prop · GI03184 · 1995-01-01 00:00:00 — Antagandena skall, som huvudregel, väljas så att de var för sig kan anses betryggande för det slag av försäkringsrörelse det är fråga om. Det föreskrivs vidare en prospektiv beräkning av premiereserven, dvs. en beräkning som grundar sig på skillnaden mellan kapitalvärdet av framtida utgifter och inkomster. Det skall vara en kollektiv beräkning. I huvudsak bygger den svenska regleringen i försäkringsrörelselagen på de principer som upptar. På ett par punkter förekommer dock skillnader. Premiereserven uppfattas enligt FRL som ett kollektivt begrepp. I individuell försäkring beräknar bolagen dock numera premiereserven individuellt för alla försäkringar. anger också som nämnts att premiereserven skall beräknas individuellt. Regeringen anser därför att de svenska bestämmelserna skall ändras på så sätt att som huvudregel en individuell beräkningsmetod skall tillämpas. I överensstämmelse med föreslås en möjlighet att tillämpa en kollektiv beräkning om det ger ett resultat som motsvarar det som erhålls vid en individuell beräkning. medger undantag från den prospektiva beräkningen och tillåter en retrospektiv beräkning om det kan visas att de försäkringstekniska skulderna inte blir lägre med en sådan beräkning. Detsamma gäller om en prospektiv beräkning inte kan tillämpas för de aktuella försäkringarna. Regeringen anser att användning av en retrospektiv metod bör medges i de fall som anges i direktiven. Det finns inte några svenska lagregler om högsta tillåtna ränteantaganden. innebär att sådan ränta skall fastställas. Det är enligt regeringens mening lämpligt att räntan fastställs av regeringen eller av . Vissa typer av försäkringar som till sin natur är sådana att det inte är nödvändigt att fastställa ett högsta tillåtet ränteantagande, behöver, i enlighet med direktivets bestämmelser, inte omfattas av föreskrifterna om högsta tillåtna ränta. har pekat på att det kan uppstå ekonomiska problem om ett bolag måste genomföra en premiereservförstärkning till följd av att det har beräknat sin premiereserv efter en räntefot som är högre än den som inspektionen senare kan komma att fastställa. Om ett försäkringsbolag inte klarar av att förstärka premiereserven får inspektionen, enligt regeringens uppfattning, överväga om det föreligger sådana missförhållanden som bör föranleda inspektionen att ingripa med de sanktionsmöjligheter som lagen erbjuder. Bestämmelserna om beräkning av premiereserv skall enligt gällande regler upptas i grunderna. Det innebär att de inte gäller för de livförsäkringar som meddelas utan grunder. Detta är inte förenligt med som gäller för samtliga livförsäkringar. De svenska reglerna bör därför ändras så att bestämmelserna om beräkning av premiereserv omfattar även icke grundbunden livförsäkring. Bestämmelserna om premieberäkning ingår även de i grunderna och gäller därför inte icke grundbundna livförsäkringar. är emellertid på denna punkt mycket allmänna och innebär i princip endast att premiesättningen skall tillgodose att ett bolags soliditet inte hotas. Mot denna bakgrund, och då soliditetsprincipen är en genomgående ledstjärna i den svenska lagstiftningen även gäller för icke grundburen livförsäkring utan att det explicit anges anser regeringen att någon lagändring inte är nödvändig. Enligt både svenska regler och skall de olika antagandena vid beräkning av försäkringstekniska skulder bestämmas så att de var för sig är tillräckliga. Enligt 7 kap. 3 § andra stycket FRL finns det dock en möjlighet till undantag från detta krav om det i grunderna finns föreskrifter om särskilda säkerhetstillägg som föranleder undantag. Genom sådana uttryckliga säkerhetstillägg kan bolagen ge efter på säkerheten i varje enskilt antagande (som innehåller underförstådda säkerhetstillägg) och använda tilläggen för att förstärka den punkt i systemet där de behövs. Tekniken innebär därför inte att säkerhetskraven sänks. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att bestämmelserna i 7 kap. 3 § FRL i detta avseende inte behöver ändras. 