prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — I övrigt skulle tillstånd kunna lämnas om särskilda skäl finns och endast obetydlig påverkan på naturmiljön sker. Enligt 3 kap. 7 § (stoppregeln) skulle detta förutsätta regeringens tillåtlighetsprövning, men miljöskyddskommittén menar att bör vara prövningsmyndighet för markavvattning. delar den uppfattningen. - - - I praktiken är skillnaderna mellan förslagen små för länets vidkommande. kommer även fortsättningsvis att kunna tillämpa sin policy. Rent pedagogiskt är emellertid ett förbud att föredra då det ger en tydlig signal om en förändrad inställning till markavvattning. - - - I 18 c § naturvårdslagen gjordes 1991 en ändring av den ursprungliga lydelsen så att det vid tillståndsprövning även skall beaktas om åtgärderna leder till vattenföroreningar. Detta borde också finnas med i det nya lagförslaget. - - - föreslår att rensning, liksom tidigare skyddsdikning, skall vara anmälningspliktig. anser att tillståndsplikt bör övervägas även för dessa typer av arbeten. 10.4.16 i : tillstyrker förslagen beträffande markavvattning. - - - I 11 kap. 2 § bör även undantag kunna regleras i detaljplan och inom fastställt vägområde för allmän väg. 10.4.17 i : Ytterligare generella undantag från tillståndsplikten för markavvattning bör övervägas för att minska dubbelprövning och oklarheter. 10.4.18 i : Bra formulering av 11 kap. 1 § (markavvattningsparagrafen). Markavvattning inom vägområde och detaljplanelagt område bör dock undantas från tillståndsplikten. 10.4.19 i län: Markavvattningsbestämmelserna med tillståndsprövning bör även omfatta skyddsdikning i skogsmark. Rensningsföretag bör bli anmälningspliktiga enligt . - - - 2 § sista stycket; Rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge skall anmälas till tillståndsmyndigheten. 10.4.20 i : Beträffande den föreslagna ordningen för markavvattning ansluter sig till de överväganden och förslag som kommittén framför. förslår vidare att markavvattning inte behöver prövas enligt balken om det sker inom detaljplanelagt område eller inom fastställt vägområde till allmän väg samt motsvarande beträffande befintlig järnväg. - - - Enligt uppfattning bör det redan i balken framgå att skall vara prövningsmyndighet beträffande markavvattning. 10.4.21 i : tillstyrker den föreslagna ordningen beträffande markavvattning, vilken således bör ersätta den 18 § d. - - - Däremot föreslår att markavvattning inte behöver prövas enligt balken om arbetsföretaget sker inom detaljplanelagt område eller inom fastställt vägområde till allmän väg samt motsvarande beträffande befintlig järnväg. - - - Vidare föreslår att det redan i balken bör framgå att skall vara prövningsmyndighet beträffande markavvattningsföretag. 10.4.22 kommun: Det är svårt att dra en klar gräns mellan vad som är markavvattning och vad som är skyddsdikning. Detta faktum kan utnyttjas för att göra en markavvattning men att kalla den för skyddsdikning. Miljökontoret anser att även skyddsdikning och andra markavvattningsåtgärder skall tillståndsprövas. 10.4.23 kommun: Det bör vidare övervägas om inte också skyddsdikning skall inkluderas i tillståndskravet för markavvattning. - - - Ersättningsreglerna i 28 kap. för "intrång" i pågående markanvändning bör återgå till det rättsläge som gällde . 10.4.24 : Skärpningen av kravet för tillstånd till markavvattning är bra. Gränsen mellan markavvattning och skyddsdikning har dock varit flytande. En stor del av markavvattningen har skett under täckmantel av att vara skyddsdikning. Vi anser därför att även skyddsdikning bör vara tillståndspliktig. 10.4.25 : Utredningen anser att det inte skall införas tillståndsplikt för skyddsdikning och rensning av befintliga diken. är det problem med gränsdragningen mellan skyddsdikning, markavvattning och rensning för att bibehålla vattennivån. Kommunen är positiv till de skärpta reglerna för prövning av markavvattning. Det är dock tveksamt om förändringen innebär att gränsdragningsproblemen mellan markavvattning, skyddsdikning och rensning löses. 