prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — En förutsättning måste dock vara att krav på tillstånd eller annat särskilt villkor enligt 11 § inte bedöms vara en tillräckligt ingripande åtgärd för att undanröja den akuta hälso- eller miljörisken. Som exempel på fall där förbud kan bli aktuellt kan nämnas produkter som på kortare eller kan befaras vara cancerframkallande, fosterskadande eller ärftlighetsändrande. Det kan också vara produkter vars befarade skadeverkningar i det enskilda fallet inte behöver vara av allvarligt slag men där genom den utbredda användningen skadeverkningarna kan drabba många människor eller miljön, t.ex. kosmetiska och hygieniska medel samt bekämpningsmedel. Regeringen har med stöd av motsvarande bestämmelse i lagen om kemiska produkter förbjudit stråförkortningsmedel. Eftersom ett förbud är den mest ingripande åtgärden vad gäller hanteringen av kemiska produkter, bör föreskrifter normalt meddelas av regeringen. 1 § Detta kapitel innehåller särskilda bestämmelser om att förebygga och avhjälpa olägenheter för människors hälsa. Med en olägenhet för människors hälsa avses en störning som enligt en medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan eller välbefinnandet menligt och som inte är ringa eller helt tillfällig. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafens första stycke anges syftet med bestämmelserna i kapitlet, att förebygga och avhjälpa olägenheter för människors hälsa. Paragrafens andra stycke innehåller en definition av begreppet olägenhet för människors hälsa, som ersätter det i hälsoskyddslagen använda uttrycket sanitär olägenhet. Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 9 § i kommitténs förslag. Med olägenhet avses störningar som enligt en medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan eller välbefinnandet menligt. Liksom enligt hälsoskyddslagen gäller att störningar som är ringa eller helt tillfälliga inte omfattas. Däremot har tillämpningsområdet utvidgats till att också omfatta störningar som påverkar välbefinnandet. Därmed avses störningar som inte är av sådan karaktär att de kan visas vara hälsoskadliga men som ändå påtagligt inverkar på människors psykiska välbefinnande. Som framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 4.11) är miljökvalitetsnormer betydelsefulla för bedömningen av vilka störningar som bör anses påverka välbefinnandet i sådan utsträckning att åtgärder enligt kan komma i fråga. I paragrafen har uttryckligen angetts att bedömningen skall ske från medicinska eller hygieniska utgångspunkter. Bedömningen måste utgå från vad människor i allmänhet anser vara en olägenhet och kan inte enbart baseras på en enskild persons reaktion i det enskilda fallet. Liksom enligt hälsoskyddslagen bör dock gälla att hänsyn skall tas till personer som är något känsligare än normalt, t.ex. allergiker. Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna 2 § I fråga om verksamhet som kan medföra olägenheter för människors hälsa tillämpas de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 §, 3 § första meningen samt 4 och 5 §§. I paragrafen hänvisas till de allmänna aktsamhetsreglerna i balkens andra kapitel. Dessa skall tillämpas på verksamheter som kan medföra olägenheter för människors hälsa och ersätter den nuvarande bestämmelsen i 6 § första stycket hälsoskyddslagen. Undantag har dock gjorts för skyldigheten enligt 2 kap. 3 § andra meningen att avhjälpa olägenheter som kvarstår när verksamheten upphört. En sådan skyldighet har inte gällt enligt hälsoskyddslagen. Vidare har undantag gjorts för 2 kap. 6 §, som behandlar den s.k. utbytesprincipen vid hantering av kemiska produkter. Vad som avses med verksamhet har kommenterats under 2 kap. 1 §. Begreppet skall ges en vidsträckt tolkning och medför inte någon inskränkning av tillämpningsområdet för reglerna om hälsoskydd jämfört med nuvarande ordning. Således gäller liksom tidigare att redan en underlåtenhet att vidta en viss åtgärd kan vara skäl för ingripande enligt detta kapitel. Såväl förebyggande åtgärder och andra försiktighetsmått som åtgärder för att motverka en redan uppkommen olägenhet omfattas. 