5.3 Premiesättning m.m. i trafikförsäkringsrörelse Trafikförsäkring är enligt 2 § trafikskadelagen (1975:1410) obligatorisk för motordrivna fordon som är registrerade i bilregistret och ej avställda samt för annat motordrivet fordon som brukas i trafik här i landet. Försäkringen är en ansvarsförsäkring för skada som tillfogas tredje man till följd av trafik med motorfordon. Försäkringen innehåller även ett olycksfallsförsäkringsmoment för skada på fordonets förare. Försäkringsgivare som enligt 5 § trafikskadelagen fått regeringens tillstånd att meddela trafikförsäkring är enligt samma lagrum skyldiga att på begäran meddela sådan försäkring (kontraheringsplikt). Trafikförsäkring kan meddelas också av utländska försäkringsgivare som förmedlar försäkring här i landet genom sekundäretablering och försäkringsgivare hem- mahörande inom EES som meddelar försäkring genom gränsöverskridande verksamhet. Kontraheringsplikten omfattar även sådana försäkringsgivare. En motorfor- donsägare som försummar trafikförsäkringsplikten debiteras en särskild tra- fikförsäkringsavgift, se 31 § trafikskadelagen. Avgiften, som är avsevärt högre än motsvarande trafikförsäkringspremie, gör det oekonomiskt att köra utan trafikförsäkring. Riskklassindelning, premieberäkning och principen om produktfrihet. Enligt 1 § tredje stycket trafikförsäkringsförordningen (1976:359) bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om indelning i riskklasser. Premie för trafikförsäkring får enligt 2 § första stycket trafikförsäkrings- förordningen inte bestämmas till högre belopp än som med erforderlig säkerhet kan anses svara mot den risk försäkringen är avsedd att täcka med tillägg för nödvändiga omkostnader. Enligt 2 § andra stycket bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om beräkningen av nödvändiga omkostnader. Med stöd av bemyndigandena i trafikförsäkringsförordningen har tillsyns- myndigheten meddelat föreskrifter om indelning i riskklasser (BFFS 1988:6). Föreskrifterna anger också vilken premiedifferentiering som skall tillämpas mellan olika bonusklasser. Bestämmelser om riskklassindelning och bonus har funnits . De har utvidgats och allt mer förfinats. fick de den utformning som i huvudsak gäller fortfarande. Varje trafikförsäkringsgivare är skyldig att tillämpa samma tariffsystem för beräkning av trafikförsäkringspremie. Riskklassindelning innebär till en början indelning i vissa fordonsklasser; privat personbil, buss, traktor etc. Inom ramen för de angivna fordonsklasserna får indelning i undergrupper göras så långt det kan anses motiverat med hänsyn till riskskillnader inom klassen. Bl.a. upptas ofta brandbil och husbil i särskilda undergrupper. För varje fordonsklass beaktas därefter i viss mån skilda förhållanden som riskpremien är beroende av. För personbil avsedd för privat bruk är riskpremien beroende av fyra förhållanden, nämligen geografisk zon, årlig körsträcka, bilmärke (där bilmärken, biltyper och årsmodeller inplaceras efter den risk de bedöms representera i trafikförsäkringshänseende) och bonus till följd av att försäkringen varit skadefri . Bonusklassningen innebär att samtliga bolag skall tillämpa en enhetlig bonusskala. Om försäkringsskyddet flyttas över till ett annat bolag placeras försäkringen i den bonusklass som skulle gällt i det tidigare bolaget. Sådan överföring av bonusrätten får dock endast ske vid försäkringens årsförfallodag eller, om en försäkring varit vilande, tidigast efter det att försäkringen blev vilande eller, oberoende av årsförfallodag, efter det att skada inträffat. Överföring av bonusrätten i samband med byte av fordon får enligt gällande ordning däremot inte ske. Avvikelse från den föreskrivna riskklassindelningen får efter inspek- tionens medgivande göras endast om det föreligger särskilda skäl. Tillsyns- myndigheten har också meddelat föreskrifter om beräkning av för direkt trafikförsäkring (BFFS 1988:39), där en formel för beräkning av genomsnittspremien