnas enligt 2 § första stycket eller 4 §. Om det finns särskilda skäl, kan det också på begäran av staten, kommunen, fastighetsägaren eller någon annan sakägare fastställas att ersättning enligt 2 § första stycket eller 7 § skall betalas med ett visst årligt belopp med rätt för staten eller kommunen eller den ersättningsberättigade att få omprövning vid ändrade förhållanden. I fråga om ersättning enligt 2 § till följd av skada eller olägenhet för renskötseln gäller 28 § andra stycket rennäringslagen (1971:437). Paragrafen motsvarar 31 § naturvårdslagen Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 9 § Innan en myndighet fattar ett beslut som kan leda till ersättning enligt detta kapitel, får myndigheten förelägga den som vill göra anspråk på betalning eller inlösen av en fastighet att , , göra anmälan om sitt anspråk och ange sina yrkanden vid påföljd att rätten till talan annars förloras. Vad som i fråga om ersättning eller inlösen har avtalats eller förutsatts gälla mellan staten och sakägare eller mellan kommunen och sakägare gäller även mot den som efter det att rätten till betalning uppkom har sakägarens rätt till fastigheten. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen motsvarar 32 § naturvårdslagen. Den ändringen har införts att i anmälan skall anges sakägarens yrkanden i fråga om inlösen eller ersättning. Enbart ett påstående att man har ett anspråk är alltså inte tillräckligt. Alltför stränga krav får dock inte ställas på preciseringen av yrkandena. Det är naturligt om sakägaren inte lägger ner alltför stora kostnader på att beräkna sin skada innan han vet om åtgärden kommer att genomföras. 10 § Den som vill göra anspråk på ersättning eller kräva inlösen enligt 9 § skall väcka talan hos fastighetsdomstolen mot staten eller kommunen. Sådan talan skall väckas från det att beslutet på vilket anspråket grundas har vunnit laga kraft, om inte rätten att kräva ersättning eller inlösen skall gå förlorad. När föreskrifter skall meddelas enligt 9 kap. 2, 4, 5 eller 7 § får staten eller kommunen vid fastighetsdomstolen väcka talan mot en sakägare för att fastställa de villkor som, om föreskrifterna meddelas, skall gälla för ersättning eller inlösen. Meddelas inte föreskrifter med sådant innehåll, som förutsatts vid fastighetsdomstolen, från det att målet har avgjorts genom en dom som vunnit laga kraft, skall domen inte längre vara bindande för parterna. Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, överensstämmer med vissa redaktionella ändringar med 33 § naturvårdslagen. 11 § Om den ersättning som fastighetsägaren enligt 2 § första stycket har rätt till är bestämd att betalas på en gång och om fastigheten genom det beslut som föranlett rätten till ersättning minskat i värde så att den kan antas inte utgöra full säkerhet för en borgenär med panträtt i fastigheten, skall ersättningen nedsättas hos . Om en borgenär som avses i första stycket gör en förlust därför att ersättningen inte har nedsatts hos , har borgenären rätt till ersättning av staten eller kommunen för förlusten mot avskrivning på fordringshandlingen. Detsamma gäller, om en borgenär gör en förlust därför att ersättning blivit för lågt beräknad och ersättningen efter överenskommelse mellan staten eller kommunen och den ersättningsberättigade eller av någon annan anledning inte prövats av domstol. Talan om ersättning enligt detta stycke skall väckas vid fastighetsdomstolen. Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, överensstämmer med vissa redaktionella ändringar med 34 § naturvårdslagen. 12 § Har ersättning enligt detta kapitel betalats med anledning av föreskrifter eller tillståndsvägran och upphävs föreskrifterna helt eller delvis eller ges tillstånd, får fastighetsägaren eller innehavare av särskild rätt till fastigheten, om det är skäligt med hänsyn till deras nytta av beslutet och omständigheterna i övrigt, förpliktas att betala tillbaka ersättningen eller en del av den. Detta gäller också, om en åtgärd företagits i strid mot sådana föreskrifter eller mot ett sådant beslut om tillståndsvägran och den tillsynsmyndighet som enligt 18 kap. 12 § får söka verkställighet eller handräckning har beslutat att inte kräva rättelse. Talan om återbetalning skall väckas vid fastighetsdomstolen från det att beslutet som anspråket grundas på vunnit laga kraft och senast efter det att ersättningen betalades ut, om inte rätten att föra talan skall gå förlorad. Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, överensstämmer med vissa redaktionella ändringar med 35 § naturvårdslagen. 