3 § En bostad skall brukas på ett sådant sätt att olägenheter för människors hälsa inte uppkommer. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 4 § hälsoskyddsförordningen. De exempel på olägenheter som anges i förordningen, orenlighet och störande ljud, omfattas självklart av bestämmelsen och behöver inte anges direkt i lagtexten. 4 § Bostäder och lokaler för allmänna ändamål skall ge ett betryggande skydd mot störningar som kan medföra olägenheter för människors hälsa. Bostäder skall ge de boende tillgång till vatten och möjlighet att upprätthålla en god personlig hygien. Avloppsvatten skall avledas, renas eller på något annat sätt tas om hand så att olägenheter för människors hälsa inte uppstår. Första stycket har sitt ursprung i 3 § hälsoskyddsförordningen (1983:616) och anger krav på beskaffenheten hos bostäder och lokaler för allmänna ändamål i syfte att hindra uppkomsten av olägenheter för hälsan. Som exempel på användning för allmänna ändamål kan nämnas samlingslokaler och lokaler för vård, undervisning, hygienisk verksamhet samt hotellverksamhet och liknande. Bestämmelsen har gjorts mindre detaljerad än i hälsoskyddsförordningen. Mer detaljerade bestämmelser kan meddelas i förordningsform eller i myndighetsföreskrifter. Störningar används som en sammanfattande beteckning för vad som avses i 3 § 1 förordningen, dvs. värme, kyla, drag, fukt, buller, luftföroreningar och andra liknande störningar. Även andra typer av olägenheter för människors hälsa omfattas. Exempel på sådana kan vara de uppmärksammade problemen med radon och mögel i bostäder. Vad som skall anses utgöra betryggande skydd kan givetvis variera för bostäder och lokaler av olika slag. Närmare bestämmelser om detta kan meddelas i form av miljökvalitetsnormer eller andra föreskrifter. Andra stycket första meningen är också hämtad från 3 § hälsoskyddsförordningen. När det gäller hygieniska anordningar har bestämmelsen i 9 § hälsoskyddslagen om tillgång till toaletter i eller i anknytning till byggnader där människor vistas inte tagits med i balken. En sådan regel kan med stöd av 15 kap. 9 § beslutas av regeringen. Andra stycket andra meningen är hämtad från 7 § första stycket häl- soskyddslagen. Som framgår av den allmänna motiveringen bör frågor som rör kontrollen av avloppsanläggningar regleras med stöd av bestämmelserna om miljöfarlig verksamhet i 13 kap. En definition av vad som avses med avloppsvatten finns i 13 kap. 3 §. 5 § Byggnader, lokaler och anläggningar skall hållas fria från ohyra. Åtgärder skall vidtas mot skadedjur som kan vålla olägenheter för människors hälsa. Är det av särskild betydelse med hänsyn till skyddet för hälsan skall kommunen sörja för att åtgärderna vidtas. Paragrafen överensstämmer med 10 § hälsoskyddslagen. Begreppet sanitär olägenhet har dock ersatts med olägenhet för människors hälsa. 6 § Husdjur och andra djur som hålls i fångenskap skall förvaras och skötas så att olägenheter för människors hälsa inte uppstår. Lagtexten är hämtad från 11 § första stycket hälsoskyddslagen. Ytterligare bestämmelser om djurhållning kan meddelas med stöd av följande paragraf. 7 § Regeringen får föreskriva att vissa djur inte får hållas inom områden med detaljplan utan särskilt tillstånd av kommunen, om sådana bestämmelser behövs för att hindra att olägenheter för människors hälsa uppstår. Regeringen får överlåta åt kommunen att meddela sådana bestämmelser. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen överensstämmer i sak med 11 § andra stycket hälsoskyddslagen. Med stöd av den bestämmelsen har regeringen i 10 § hälso-skyddsförordningen meddelat föreskrifter om hållande av djur inom område med detaljplan. 8 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vattnets beskaffenhet i badanläggningar och i strandbad som är upplåtna för allmänheten eller som annars utnyttjas av många människor. Detsamma gäller kontrollen av sådant vatten. Paragrafen motsvarar 8 § hälsoskyddslagen. 