inom olika fordonsklasser ges samt fastslås hur hög denna premie får vara i termer av riskpremie (förväntat skadebelopp per årsförsäkring). Inspektionens föreskrifter om riskklassindelning och premieberäkning anses vara en detaljerad avvägning mellan den försäkringsmässiga utjämning som behövs och den enskilde försäkringstagarens krav på en skälig premie. Enligt tredje generationens försäkringsdirektiv gäller en princip om pro- duktfrihet (se avsnitt 6.3). Den principen innebär bl.a. att det är i för- säkringstagarnas intresse att ha tillgång till största möjliga utbud av för- säkringsprodukter och att försäkringsgivarna i sin utveckling av försäkrings- avtal inte skall hindras av detaljerade föreskrifter i den nationella reg- leringen. har utförligt diskuterat om funktionen och syftena bakom den svenska regleringen av trafikförsäkringspremier är sådana att regleringen kan behållas med stöd av principen om det allmänna bästa (se Försäkringsrörelse i förändring 2, SOU 1993:108 s. 112-118). Innebörden av begreppet det allmänna bästa behandlas i avsnitt 6.3. Inom ramen för sin analys av om den nuvarande regleringen kan behållas med stöd av det allmänna bästa tar utredningen upp de gällande reglernas betydelse för kundens möjlighet att jämföra olika försäkringsvillkor, kontrollmöjligheter, grunderna för beräkning av trafikförsäkringsavgiften, bilfabrikanternas säkerhetstänkande samt bonussystemet. Utredningen diskuterar även frågan om ett upphävande av den nuvarande regleringen kan leda till att högriskkunder får svårt att teckna försäkring till en premie som de finner överkomliga och att antalet oförsäkrade fordon därför kan komma att öka. Utredningens analys leder fram till slutsatsen att föreskrifterna om riskklassindelning och premiebe- räkning knappast kan motiveras av principen om det allmänna bästa och att de därför bör slopas. Enligt utredningen bör även bemyndigandena för i 1 § tredje stycket och 2 § andra stycket trafikför- säkringsförordningen att meddela sådana föreskrifter tas bort. Vid remissbehandlingen av delbetänkande har bl.a. följande synpunkter framförts. TCO och Motorcyklisters Central- organisation anser att det finns risk för att högriskkunder kan komma att drabbas av högre premienivåer vid en friare premiesättning som kan leda till ett större antal oförsäkrade fordon i trafiken. har framhållit det nuvarande systemets positiva effekt på biltillverkarnas säkerhetstänkande. har samma uppfattning och framhåller att prioriterat trafiksäkerheten mycket högt. Flera remissinstanser har påtalat den skadeförebyggande effekt som bonusklassningen innebär. anser att det är angeläget att reglerna om bonusöverföring ändras så att sådan får ske i samband med bilbyte då det också är naturligt att ompröva valet av försäkringsbolag. har här pekat på det faktum att möjligheten att byta försäkringsbolag i samband med bilbyte ger en över tiden kvarstående kostnadsökning för kon- sumenten. har framfört den uppfattningen att EG:s krav på produktfrihet innebär att man måste tillåta byte av försäkringsbolag under pågående premieperiod vid bilbyte, även med beaktande av den effekt en sådan rätt kan få på kostnaderna för försäkringen. Beräkningen av trafikförsäkringsavgiften bygger på den nuvarande risk- klassindelningen. anser därför att mer ingripande ändringar i riskklassindelningen inte kan göras förrän bestämmelserna om trafik- försäkringsavgiftens beräkning har ändrats. De remissinstanser som anser att det nuvarande systemet för riskklassindelning och premieberäkning bör behållas har som stöd för sina ståndpunkter anfört omständigheter som behandlat i sitt betänkande. Utredningen har i betänkandet funnit att dessa omständigheter inte är sådana att de kan motivera att den nuvarande regleringen av trafikförsäkringspremier behålls med stöd av principen om det allmänna bästa. Innan en försäkringsgivare börjar driva trafikförsäkringsrörelse skall enligt 1 § första stycket trafikförsäkringsförordningen (1976:359) uppgifter lämnas till