10.4.26 : Mot bakgrund av våtmarkernas betydelse i det ekologiska systemet tillstyrks att nuvarande system med tillståndsprövning över hela landet behålls. Nuvarande bemyndigande för regeringen att förbjuda markavvattning i vissa särskilt känsliga områden bör utmönstras. Det torde vara prövnings- och tillståndsmyndigheten som har att bevaka värdefulla våtmarker och göra bedömningar i det enskilda fallet. Däremot tillstyrks att undantag från skyldigheten att söka tillstånd till markavvattningar utmönstras. Vidare tillstyrks anmälningsskyldighet för s.k. skyddsdikning och rensningar. 10.4.27 : Skyddsdikning och dikesrensning omfattas inte av tillståndstvånget. En anmälningsplikt borde införas i lagstiftningen så att de naturvårdande myndigheterna får en bättre överblick av vad som händer i våra marker. 10.4.28 kommun: Det finns stora problem med gränsdragning mellan de olika typerna av dikning. Negativa konsekvenser vad gäller hydrologi och ekologi gör att all dikning bör bli tillståndspliktig i hela landet. Kommunen ser det angeläget att även ur vattenregleringssynpunkt få en begränsning av dikning. 10.4.29 kommun: Skyddsdikning av skogsmark samt täckdikning och liknande bör vara anmälningspliktigt om tillstånd ej krävs. 10.4.30 kommun: En fråga som inte berörs i är tillståndsplikt för skyddsdikning av skogsmark. Markavvattningen har spelat en betydande roll för kvalitetsförsämringen i vissa vattendrag och vattenområden. I områden som är fattiga på våtmarker bör man vara restriktiv med ytterligare markavvattningsföretag. 10.4.31 kommun: Tillståndsplikt för skyddsdikning inom skogsbruket borde föras in i 11 kap. 1 § ang markavvattning. För att undvika markavvattning av skogsmarker, under täckmantel att vara skyddsdikning, bör skyddsdikning var tillståndspliktig. 10.4.32 kommun: Kommittén har gjort en bra analys om problematiken runt markavvattning - skyddsdikning - rensning. Men till skillnad mot kommittén förespråkar kommunen en anmälningsplikt vad gäller rensningsarbeten, i likhet med skyddsdikning, för att undvika begreppsförvirring och att verksamhetsutövarna för in så mycket under begreppet "rensning". 10.4.33 : Vid tillståndsprövning bör också markavvattningens effekter på vattenkvalitén i mottagande vattendrag (recipienten) beaktas. - - - Rätten att pröva ansökningar om tillstånd till markavvattning bör öven innehas av kommunerna. - - - Kommunernas översiktsplaner, miljöprogram, lokala naturvårdsplaner samt agendor bör utgöra ett fullgott underlagsmaterial för prövning av denna typ av ärenden. - - - Det räcker inte att bedöma den negativa inverkan på naturen av varje enskilt täckdikningsföretag. Det är varje täckdikningstillägg till den samlade effekten inom ett avrinnings- eler delavrinningsområde som måste beaktas. - - - Tillstånd till markavvattning bör kunna villkoras med särskilda skyddsåtgärder. Till tillståndet bör även kunna kopplas motsvarande krav på "gottgörelse" som föreslagits i 10 kap. 7 § 3 st. 10.4.34 kommun: Kommittén föreslår att markavvattning görs tillståndspliktigt. För att ytterligare skydda de känsliga våtmarkerna bör även skyddsdikningar göras tillståndspliktiga. 10.4.35 : 1-3 §§: Skärpning av kraven för tillstånd för markavvattning är bra. Den ökande transporten av näringsämnen i älvarna är ett stort problem. Mot bakgrund av eutrofieringsproblemen i havet är det befogat att skärpa reglerna för markavvattning ytterligare genom att införa tillståndsplikt även för skyddsdikning. 10.4.36 : Det är synd att inte kommittén förmått åtgärda den problematik som är förknippad med skyddsdikning och markavvattning. 10.4.37 kommun: Miljökontoret välkomnar att bevisbördan för tillstånd till markavvattning enligt förslaget läggs på sökanden (11 kap. 1 §). Miljökontoret anser att all dikning skall vara tillståndspliktig i hela landet. - - - En utökad tillståndsplikt för dikningsföretag bör kopplas till en smidig och snabb hantering av det stora flertalet ärenden. Detta är möjligt att genomföra med hjälp av "närhetsprincipen". 