9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får även i andra fall än som sagts förut i detta kapitel meddela de föreskrifter som behövs till skydd mot olägenheter för människors hälsa. Regeringen får bemyndiga kommunen att meddela sådana föreskrifter. I föreskrifter enligt första stycket får anges att vissa slag av verksamheter inte får bedrivas eller att vissa anläggningar inte får inrättas utan att tillstånd lämnats av eller anmälan gjorts till en nämnd. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag till lagtext. Första stycket motsvarar 13 § hälsoskyddslagen. Med stöd av den regeln har i hälsoskyddsförordningen meddelats närmare bestämmelser om kommunala föreskrifter (11 §). Med stöd av dessa bestämmelser får exempelvis kommunerna meddela föreskrifter om tomgångskörning med motordrivna fordon och om skydd för ytvattentäkter och enskilda grundvattentäkter. Enligt 14 § hälsoskyddslagen får den kommunala fall meddela de villkor som behövs för att hindra uppkomsten av sanitär olägenhet och för att undanröja sådan olägenhet vid viss verksamhet eller i samband med utnyttjande av en plats eller en lokal som allmänheten har tillträde till. Bestämmelsen har bl.a. använts för att begränsa gatumusik på platser där den kan ge upphov till sanitär olägenhet. Motsvarande befogenhet kan ges till kommunen med stöd av denna paragraf. Med hänsyn till balkens bestämmelser om miljökvalitetsnormer ger bestämmelsen även regeringen möjlighet att låta en myndighet meddela föreskrifter på hälsoskyddsområdet. Andra stycket är nytt. Med stöd av bestämmelsen kan regeringen föreskriva om krav på tillstånd från eller anmälan till en slag av verksamheter eller anläggningar eller inrättningar, om det behövs till skydd mot olägenheter för människors hälsa. Av första stycket följer att regeringen får överlåta åt kommunen att besluta om närmare föreskrifter om i vilka fall tillstånd krävs eller anmälan skall göras. Bestämmelser om tillståndsplikt eller anmälningsskyldighet på hälsoskyddsområdet finns i 7, 7 a och 12 §§ hälsoskydds- lagen. Motsvarande bestämmelser kan med stöd av bemyndigandet i denna paragraf meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Paragrafen motsvaras av 17 kap. 8 och 13 §§ i kommitténs förslag. 10 § Regeringen eller efter regeringens bemyndigande en kommun får meddela föreskrifter om tillfälligt förbud mot trafik med person- och lastbilar inom vissa områden av kommunen, om luftföroreningarna i kommunen innebär akuta hälsorisker för dem som vistas där. Om någon bryter mot förbudet får en polisman hindra fortsatt färd. Regeringen får meddela närmare föreskrifter om vilka luftföroreningar som innebär akuta hälsorisker och om hur föroreningarna skall mätas. Första stycket överensstämmer med 1 § lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud. Med stöd av det bemyndigandet har regeringen i förordningen (1990:1080) om tillfälliga bilförbud föreskrivit att får meddela föreskrifter om tillfälliga bilförbud samt meddelat ett antal andra föreskrifter. Andra stycket motsvarar 2 § samma lag. I förordningen om tillfälliga bilförbud har föreskrifter om vilka föroreningar som innebär akuta hälsorisker och om mätning meddelats av regeringen. Möjligheten att delegera denna föreskriftsrätt till en myndighet har mot den bakgrunden tagits bort. Enligt första stycket får polis hindra fortsatt färd med ett fordon som sker i strid mot ett förbud. 11 § Kommunala föreskrifter som meddelas till skydd mot olägenheter för människors hälsa får inte medföra onödigt tvång för allmänheten eller annan obefogad inskränkning i den enskildes frihet. Lagtexten motsvarar 2 § andra stycket hälsoskyddslagen. 5.1.16 16 kap. Avfallshantering 1 § Med hushållsavfall avses i detta kapitel avfall och orenlighet som härrör från hushåll samt därmed jämförligt avfall. Med hantering avses i kapitlet uppsamling, förvaring, bortforsling och slutligt omhändertagande. Paragrafen överensstämmer med 1 § första och andra stycket renhållningslagen. 