om de premiesatser som skall tillämpas för trafikförsäkring. Om försäkringsgivaren ändrar de premiesatser som angetts i uppgiften till , skall försäkringsgivaren enligt 1 § andra stycket genast anmäla detta till inspektionen och ange anledning till ändringen. En sådan förhandskontroll av i trafikförsäkringsrörelse har gällt sedan trafikförsäkringen blev obligatorisk. På grund av försäkringsplikten har det ansetts särskilt viktigt att premierna kontrolleras ur skälighetssynpunkt innan de börjar tillämpas. Enligt artikel 8.3 i första skadeförsäkringsdirektivet (i dess lydelse enligt artikel 6 i tredje skadeförsäkringsdirektivet) och artikel 29 i tredje skade- försäkringsdirektivet gäller ett förbud mot föreskrifter om förhandsgodkännande eller löpande anmälningsskyldighet av allmänna eller särskilda försäkringsvillkor, premietariffer m.m. För obligatorisk försäkring får man emellertid enligt artikel 30.2 i tredje skadeförsäkringsdirektivet kräva att allmänna och särskilda försäkringsvillkor ges in till tillsynsmyndigheten innan de börjar tillämpas. Efter inlämnandet skall bolaget dock kunna meddela försäkringar utan att behöva invänta myndigheternas granskning. Den sistnämnda direktivbestämmelsen innebär enligt att det i och för sig skulle vara förenligt med EG:s ordning att behålla kravet på förhandsanmälan av premiesatser. Utredningen konstaterar emellertid att motiven för en särbehandling av trafikförsäkringen allmänt sett minskat i betydelse, och att detta även gäller tillsynen över premiesättningen (se s. 121). Kravet på förhandskontroll bör utan att försäkringstagarintresset eftersätts kunna ersättas med kontroll i efterhand och därmed närma sig den kontroll som görs av annan skadeförsäkring. Mot den bakgrunden har utredningen inte funnit skäl att behålla kravet på förhandsanmälan av trafikförsäkringspremier. Utredningen har därför föreslagit att bestämmelserna om detta i 1 § första och andra styckena i trafikförsäkringsförordningen bör upphävas. Regeringen har förståelse för de farhågor som vissa remissinstanser gett uttryck för med anledning av reformförslag. Farhågorna bör dock inte överdrivas. Regeringen anser att det är av värde om en ökad produktfrihet på trafikförsäkringsområdet kommer till stånd. Regeringen delar även i övrigt bedömning. De nuvarande bestämmelserna om riskklassindelning, premieberäkning och förhandsanmälan av premiesatser bör därför upphävas. För att åstadkomma detta krävs ändringar i trafikförsäkrings- förordningen. Däremot behöver inga lagändringar göras. Regeringen avser att genomföra ändringarna i trafikförsäkringsförordningen i samband med att förevarande lagstiftningsärende slutförs. Det första livförsäkringsdirektivet innebär att vissa speciella verksamhets- former inte behöver införlivas i det svenska koncessionssystemet (klasserna V-IX i bilaga till direktivet). Så har heller inte skett. I proposition 1992/93:257 om ändrad lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av (s. 106 och 107) uttalades att den rättsliga karaktären samt den civilrättsliga och skatterättsliga behandlingen av verksamhetsformerna enligt klasserna V och VI (tontiner och capital redemption) borde bli föremål för ytterligare utredning. Det föredragande statsrådet avsåg att senare återkomma i frågan. Även de verksamhetsformer som avses i klasserna VII-IX borde enligt propositionen tills vidare hållas utanför det svenska koncessionssystemet. har i sitt remissvar över internpromemorian aktualiserat frågan om inte vissa av dessa verksamhetsformer enligt det första liv- försäkringsdirektivet nu bör föras in i det svenska koncessionssystemet. Av verksamhetsformerna enligt klasserna V-IX enligt bilagan till första livförsäkringsdirektivet får, enligt det andra livförsäkringsdirektivet (artikel 10), tontiner och capital redemption tillhandahållas genom gränsöverskridande verksamhet om försäkringsgivaren har auktorisation för sådan verksamhet i sitt hemland. En försäkringsgivare från ett EES-land kan därför marknadsföra