10.4.38 kommun: Det är önskvärt med en anmälningsplikt vid s.k. skyddsdikningar. Myndigheterna bör även ha rätt att föreskriva skyddsåtgärder för att minimera påverkan. 10.4.39 : Förslaget om en skärpning av de krav som finns för markavvattning är bra. Dock bör även skyddsdikning vara tillståndspliktig. 10.4.40 : utnyttjas förhållandet så att uppenbara markavvattningsföretag sägs vara skyddsdikning och sålunda utförs utan tillstånd men ofta till betydande skada för skyddsvärd miljö. Denna ofullkomlighet i utredningens förslag bör åtgärdas vid en eventuell lagstiftning. 10.4.41 , LRF: Beträffande markavvattning vill LRF instämma i kommitténs uppfattning att det är en brist i gällande lag att den inte ger prövningsmyndigheten någon ledning när det gäller att avväga olika intressen mot varandra. LRF har därför i princip ingen erinran mot att lagen kompletteras med den ifrågavarande prövningsregeln. - - - De nödvändiga avvägningar som måste göras mellan olika intressen anser LRF inte kan ske generellt. De kan bara åstadkommas på ett tillfredsställande sätt genom en individuell prövning. LRFs uppfattning är därför att 11 kap. 3 § , som motsvarar 18 d § naturvårdslagen, skall utgå ur förslaget. - - - Enligt LRF är det inte visat att dikesrensningar utgör ett sådant allmänt problem att en anmälningsplikt är motiverad. Kommittéförslaget är endast ägnat att tillskapa en onödig byråkrati och avstyrkes därför. 10.4.42 Akademikers , /SR: Det är synd att inte kommittén förmått åtgärda den problematik som är förknippad med skyddsdikning och markavvattning. De två begreppen glider in i varandra och bara det ena är tillståndspliktigt. Att kalla åtgärder för skyddsdikning kan därför vara ett sätt att undvika tillståndsprövning. 10.4.43 Föreningen : Skogsindustrierna anser att kommittén starkt överdriver det hot som markavvattning utgör. har markavvattning på tidigare odikad skogsmark praktiskt tagit upphört och även skyddsdikning har minskat markant. Nya brukningssätt tillsammans med bättre kunskaper om våtmarkernas betydelse för den biologiska mångfalden har inneburit att dikning har minskat radikalt. Med tanke på denna utveckling verkar det överilat att föreslå ytterligare regleringar. Det låga antalet avslag tillsammans med den kraftiga minskningen av markavvattningen tyder snarare på att markägarna tagit lagstiftningens avsikt till sig och avstår från att ansöka om att dika i de fall då markerna bör förbli odikade. 10.4.44 : kan stödja förslaget under förutsättning att omdikning av tidigare avvattnad skogsmark regelmässigt tillåts och att vid prövning av tillstånd till markavvattning samma bedömningsgrunder skall gälla oavsett skogsbeståndets utvecklingsfas. Den föreslagna anmälningsplikten för dikesrensning är inte sakligt motiverad. Förslaget skapar onödig byråkrati och avstyrks. 10.4.45 , SFR: SFR instämmer i miljöskyddskommitténs uppfattning att ytterligare åtgärder krävs för att förhindra skadlig dikning. Förutsättningen för att kunna bevara den biologiska mångfalden i havet är att utsläppen av gödningsämnen och andra föroreningar till havet minskas kraftigt. 10.4.46 : Avstyrker förslaget att det skall krävas tillstånd för markavvattning. Förbundet delar kommitténs uppfattning om våtmarkernas stora betydelse för naturvården och även för miljövården. Dikningsföretagens mycket stora betydelse för utvecklingen inom jord- och skogsbruket och därmed för landets välstånd måste emellertid även beaktas. anser att behovet av balans mellan det samhällsekonomiska produktionsintresset och miljöintressena förutsätter att den av kommittén föreslagna tillståndsprövningen av dikningsföretag ersättes med en anmälningsskyldighet. Produktionsintresset kan då bli jämställt med miljöintresset. Myndigheterna tvingas då i vart enskilt fall att väga de olika intresssena mot varandra. - - - avstyrker anmälnings- skyldighet för skyddsdikningar och rensningar. Den är alltför byråkratisk och kostnadskrävande och fyller inte en självständig funktion vid sidan av övriga befintliga skyddsinstitut. 