2 § Med producent avses i detta kapitel den som yrkesmässigt tillverkar, importerar eller säljer en vara eller en förpackning.Med producent avses även den som i sin yrkesmässiga verksamhet frambringar avfall som kräver särskilda åtgärder från renhållnings- eller miljövårdssynpunkt. Paragrafen motsvarar 6 a § renhållningslagen. Med producent avses såväl den som yrkesmässigt tillverkar eller producerar varan eller förpackningen eller är importör som hela försäljningskedjan från grossist till detaljist. Den närmare fördelningen av ansvaret mellan olika producentled bestäms i föreskrifter som meddelas med stöd av 6 §. Tillämpning av de allmänna aktsamhetsreglerna 3 § De allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2, 4 och 5 §§ gäller för verksamhet som omfattas av detta kapitel. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen anges vilka av de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. som är tillämpliga på den verksamhet som regleras i detta kapitel om avfallshantering. De allmänna aktsamhetsregler som skall iakttas vid avfallshantering är regeln om skyldighet att vidta de skyddsåtgärder och iaktta de försiktighetsmått som behövs för att hindra eller motverka att verksamheten medför skada eller olägenhet 2 kap. 2 §, regeln om skyldighet att skaffa sig den kunskap som behövs för att skydda bl.a. människors hälsa, miljön och naturen mot skada eller olägenhet, 2 kap. 4 §, och regeln om skyldighet för den som yrkesmässigt bedriver eller ämnar bedriva verksamhet att tillämpa bästa möjliga teknik, 2 kap. 5 §. Härutöver är även 2 kap. 7 § tillämplig. Genom denna utformning har Lagrådets synpunkt att även principen om bästa möjliga teknik skall tillämpas vad gäller avfallshantering beaktats. 4 § Varje kommun skall, om inte annat föreskrivs med stöd av 6 §, svara för 1. att hushållsavfall inom kommunen forslas till en behandlingsanläggning i den utsträckning som behövs för att tillgodose såväl hälso- och miljöskydd som enskilda intressen, 2. att hushållsavfall från kommunen slutligt tas om hand. När kommunen planlägger och beslutar hur skyldigheten enligt första stycket skall fullgöras, skall hänsyn tas till fastighetsinnehavares och nyttjanderättshavares möjligheter att själva ta hand om hushållsavfallet på ett sätt som är godtagbart med hänsyn till hälso- och miljöskyddet. Kommunen skall vidare beakta att bortforslingen anpassas till behovet för olika slag av bebyggelse. I planer och beslut enligt andra stycket skall anges under vilka förut- sättningar fastighetsinnehavare och nyttjanderättshavare själva får ta hand om hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 5 § gäller, annat avfall som uppkommit hos dem. Första stycket första punkten överensstämmer med 4 § första stycket och andra punkten med 5 § renhållningslagen. Paragrafens andra stycke överensstämmer med 4 § andra stycket renhållningslagen med det tillägget att hänsyn även skall tas till nyttjanderättshavarens möjlighet att själv ta hand om sitt hushållsavfall. Tredje stycket i paragrafen är nytt. Enligt renhållningslagen skulle kommunens renhållningsordning innehålla föreskrifter om under vilka förutsättningar undantag från renhållningsordningens bestämmelser kan medges. Förutsättningarna för att själv få ta hand om hushållsavfall och, när föreskrifter enligt 5 § gäller, annat avfall skall i stället enligt förevarande bestämmelse anges i de planer och beslut kommunen fattar för fullgörande av sin skyldighet. Redan på planeringsstadiet skall således kommunen föreskriva om under vilka förutsättningar fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren själv kan ta hand om såväl hushållsavfall som annat avfall som uppkommit hos dem. Detta innebär att det, till skillnad från tidigare, tydligt skall anges under vilka förutsättningar en fastighetsinnehavare eller en nyttjanderättshavare själv får ta hand om sitt avfall. Som framgår av 9 § första stycket skall de i förevarande stycke angivna förutsättningarna även tas in i kommunens renhållningsordning. Det kan emellertid hända att det finns fall som inte är förutsedda i kommunens planer och beslut men där undantag från kommunens renhållningsskyldighet ändå bör medges. För dessa enskilda fall finns en möjlighet till dispens intagen i 11 § andra stycket. 