dessa produkter i genom gränsöverskridande verksamhet (se nuvarande 2 kap. 3 § tredje stycket LEF). Införlivandet av det tredje livförsäkringsdirektivet innebär att en försäkringsgivare från ett EES-land, genom sekundäretablering och gränsöverskridande verksamhet, utan svenskt tillstånd här kan tillhandahålla alla produkter som hemlandsauktorisationen omfattar. För att undvika diskriminering av svenska försäkringsbolag anser Finans- inspektionen att det bör övervägas om inte de aktuella verksamhetsformerna skall införlivas helt eller till viss del i det svenska systemet. I varje fall bör, enligt inspektionen, svenska bolag få möjlighet att bedriva verksamheterna i de länder där det är tillåtet enligt den nationella lagstiftningen. Den utredning angående tontiner och capital redemption som regeringen aviserade i proposition 1992/93:257 har emellertid ännu inte genomförts. Ytterligare överväganden krävs också i fråga om de verksamhetsformer som avses i klasserna VII-IX. Det skulle inte vara förenligt med den tredje generationens direktiv att, som i sista hand föreslagit, låta svenska försäkringsbolag bedriva verksamheterna endast i de EES-länder där försäkringsklasserna är tillåtna. En auktorisation skall gälla inom hela EES och ge ett företag rätt att bedriva verksamhet där med stöd av etableringsfriheten eller friheten att tillhandahålla tjänster (se artikel 7.1 i första livförsäkringsdirektivet i dess lydelse enligt artikel 4 i tredje livförsäkringsdirektivet). Det sagda innebär att regeringen inte är beredd att i detta sammanhang genom- föra den reformering som förordat. Regeringen avser emellertid att återkomma till frågan. Gällande placeringsregler för försäkringsbolag omfattar livförsäkringar. Skade- försäkringsverksamhet är endast i mindre utsträckning underkastad place- ringsregler. Livförsäkringsbolagens placeringsregler är ett uttryck för soliditetsprincipen, dvs. att försäkringsgivaren alltid skall kunna fullgöra sina förpliktelser gentemot försäkringstagare enligt ingångna avtal. Livförsäkringsbolagens placeringar regleras i 7 kap. 9 och 9 a §§ FRL. Ett belopp motsvarande försäkringstekniska skulder för livförsäkringar skall alltid, dvs. , redovisas i vissa angivna slag av tillgångar. De försäkringstekniska skulderna kan sägas vara summan av bolagets bindande åtaganden. Vad som skall tas upp som försäkringstekniska skulder anges i 7 kap. 1 § FRL, se vidare avsnitt 5.5.3 nedan. Huvuddelen () av de medel som svarar mot försäkringstekniska skulder skall placeras i tillgångar som ansetts särskilt säkra (bl.a. statsobligationer, obligationer emitterade av kreditinstitut och fast egendom). Resterande får bolagen placera i vilket tillgångsslag de vill med undantag för aktier. Denna resterande del kallas den fria sektorn. Motsvarande regler gäller (med något undantag) även i fråga om premiereserven för långa skadeförsäkringar, dvs. sådana som meddelats än . Premiereserven är bolagets ansvar för löpande försäkringar. För övrig skadeförsäkring infördes en allmänt formulerad placeringsregel, som ett led i harmoniseringen till det första skade- försäkringsdirektivet. Regeln innebär att medel som motsvarar de försäk- ringstekniska skulderna skall placeras med hänsyn till det slag av för- säkringsverksamhet som försäkringsbolaget bedriver, varvid risken för framtida växlingar i tillgångarnas avkastning och värde samt risken för valuta- kursförluster skall beaktas. Värderingen av tillgångar för täckande av de försäkringstekniska skulderna (eller premiereserven) skall, med vissa undantag, göras med tilllämpning av samma värderingsregler som vid årsredovisning m.m. för försäkringsbolag. Undantagen avser fastigheter och aktier i fastighetsbolag. Tillgångar som motsvarar de försäkringstekniska skulderna skall som huvudregel finnas i . Livförsäkringstagare (och försäkringstagare i lång skadeförsäkring) har en särskild förmånsrätt i de tillgångar som motsvarar de försäkringstekniska skulderna. Förmånsrätten grundas på ett register som