prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — 10 § I fråga om nedsättning, fördelning och utbetalning av ersättning som fastställs att betalas på en gång för framtida skador på en fastighet och som tillkommer ägaren av fastigheten eller en innehavare av tomträtt i denna tillämpas expropriationslagen (1972:719). Även när det gäller verkan av sådan nedsättning, fördelning och utbetalning skall den lagen tillämpas. Om en borgenär som har panträtt i fastigheten lider förlust genom att ersättning enligt första stycket har blivit för lågt beräknad och ersättningen till följd av överenskommelse mellan den ersättningsskyldige och den ersättningsberättigade eller av någon annan anledning inte har blivit prövad av domstol, har borgenären rätt till gottgörelse av den ersättningsskyldige mot att hans fordran i denna del skrivs av på fordringshandlingen. 11 § Medför en verksamhet som avses i detta kapitel att en fastighet helt eller delvis blir onyttig för ägaren eller att synnerligt men uppkommer vid användningen, skall fastigheten eller fastighetsdelen på ägarens begäran lösas in av den som bedriver verksamheten. I fråga om sådan inlösen tillämpas expropriationslagen (1972:719). Beträffande värdeökning som har ägt rum före det att talan väcks vid domstol tillämpas 4 kap. 3 § samma lag. 12 § Den som vill framställa anspråk på ersättning enligt detta kapitel skall väcka talan vid den tingsrätt inom vars område den skadegörande verksamheten i huvudsak bedrivs eller har bedrivits. Avser ersättningen skada på fastighet eller på byggnad eller annan anläggning på någon annans mark, skall talan dock väckas vid den fastighetsdomstol inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller har bedrivits. Detsamma gäller om någon vill begära gottgörelse enligt 10 § andra stycket eller fordra inlösen enligt 11 §. Gemensamt med ett mål som avses i första eller andra meningen får fastighetsdomstolen handlägga även andra mål mellan samma eller olika parter, om det med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter är lämpligt. 13 § Den som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet som kan medföra en sådan skada som avses i 3 § kan begära prövning av ersättningsfrågan vid den fastighetsdomstol inom vars område verksamheten i huvudsak bedrivs eller skall bedrivas. 14 § Den som i något annat fall än som förut i detta kapitel sagts vill framställa enskilt anspråk enligt denna balk på grund av miljöfarlig verksamhet skall väcka talan vid den fastighetsdomstol inom vars område den miljöfarliga verksamheten i huvudsak utövas eller skall utövas. 15 § Väcker någon talan vid fastighetsdomstol om förbud mot miljöfarlig verksamhet eller om åläggande för den som utövar eller ämnar utöva sådan verksamhet att vidtaga försiktighetsmått och är fråga om tillstånd till verksamheten enligt denna balk under prövning eller kommer den under prövning innan fastighetsdomstolen avgjort målet, skall domstolen förklara målet vilande till dess frågan avgjorts. 16 § I fråga om rättegångskostnader i mål enligt 11 eller 13 § gäller bestämmelserna om kostnader i expropriationsmål. Om ett yrkande om inlösen enligt 11 § ogillas, gäller dock bestämmelserna om rättegångskostnader i . Dessa bestämmelser tillämpas också i andra mål om skadestånd enligt detta kapitel. Ogillas talan som avses i 15 § på den grund att svaranden efter talans väckande sökt och fått tillstånd enligt denna balk, skall domstolen efter omständigheterna förordna att vardera parten skall själv bära sin rättegångskostnad eller att full eller jämkad ersättning skall tilläggas endera. 1 § För ersättning i vissa fall till den som har lidit skada enligt 24 kap. skall det finnas en försäkring (miljöskadeförsäkring) med villkor som har god- känts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Den som utövar miljöfarlig verksamhet som enligt denna balk eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av balken kräver tillstånd eller anmälan skall bidra till försäkringen med belopp som framgår av tabeller som har godkänts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Beloppen skall betalas i förskott för kalenderår. Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i första stycket. 2 § Från miljöskadeförsäkringen betalas, enligt vad som närmare anges i för- säkringsvillkoren, ersättning till skadelidande för sådan person- eller sakskada som avses i 24 kap. om 1. den skadelidande har rätt till skadestånd enligt 24 kap. men inte kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad, 2. det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan. 3 § Om bidrag till miljöskadeförsäkringen inte har betalats efter anmaning, skall försäkringsgivaren göra anmälan till tillsynsmyndigheten om betalningsförsummelsen. får förelägga den betal- ningsskyldige vid vite att fullgöra sin skyldighet. Ett sådant föreläggande får inte överklagas. Föreskrifter om ikraftträdandet av denna balk meddelas i en särskild lag. Förslag till Lag om 1 § prövar enligt ärenden om tillstånd till miljöfarlig verksamhet och överklagande av ärenden som avses i 20 kap. 1 § första stycket 2. 2 § skall bereda och lämna yttrande till regeringen i ärenden enligt 6 kap. . Om nämndens handläggning och ansvar för kostnader som därvid kan uppkomma gäller vad som sägs i 13 kap 14 och 15 §§ . 3 § Beslut i ärenden enligt bilavgaslagen (1986:1386) får överklagas hos enligt vad som sägs i den lagen. 4 § består av ordförande och tre andra ledamöter. Vid förberedande åtgärd, vid prövning av fråga om avvisning av ansökan eller av- skrivning av ärende samt vid handläggning av överklagande av nämndens beslut, kan nämnden bestå av ordföranden ensam. 5 § Ordföranden skall vara lagfaren och erfaren i domarvärv. En ledamot skall ha sakkunskap och erfarenhet i tekniska frågor. En ledamot skall ha erfarenhet av frågor som faller inom verksamhetsområdet för . Den fjärde ledamoten skall ha erfarenhet av industriell verksamhet. Om ärendet enligt ordförandens bedömning i huvudsak avser kommunala förhållanden, skall i stället ingå en person med erfarenhet av verksamhet. Ledamot i nämnden skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § . Regeringen förordnar ordförande och övriga ledamöter samt ersättare för dem. Bestämmelserna om ledamot gäller också i fråga om ersättare. 6 § Regeringen kan föreskriva att det skall finnas mer än en avdelning i Kon- cessionsnämden. Vad som sägs om gäller också för en avdelning i nämnden. 7 § Bestämmelserna i 4 kap. om jäv mot domare gäller också för ledamöterna i . Förfarandet hos nämnden m.m. 8 § Särskilda regler om förfarandet hos nämnden och om överklagande av nämndens beslut finns i fråga om miljöfarlig verksamhet i 13 och 20 kap. . När nämnden prövar överklagade ärenden om miljöfarlig verksamhet gäller i fråga om nämndens handläggning vad som sägs 13 kap 14-16 §§. Till besiktning på platsen och sammanträde kallas parter och klagande samt de statliga och kommunala myndigheter som har ett väsentligt intresse att bevaka i frågan. Denna lag träder i kraft den dag regeringen föreskriver Lagrådsremissens lagförslag till lag om införande av miljöbalk Härigenom föreskrivs följande. 1 § och denna lag träder i kraft . 2 § Genom upphävs, med de begränsningar som följer av denna lag,1. naturvårdslagen (1964:822), 2. miljöskyddslagen (1969:387), 3. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten, 4. lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle, 5. renhållningslagen (1979:596), 6. hälsoskyddslagen (1982:1080), 7. lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark, 8. lagen (1985:426) om kemiska produkter, 9. miljöskadelagen (1986:225), 10. lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., 11. lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud. 3 § Om det i lag eller annan författning hänvisas till föreskrifter som har ersatts genom bestämmelser i , skall i stället de nya bestämmelserna tillämpas. 