10.5.1 : tillstyrker utformningen om samråd i 12 kap. 5 §. Genom att myndigheten anges i förordning kan principen om sektorsansvar fullföljas. Vid en jämförelse med dagens 20 § i naturvårdslagen saknas i 5 § uppgift om vilken prövning som skall ske vid samrådet. Det bör övervägas att ange en sådan prövningsgrund. 10.5.2 : Domän tillstyrker ett långtgående sektorsansvar för miljön såväl på myndighets- som brukarnivå. har gjort en riktig bedömning, då den föreslår, att reglerna för hänsyn inom ramen för normalt brukande skall ligga kvar i sektorslagarna för jord- och skogsbruk och inte föras över till . 10.5.3 : är i grunden kritisk till att skötsellagstiftningen inte inarbetats i den tilltänkta . Bortsett ifrån detta välkomnar forskningsnämnden emellertid förslaget att utvidga grunden för strandskyddet till att omfatta även skydd för växt- och djurlivet. Nämnden kan även ställa sig bakom den föreslagna lösningen när det gäller kompetensen att inskränka strandskyddet inom detaljplanelagt område. 10.5.4 i : Principen om sektorsansvar inom miljöpolitiken underlättar en integrering av miljö- och naturhänsyn i näringar och verksamheter. Det är bra att hänsynsreglerna och föreskrifter med inriktning på miljöskydd i sektorslagarna, bl.a. skogsvårdslagen, inte föreslås överföras till . Härigenom blir det lättare för såväl skogsvårdsorganisationen som skogsägare att överblicka de lagregler som gäller för näringen. 10.5.5 i : menar att man bör frigöra sig från synsättet att nationalparker, naturreservat, naturvårdsområden etc. är någon slags referenssamling av olika naturtyper. Sektorsansvaret utgör en betydelsefull faktor. Jord- och skogsbruket skall ges ett ansvar för att bevara och ta hänsyn till naturtyper som i första hand används för produktion, medan skydd jämlikt miljölagstiftning blir aktuellt när bevarande förutsätter så stora inskränkningar att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Landskapets kulturhistoriska värden bör också beaktas som ett led i arbetet med att bevara biologisk mångfald. - - - I balkens allmänna bestämmelser, 1 kap. 4 §, fastslås den grundläggande principen att varje samhällssektor har ansvar för natur och miljö. Detta är mycket väsentligt. I betänkandet i övrigt dominerar dock sektorsansvaret rörande jord- och skogsbruk medan den i detta sammanhang nog så viktiga sektorn jakt och fiske inte tagits upp nämnvärt till diskussion. Jaktlagstiftningen innehåller ett flertal regler av skyddskaraktär vars ställning i relation till uppenbarligen saknas. I detta sammanhang vill särskilt understryka vikten av att naturvårdsmyndigheternas uppsikt och tillsyn över sektorsutövning utreds vidare. 10.5.6 : Skogsbrukslagen och lagen om skötsel av jordbruksmark omfattas enligt miljöbalksförslaget av reglerna om miljökvalitetsnormer och miljökonsekvensbeskrivning. Det måste vara ett krav att de två största markanvändande samhällssektorerna skall omfattas av både balkens aktsamhetsregler och hushållningsreglerna. Detta är ett tydligt exempel på hur borde ha anpassats till utvecklingen. 10.5.7 : Förslaget att föra över miljöregler från olika sektorslagar till förefaller förnuftigt. Därvid kommer balken att innehålla kapitel med särskilda aktsamhetsregler för olika näringar såsom jordbruk och skogsbruk. Detta torde i sin tur leda till en betydligt mer samlad och homogen miljöprövning för respektive verksamhet eller åtgärd. 10.5.8 : I betänkandet föreslås att regler som styr jord- och skogsbrukets miljöhänsyn förs in i respektive sektors speciallagstiftning. Detta anser vi vara positivt då miljöregler inom sektorslagstiftning ger förutsättningar för och möjligheter till att ett ökat sektorsansvar kan uppnås. Återkommande miljörevision eller tydliga miljömål måste dock kunna visa att sektorsansvaret fungerar. Om inte, eller om avregleringen av jord- och skogsbruket kraftigt ökar, bör miljöreglerna föras över till . 