försäkringsbolagen skall föra över dessa tillgångar. För alla försäkringsbolag gäller dessutom en regel som innebär att ett för- säkringsbolag inte får äga större andel av aktierna i ett enskilt bolag än som motsvarar av det totala röstvärdet, den s.k. femprocentsregeln (7 kap 17 § FRL). kan medge dispens från regeln. Förvärv av aktier i finansiella företag har undantagits från femprocentsregelns begränsning. Större engagemang i sådana företag är tillåtna inom vissa ramar om de är av organisatorisk karaktär (7 kap. 17 a § FRL). Femprocentsregeln och undantagsregeln för finansiella förvärv gäller hela försäkringsbolagets verksamhet och avser alltså inte bara tillgångar som motsvarar försäkringstekniska skulder. I fråga om livförsäkringar gäller en valutamatchningsregel som i princip innebär att försäkringstekniska skulder i en viss valuta skall motsvaras av tillgångar i samma valuta. Valutamatchningsregeln omfattar inte den fria sektorn. För långa skadeförsäkringar gäller motsvarande valutamatchningsregler beträffande premiereserven. Beträffande övriga skadeförsäkringar infördes en valutamatchningsbestämmelse i samband med införlivandet av första och andra generationens försäkringsdirektiv. För utländska försäkringsföretag som bedriver verksamhet här i landet gäller i stor utsträckning motsvarande regler som för svenska försäkringsbolag. Gällande lagstiftning innehåller inget generellt förbud för försäkringsbolagen att ta upp lån. Bolagens upplåningsmöjligheter är ändå begränsade till följd av den tolkning som gjorts av förbudet mot annan rörelse i 1 kap. 3 § FRL. Dessutom får inte försäkringsbolag ge ut konvertibla skuldebrev och, beträffande livförsäkringsbolag, vinstandelsbevis. avseende försäkringsbolagens placeringar finns framför allt i tredje generationens försäkringsdirektiv. Placeringsregler gäller både skade- försäkrings- och livförsäkringsverksamhet. Regelsystemen är i stort sett identiska. Placeringsreglerna gäller endast för de medel som motsvarar de försäkringstekniska skulderna (enligt den svenska översättningen "tekniska avsättningar"). Direktiven innehåller till att börja med en allmän regel som innebär att vid valet av de tillgångar som svarar mot de tekniska avsättningarna skall hänsyn tas till den typ av försäkringsrörelse som företaget bedriver. Tillgångarnas risk, avkastning och likviditet skall beaktas. Vidare skall försäkringsföretaget se till att tillgångsportföljen är väldiversifierad, dvs. att riskerna är spridda på ett lämpligt sätt. Denna övergripande regel kompletteras med relativt omfattande bestämmelser av detalj- och riktlinjekaraktär. Direktiven innehåller en lista över sådana slag av tillgångar som kan accepteras för täckande av tekniska avsättningar. Vidare betonas i direktiven vikten av att medlemsländerna inte passivt anpassar den nationella lagstiftningen till EG:s minimikrav. Länderna skall fastställa mer detaljerade regler för valet av acceptabla tillgångar. Medlemsländerna kan uppställa strängare krav på de tillgångar som skall täcka tekniska avsättningar, varför listan över tillåtna tillgångsslag inte behöver accepteras i sin helhet. Direktiven anger vidare en rad principer som skall gälla i fråga om bl.a. värdering av tillgångar, säkerhetskrav, behandling av derivatinstrument, likviditetskrav och koncerngenomlysning. Direktiven innehåller även begränsningsregler för enskilda investeringar (enhandsengagemang) och vissa typer av tillgångar. Bl.a. får värdepapper från samma emittent som huvudregel motsvara högst av de tekniska avsättningarna. Begränsningsreglerna är relaterade till de tekniska avsättningarna brutto, dvs. utan hänsyn tagen till eventuell avgiven åter- försäkring. Medlemsländerna skall fastställa ytterligare begränsningsregler, utöver dem som anges i direktiven. För det ändamålet anges olika riktlinjer, som t.ex. att tillgångsportföljen skall vara väldiversifierad, riskfyllda tillgångar bör behandlas med återhållsamhet och att illikvida tillgångar bör hanteras med försiktighet.