5 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, en kommun får i fråga om annat avfall inom en kommun än hushållsavfall meddela föreskrifter om 1. att avfallet skall forslas bort genom kommunens försorg, 2. att kommunen skall se till att avfallet slutligt tas om hand. Första stycket gäller inte i de fall som föreskrifter om producentansvar har meddelats med stöd av 6 §. Paragrafens första stycke överensstämmer i huvudsak med 6 § renhållningslagen. Paragrafen har ändrats i det avseendet att det bemyndigande för myndighet att meddela föreskrifter som tidigare fanns har upphävts. I övrigt har endast redaktionella ändringar gjorts. I 4 § vilken reglerar kommunens renhållningsskyldighet har undantagits de områden där producentansvar föreskrivits. Motsvarande undantag har i det nya andra stycket gjorts i fråga om kommunala möjligheter att meddela föreskrifter om annat avfall än hushållsavfall när det för en avfallstyp eller för visst slag av hantering av avfallet finns föreskrifter om producentansvar. 6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för producenterna att se till att avfallet av de varor eller av de förpackningar som de tillverkar, importerar eller säljer eller avfallet från sådan verksamhet som de bedriver forslas bort, återanvänds, återvinns eller tas om hand på ett sådant sätt som kan krävas för en miljömässigt godtagbar avfallshantering. Föreskrifterna får även avse skyldighet att 1. märka en vara eller en förpackning, 2. lämna uppgifter om insamling, återanvändningsgrad, återvinningsgrad eller andra förhållanden. Paragrafen överensstämmer med 6 b § renhållningslagen. Det ansvar som kan föreskrivas med stöd av paragrafen är såväl det fysiska som det därmed sammanhängande ekonomiska ansvaret för insamling, bortforsling och slutligt omhändertagande. Ansvaret kan inskränkas till något av dessa led. I de fall kommunen har kvar ansvaret för bortforsling och slutligt omhändertagande kan det ekonomiska ansvaret för detta utkrävas av producenten genom avgifter enligt 19 kap. 7 §. Syftet med den uppgiftsskyldighet som kan föreskrivas med stöd av andra stycket är att kunna kontrollera hur lagstiftningen efterlevs. 7 § Regeringen får meddela närmare föreskrifter om den kommunala avfalls- hanteringen. Regeringen får bemyndiga en kommun att meddela föreskrifter inom kommunen. Är det av betydelse från återanvändnings- eller återvinningssynpunkt eller med hänsyn till hälso- och miljöskyddet, får föreskrifter enligt denna paragraf innebära att ett visst slag av avfall i avvaktan på bortforsling skall förvaras skilt från annat avfall samt att de ytterligare åtgärder som behövs för ändamålet skall vidtas. Paragrafen överensstämmer i sak, med undantag av att myndighet inte längre har möjlighet att utfärda föreskrifter, med 3 § andra stycket och 8 § renhållningslagen. I paragrafen har även redaktionella ändringar gjorts. Med stöd av paragrafen kan föreskrifter meddelas som möjliggör källsortering. T.ex. kan föreskrivas att vissa förpackningar som är förbrukade skall förvaras avskilt från övrigt hushållsavfall. Liksom tidigare kan föreskrifter av generell natur om avfallshantering meddelas. Till skillnad från tidigare kan sådana föreskrifter inte beslutas av en myndighet. Paragrafen har avfattats i enlighet med Lagrådets förslag. 8 § När avfall skall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg, får avfallet inte grävas ned, komposteras eller på annat sätt slutligt tas om hand av fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren. Skall avfall forslas bort genom kommunens eller en producents försorg får inte någon annan än den som kommunen eller producenten anlitar för ändamålet ta befattning med bortforslingen. Paragrafen överensstämmer med 7 § renhållningslagen. Förbudet i första stycket har utsträckts såtillvida att det gäller även nyttjanderättshavare. 