10.5.9 kommun: kommuns uppfattning är att ekologiska brukningsmetoder bör understödjas och "polluter pays principle" tillämpas striktare inom jord- och skogsbruket. 10.5.10 : I beslutet om skyddsförordnande i 4 § bör även anges om det finns skötselplan samt huvudprinciperna för denna. Vidare bör ansvarig för såväl skötsel som finansiering redovisas i beslutet. - - - Kraven på hänsyn (11 kap. 11 §) samt medgivande till undantag enligt denna paragraf är mycket bra. Sista meningen i första stycket samt sista stycket bör överföras till att gälla även markavvattning enl 1 och 2 §§. 10.5.11 kommun: När det gäller areella näringarna förefaller PPP-principen ej ligga fast. Det är viktigt för naturvården och bevarandet av den biologiska mångfalden att användaren betalar och ansvarar för miljöolägenheter även på naturvårdens område. Den s.k. UPP-principen eller User Pay Principle bör gälla på naturvårdens område. För att underlätta skyddet för känsliga biotoper bör också ersättningskrav vid avverkning inom skogsområden hela fastigheten tas med istället som i förslaget endast berörd del. 10.5.12 kommun: Polluter Pays Principle (PPP) måste gälla även för lagen om skötsel av jordbruksmark, skogsvårdslagen och ädellövskogslagen. Det talas om vissa möjligheter att tvinga en markägare att avstå från att exploatera mark med hotade arter/biotoper. Dessa möjligheter är dock kopplade till markägarens rätt till ersättning för intrång. PPP-principen som fastslås i balken bör gälla även för att värna mångfalden och för att förhindra förstöring av natur, så att brukaren/exploatören betalar vad det kostar att bevara värdefull natur. 10.5.13 kommun: I kap. 10 och 11 ges vissa möjligheter att tvinga en markägare att avstå från att exploatera mark med hotade arter/biotoper. Dessa är dock kopplade till markägarens rätt till ersättning för intrång. PP-principen som fastslås i balken bör i allt väsentligt gälla även för förstöring av natur, dvs. att brukaren/exploatören betalar vad det kostar att bevara värdefull natur. Något tyngre ansvar för bevarandet av den biologiska mångfalden lägger balken inte på modernt jord- och skogsbruk, eftersom den ej är tillämplig på de areella näringarna. Sektorsansvaret kommer ej att gälla fullt ut om inte balken kräver detta. 10.5.14 Akademikers , /SR; : Av erfarenhet från lagtillämpning på skogsvårdsområdet vet vi att det inte är möjligt att endast medelst lagregler "styra fram" en önskvärd utveckling. Information och rådgivning till berörda skogstjänstemän och skogsägare är enligt vår mening en mycket väsentlig del i arbetet för att åstadkomma en förändrad attityd och ett förändrat beteende. delar den i betänkandet redovisade synen vad gäller sektorsansvaret. 10.5.15 Föreningen : betäkande andas misstro till skogsägarnas förmåga att bruka skogen på ett miljömässigt riktigt sätt. Hotbilder för den svenska skogen målas upp och jämförs felaktigt med den globala miljösituationen. Skogsbruket utpekas som ett hot mot den biologiska mångfalden. har skogsbruket kommit mycket långt när det gäller att ta tillvara naturvårdens intressen. Den gröna trend som finns inom skogsbruket bekräftas av den nya skogspolitik som beslutat om. Miljöbeslut och skötselbeslut är sammanvävda och på det sättet skapas utrymme för aktiva miljöåtgärder, som aldrig hade kunna genomföras om de skulle regleras, planeras och utföras skilt från ordinarie skötsel. 10.5.16 : Principen Polluter Pays Principle (PPP) måste gälla även för lagen om skötsel av jordbruksmark, skogsvårdslagen och ädellövskogslagen. Det talas om vissa möjligheter att tvinga en markägare att avstå från att exploatera mark med hotade arter/biotoper. Dessa möjligheter är dock kopplade till markägarens rätt till ersättning för intrång. PPP-principen som fastslås i balken bör gälla även för att värna mångfalden och för att förhindra förstöring av natur, så att brukaren/exploatören betalar vad det kostar att bevara värdefull natur. 