4 § Bestämmelser, som gäller vid ikraftträdande och som meddelats med stöd av bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i äldre lag, skall anses utfärdade med stöd av motsvarande bestämmelser enligt balken, om inte regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer förordnar något annat. 5 § Beslut, som har meddelats före balkens ikraftträdande, om att bilda nationalpark, naturreservat eller naturvårdsområde, att fridlysa naturminne eller att införa annat områdesskydd gäller fortfarande. 6 § Tillstånd, godkännande eller medgivande till en verksamhet, till hanteringen av en kemisk produkt eller till någon annan åtgärd, som lämnats genom ett beslut enligt bestämmelser i en lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av sådana bestämmelser, gäller fortfarande, om inte regeringen förordnar annat. Såvitt angår omprövning eller upphävande av beslutet skall tillståndet, godkännandet eller medgivandet anses meddelat med stöd av motsvarande bestämmelser i eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av , om inte annat följer av denna lag eller av de föreskrifter som är i fråga. Detsamma gäller beslut om villkor för eller registrering av en verksamhet, hanteringen av en kemisk produkt eller en vara eller någon annan åtgärd. 7 § I fråga om en miljöfarlig verksamhet som omfattas av tillstånd enligt miljöskyddslagen (1969:387) eller motsvarande äldre bestämmelser och som har påbörjats före ikraftträdande tillämpas i stället för bestämmelserna i 13 kap. 5 § bestämmelserna i 6 § första och andra styckena miljöskyddslagen till utgången av , om den som bedriver verk- samheten inte begär annat. Därvid skall hänvisningen i 6 § första stycket miljöskyddslagen till 5 § samma lag i stället avse 1 kap. 7-12 §§ . Första stycket gäller inte i fråga om ändring av en inrättning eller en verksamhet, om åtgärden innebär att ett utsläpp eller en störning kan ändra karaktär eller omfattning så att en olägenhet av betydelse från hälso- eller miljöskyddssynpunkt kan uppstå. Om det vid prövning enligt första stycket är regeringen som skall lämna tillstånd till verksamheten enligt 6 § andra stycket miljöskyddslagen, skall i fråga om prövningen tillämpas vad som sägs i 13 kap. 18 § . 8 § Ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet som har tagits i anspråk före ikraftträdande får efter utgången av återkallas helt eller delvis av den myndighet som meddelat tillståndet, om verksamheten strider mot bestämmelserna i 13 kap. 5 § . Vid sådan prövning gäller bestämmelserna i 13 kap. 30 och 37 §§ . 9 § En renhållningsordning enligt 9-13 §§ renhållningslagen (1979:596) skall fortsätta att gälla till dess en ny renhållningsordning har antagits med stöd av . 10 § Ett beslut om förbud eller föreläggande som en tillsynsmyndighet meddelat enligt bestämmelser i någon lag som anges i 2 § eller motsvarande bestämmelser i äldre lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av sådana bestämmelser skall anses meddelat enligt 18 kap. . 11 § Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdande. 12 § I fråga om en gärning som var belagd med straff enligt någon av de lagar som anges i 2 § och som begåtts före ikraftträdande skall de straffbestämmelser som gällde när gärningen begicks fortfarande tillämpas, om inte bestämmelserna i 21 kap. leder till frihet från straff eller lägre straff. Vad som sägs i första stycket gäller också i fråga om förverkande på grund av brott. 13 § I fråga om sådana överträdelser av 45 § första stycket 1-3 miljöskyddslagen (1969:387) som skett före ikraftträdande skall bestämmelserna i 52-63 §§ miljöskyddslagen fortfarande tillämpas. I andra fall skall miljöskyddsavgift inte tas ut för överträdelser som har skett före ikraftträdande. 14 § Beträffande rätt till ersättning eller inlösen på grund av beslut som meddelats före ikraftträdande skall äldre bestämmelser fortfarande gälla. Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. regeringsrådet , justitie- rådet , regeringsrådet . Enligt lagrådsremisser och () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1. miljöbalk, 2. lag om , 3. lag om införande av . Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrätts- assessorerna , , , och samt kammarrättsassessorn Per . Förslagen föranleder följande yttrande. Förslaget till miljöbalk Allmänna synpunkter I det remitterade förslaget samordnas i en miljöbalk elva befintliga lagar, främst naturvårdslagen (1964:822), miljöskyddslagen (1969:387), ren- hållningslagen (1979:596), hälsoskyddslagen (1982:1080), lagen (1985:426) om kemiska produkter och lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. (naturresurslagen). Viktiga lagar på miljöområdet, bland vilka särskilt kan nämnas vattenlagen (1983:291) och skogsvårdslagen (1979:429), har lämnats utanför . Det är givetvis en nackdel att balken inte omfattar all miljölagstiftning. Vad som anförts i remissen till stöd för att samordningen bör begränsas till de angivna lagarna är enligt Lagrådet inte helt övertygande. Det är dock svårt att utan en mer ingående analys bedöma om en ökad samordning bort komma till stånd. Miljöskyddslagen, renhållningslagen, hälsoskyddslagen och lagen om kemiska pro- dukter har alla syften som till stor del sammanfaller. Även lagarnas tillämpningsområden sammanfaller i vissa delar. I förarbetena till lagarna har åtskillig möda lagts ned på att försöka dra upp gränserna mellan lagarnas tillämpningsområden. Inte sällan har man emellertid tvingats konstatera att lagarnas tillämpningsområden delvis sammanfaller och att det därför kan uppkomma tveksamhet vid val av lag. Som exempel kan nämnas miljöskyddslagen och hälsoskyddslagen. I förarbetena till sistnämnda lag konstateras sålunda att tveksamhet vid val av lag kan uppkomma vid sanitär olägenhet vid användning av fast egendom. Föredraganden uttalar i sammanhanget att - i fall där ett in- gripande kan ske med stöd av båda lagarna - miljöskyddslagen enligt hans mening bör tillämpas "bl.a. med hänsyn till att den som drabbas av ett ingripande ofta kan begära att få sin verksamhet prövad enligt miljöskyddslagen" (prop. 1981/82:219 s. 33; jfr prop. 1969:28 s. 227 ff). Den omständigheten att de olika lagarna nu sammanförs i en enda lag medför inte i och för sig att avgränsningsproblemen minskar. Det är alltjämt fråga om olika skyldigheter och ingripanden där varje åtgärd har sitt bestämda tillämpnings- område och det är alltjämt delvis skilda myndigheter som skall vara behöriga att agera. Det är i själva verket så att avgränsningsproblematiken framträder mer när man sammanför bestämmelserna i en enda lag. Detta gäller naturligtvis i än högre grad om man - som föreslås i remissen - utvidgar tillämpningsområdet för vissa bestämmelser. Ett exempel på detta är hälsoskyddsbestämmelserna som utvidgats till att omfatta - förutom störningar som påverkar hälsan - även störningar som påverkar välbefinnandet. I sammanhanget bör man också hålla i minnet att tillämpningsområdet för många av de aktuella lagarna utvidgats genom lagstiftning utan att någon samlad analys av miljölagstiftningen ägt rum. Frågan om gränsdragningen mellan hälsoskydd och miljöfarlig verksamhet har uppmärksammats i lagrådsremissen. Regeringen konstaterar att det inte är någon nyhet att reglerna om hälsoskydd och reglerna om miljöskydd delvis överlappar varandra. Det framhålls vidare att eftersom ansvaret för att vidta åtgärder till skydd för hälsan och miljön i normalfallet ligger på samma myndighet, den kommunala nämnden, och förutsättningarna för ingripande i de aktuella fallen i allmänhet är desamma, det inte har någon avgörande betydelse vilka regler som tillämpas. I avsaknad av särskilda föreskrifter bör enligt det remitterade förslaget myndigheterna i sin tillsynsverksamhet i första hand tillämpa reglerna om miljöfarlig verksamhet om det är fråga om störningar från fasta anläggningar eller verksamheter, dvs. samma princip bör gälla som förordades av föredraganden vid införandet av hälsoskyddslagen (prop. 1981/82:219 s. 33). Enligt Lagrådet hade det varit önskvärt om man nu i samband med samordningen av lagarna i en miljöbalk gjort en mera ingående och samlad analys av gräns- dragningsproblematiken och försökt att i lagtexten tydligare ange