13 § Ogillas i ett mål enligt 10 § talan som har väckts av fastighetsägaren eller den som innehar särskild rätt till fastigheten, kan domstolen förordna att den som väckt talan skall bära sina egna kostnader, om den som väckt talan inlett rättegången utan tillräckliga skäl. Har rättegången uppenbarligen inletts utan skäl får domstolen dessutom förplikta fastighetsägaren eller den som innehar särskild rätt till fastigheten att ersätta motpartens rättegångskostnader. Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, dock med vissa förtydliganden, överensstämmer med vissa redaktionella ändringar med 36 § naturvårdslagen. I enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 4.20.1 skall miljöskadelagen (1986:225) ingå i som ett kapitel 24 om skadestånd. I detta kapitel i balken har i 15-17 §§ miljöskyddslagens bestämmelser i 34, 36 och 37 §§ om förbudstalan m.m. intagits. 1 § Skadestånd enligt detta kapitel skall betalas för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet har orsakat i sin omgivning. En ren förmögenhetsskada som inte har orsakats genom brott ersätts dock endast om skadan är av någon betydelse. Skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet ersätts bara i den utsträckning det visas att den störning som har orsakat skadan inte skäligen bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess allmänna förekomst under jämförliga förhållanden. Paragrafen överensstämmer med 1 § miljöskadelagen. 2 § Detta kapitel gäller inte skador som har orsakats av joniserande strålning eller inverkan av elektrisk ström från en elektrisk anläggning i fall då särskilda bestämmelser gäller. Paragrafen överensstämmer med 2 § miljöskadelagen. 3 § Skadestånd betalas för skador genom 1. förorening av vattendrag, sjöar eller andra vattenområden, 2. förorening av grundvatten, 3. ändring av grundvattennivån, 4. luftförorening, 5. markförorening, 6. buller, 7. skakning, eller 8. annan liknande störning. Första stycket 1-3 gäller inte skador som har orsakats av verksamhet som bedrivs i enlighet med tillstånd enligt vattenlagen (1983:291). En skada skall anses ha orsakats genom en störning som avses i första stycket, om det med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art, andra möjliga skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt föreligger övervägande sannolikhet för ett sådant orsakssamband. Paragrafen överensstämmer med 3 § miljöskadelagen. 4 § Skadestånd skall också betalas för skador genom sprängsten eller andra lössprängda föremål, om skadan orsakats av sprängningsarbete eller av en annan verksamhet som medför särskild fara för explosion. Paragrafen överensstämmer med 4 § miljöskadelagen. 5 § I andra fall än som anges i 3 eller 4 § skall skadestånd betalas för skador som orsakats av grävning eller liknande arbete, om den som utför eller låter utföra arbetet har försummat att vidta sådana skyddsåtgärder som anges i 3 kap. 3 § jordabalken eller i ett annat hänseende har brustit i omsorg vid arbetets utförande. Om arbetet är särskilt ingripande eller av annan anledning medför särskild risk, skall den skada som orsakas av arbetet ersättas även om den som utför eller låter utföra arbetet inte har varit försumlig. Paragrafen överensstämmer med 5 § miljöskadelagen. 6 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är den som bedriver eller låter bedriva den skadegörande verksamheten i egenskap av fastighetsägare eller tomträttshavare. Samma skadeståndsskyldighet har andra som bedriver eller låter bedriva den skadegörande verksamheten och som brukar fastigheten i sin näringsverksamhet eller i offentlig verksamhet. Om någon annan som brukar fastigheten bedriver eller låter bedriva den skadegörande verksamheten är han skadeståndsskyldig enligt detta kapitel endast om han har orsakat skadan uppsåtligen eller genom vårdslöshet. Paragrafen överensstämmer med 6 § miljöskadelagen. 7 § Skyldig att betala skadestånd enligt detta kapitel är också den som utan att vara fastighetsägare, tomträttshavare eller annan brukare av fastigheten i egen näringsverksamhet utför eller låter utföra arbete på fastigheten. Paragrafen överensstämmer med 7 § miljöskadelagen. 8 § Skall två eller flera ersätta samma skada enligt detta kapitel, svarar de solidariskt för skadeståndet om inte något annat följer av att begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åligger någon av dem.Vad de solidariskt ansvariga har betalat i skadestånd skall, om inte annat har avtalats, fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan och omständigheterna i övrigt. Paragrafen överensstämmer med 8 § miljöskadelagen.