10.5.17 : visar en anmärkningsvärt kluven inställning till sektorsprincipen som sådan. Beskrivningen av sektorsansvaret är ostrukturerad och förvirrande. Man bör tydligare skilja mellan det ansvar som staten själv tar genom lagstiftning och andra åtgärder och skogsbrukarnas ansvar under frihet. Staten bör, menar vi, i första hand agera så att man underlättar för aktörerna inom sektorn att ta ett eget ansvar för utvecklingen, även på miljöns område. En sådan strategi är kostnadseffektiv för samhället då skogsbrukarnas intresse och engagemang för ytterligare miljöinsatser stimuleras och onödig byråkratisering undviks. 10.5.18 : Vad gäller de areella näringarna bör redan nu införas ett totalt stopp för nya dikningsföretag. Det bör istället övervägas om det inte nu är tid att återskapa försvunna våtmarker. 10.6Införande av främmande arter 10.6.1 : Tillstyrker möjligheten att till skydd för växt- och djurlivet föreskriva tillstånds- eller anmälningsplikt för utsättande av främmande arter. har med stöd av 8 § skogsvårdslagen och 10 § skogsvårdsförordningen möjlighet att meddela föreskrifter som förbjuder eller ställer upp villkor för användning av visst slag av skogsodlingsmaterial av inhemskt eller utländskt ursprung. Den nu föreslagna 9 § ger möjlighet att även beakta naturvårdsaspekter. Genom att myndigheten anges i förordning kan principen om sektorsansvar fullföljas. 10.6.2 : I fiskeriförordningen föreskrivs tillståndsplikt för utplantering av fisk. har utfärdat föreskrifter för denna tillståndsgivning. motsätter sig sådana regler, inte att man i inför generella regler om införande av främmande arter. 10.6.3 : Verket delar kommitténs grundläggande restriktiva inställning till inplantering av främmande arter. Enligt verkets mening bör dock huvudregeln vara förbud mot sådan inplantering. Bestämmelserna om utsättande av främmande arter bör vara formulerade som ett förbud mot all utplantering av främmande arter, med bemyndigande för regeringen eller berörd myndighet (, , jordbruksverket eller ) att medge undantag. - - - Verket motsätter sig tanken att enbart vissa opåverkade områden skulle vara skyddade mot inplantering av främmande arter. En definition av begreppet främmande art, t.ex. enligt de principer som återfinns i jaktlagen, behövs för att relatera det såväl i tiden som till taxonomisk status (art, underart etc.). 10.6.4 : har emellertid svårt att se det lämpliga i att inte direkt i införa den föreslagna regeln om tillståndstvång för utplantering av främmande arter, utan att gå den föreslagna vägen över ett bemyndigande för regeringen att föreskriva tillståndstvång. 10.6.5 , SLU: Reglering rörande utsättande av främmande arter är positivt och SLU anser att förslaget i denna delen är tillfyllest. Eftersom det finns stora skillnader mellan olika organismgrupper avseende risken för okontrollerad spridning bör en differentiering av krav på tillstånd till utsättning genomföras i praktiken. Vad som utgör en arts "naturliga utbredningsområde" kan vara svårt att definiera. En arts utbredning kan snabbt förändras av egen kraft och en utplantering kan i vissa fall bara vara ett obetydligt påskyndande av en oundviklig naturlig process. 10.6.6 i : Att reglering behövs kan vi instämma i. Det bör dock inte bli ett kategoriskt förbud mot främmande arter, men en försiktig hållning är angelägen. Av de översiktliga principer för utsättande (utplantering) av främmande arter som förordas i punkterna 1-3 kan styrelsen acceptera punkterna 1 och 2, som berör skogsbruket. Punkten 3 kan diskuteras. Det är fortfarande oklart vad som verkligen krävs i form av redovisning och undersökning av ekosystem m.m. för utplantering av främmande arter. Kraven kan bli så omfattande att endast ett fåtal större skogsägare klarar av en dylik redovisning. För försök och demonstrationsytor bör i varje fall finnas förenklade rutiner. 10.6.7 i : Att utsättandet av nya arter regleras är mycket positivt. Det är angeläget att de föreskrifter som kommer att meddelas blir restriktiva med tanke på konsekvenserna i ekosystemen.