9 § För varje kommun skall det finnas en renhållningsordning som skall innehålla de föreskrifter om hantering av avfall som gäller för kommunen samt en avfallsplan. I renhållningsordningen skall anges sådana förutsättningar som avses i 4 § tredje stycket. Avfallsplanen skall innehålla uppgifter om avfall inom kommunen och om kommunens åtgärder för att minska avfallets mängd och farlighet. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om hur en renhållningsordning skall upprättas och antas och om vad som skall behandlas i avfallsplanen. Första stycket första meningen överensstämmer med 9 § första stycket renhållningslagen. Vissa redaktionella ändringar har dock gjorts. Avfallsplanen är som tidigare en del av renhållningsordningen. Andra meningen har viss motsvarighet med 9 § tredje stycket första meningen renhållningslagen. Här föreskrivs att renhållningsordningen skall innehålla de förutsättningar under vilka fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren själv får ta hand om sitt avfall. Första stycket tredje meningen överensstämmer med 9 § andra stycket första meningen renhållningslagen. Paragrafens andra stycke saknar direkt motsvarighet . I renhållningslagens nuvarande lydelse regleras direkt i lagens 10-13 §§ bl.a. av vem renhållningsordningen antas och hur detta sker. Hädanefter kommer dessa bestämmelser att återfinnas i föreskrifter meddelade med stöd av det bemyndigande som finns i förevarande paragrafs andra stycke. 10 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, en kommun får föreskriva att den som yrkesmässigt bedriver verksamhet som ger upphov till avfall skall lämna kommunen de uppgifter som behövs som underlag för kommunens renhållningsordning. Paragrafen överensstämmer, med undantag av redaktionella ändringar, med 9 a § renhållningslagen. Dock har det bemyndigande för myndighet att meddela föreskrifter som fanns i renhållningslagen inte tagits in i . 11 § Kommunen är skyldig att, utöver vad som följer av renhållningsordningen, forsla bort hushållsavfall, om fastighetsinnehavaren eller nyttjanderättshavaren begär det och det inte är oskäligt med hänsyn till omständigheterna. Kommunen får i enskilda fall tillåta fastighetsinnehavare eller nyttjan- derättshavare att själva ta hand om avfall som uppkommit hos dem och som annars skall tas om hand av kommunen, om de kan göra detta på ett från hälso- och miljöskyddssynpunkt betryggande sätt och det finns särskilda skäl för ett sådant undantag. Första stycket överensstämmer med 14 § renhållningslagen. Paragrafens andra stycke är nytt. Kommunen får genom den nya bestämmelsen möjlighet att i enskilda fall medge undantag från renhållningsordningens föreskrifter. Som redogjorts för i motiveringen till 4 § kommer fastighetsinnehavarens och nyttjanderättshavarens möjlighet att själv ta hand om avfall som uppkommit hos dem i princip att regleras genom generella föreskrifter. Paragrafens andra stycke har tillkommit med anledning av att det inte torde vara möjligt för kommunen att förutse alla tänkbara behov av undantag. I det andra stycket ges därför en möjlighet till undantag i ett enskilt fall. Möjligheten gäller alla slag av avfall som enligt balken eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av balken skall tas om hand av kommunen. Genom bestämmelsen utvidgas fastighetsinnehavarens och nyttjanderättshavarens möjlighet att själv få ta hand om sitt avfall. 12 § Inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon får avfall inte dumpas, vare sig som fast ämne, vätska eller gas. Dumpning får inte heller ske från svenska fartyg eller luftfartyg inom andra havsområden. Avfall som är avsett att dumpas inom andra havsområden får inte föras ut ur landet eller ur den ekonomiska zonen. Vad som sägs i första stycket om dumpning gäller också i fråga om förbränning av avfall.