gränserna mellan olika skyldigheter och ingripanden. En analys av avgränsningsproblematiken skulle säkert få stor betydelse också från andra utgångspunkter än att bara klarlägga gränsdragningsfrågorna. Mycket talar för att en sådan analys skulle kunna leda till en minskad överlappning mellan olika områden, dvs. att man skulle kunna snäva åt tillämpningsområdena för olika institut eller rent av rensa ut en del onödiga skyldigheter eller ingripandemöjligheter. Vid en genomläsning av de olika avdelningar och kapitel i balken som gäller skydd för hälsa och miljö får man sålunda uppfattningen att det finns närmast obegränsade möjligheter att ingripa mot en störning och att ingripandet kan ske med stöd av flera olika regelverk och på flera olika sätt. En kortfattad beskrivning av balkens olika regelverk får belysa det sagda. Den i sammanhanget grundläggande avdelningen i balken är den fjärde avdelningen som just har rubriken och som i huvudsak motsvarar miljöskyddslagen, lagen om kemiska produkter, hälsoskyddslagen och renhåll- ningslagen. I 13 kap. finns regler om miljöfarlig verksamhet. Härmed avses bl.a. användning av mark och byggnader på ett sådant sätt som kan medföra förorening av miljön eller störning för omgivningen. I 14 kap. finns regler om hanteringen av kemiska produkter och vissa varor som innehåller eller behandlats med kemiska produkter. I 15 kap. finns regler om att förebygga och avhjälpa olägenheter som kan påverka hälsan eller välbefinnandet. I 16 kap., som är det sista kapitlet i fjärde avdelningen, finns regler om avfallshantering, bl.a. om avfall och orenlighet som härrör från hushåll. Men skyddsregler för naturen och miljön i övrigt finns också i bl.a. andra och tredje avdelningarna. I tredje avdelningen - som i huvudsak motsvarar naturvårdslagen - finns regler i 9 och 10 kap. om skydd för naturområden och för växt- och djurlivet. I 11 kap. finns regler om vissa arbetsföretag, nämligen dels täkter av olika slag, dels spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. Andra avdelningen som har rubriken och som i huvudsak motsvarar naturresurslagen, innehåller dels vissa allmänna regler om användningen av mark- och vattenområden, dels särskilda regler för vissa områden i landet (3 och 4 kap.). Vidare finns i 5 kap. regler om att vissa stora anläggningar, bl.a. vissa typer av fabriker, inte får uppföras utan tillstånd av regeringen. Det intryck man får vid en genomgång av olika regelverk till skydd för hälsa och miljö är att innehållet i de nuvarande lagarna tämligen okritiskt har lyfts över till . I vart fall synes inte möjligheterna till begränsningar och samordningar ha beaktats i tillräcklig grad. Det gäller bl.a. beträffande reglerna om hälsoskydd (15 kap.). Lagrådet vill i detta sammanhang till att börja med peka på ett par bestämmelser som belyser samordningsproblemen vad gäller hälsoskydd och miljöskydd. Enligt 15 kap. 8 § får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela de föreskrifter som behövs till skydd mot olägenheter för människors hälsa. I sådana föreskrifter får anges att vissa slag av verksamheter inte får bedrivas eller att vissa anläggningar inte får inrättas utan att tillstånd har lämnats av eller anmälan har gjorts till en nämnd. Det är enligt Lagrådets mening oklart hur den berörda föreskriftsrätten förhåller sig till reglerna om miljöfarlig verksamhet. Enligt 13 kap. 5 § gäller sålunda som huvudregel att miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors hälsa eller annan väsentlig olägenhet inte får utövas. Och enligt 13 kap. 10 § får regeringen meddela föreskrifter om förbud m.m. för att förebygga skador på eller olägenheter för människors hälsa eller miljön. Ett annat område där en viss dubbelreglering föreligger gäller sådana s.k. stora anläggningar som avses i 5 kap. För sådana anläggningar gäller inte bara föreskrifterna i 5 kap. utan också föreskrifterna om miljöfarlig verksamhet i 13 kap. Kopplingen mellan de två regelkomplexen är emellertid inte helt klar. Det är också svårt att avgöra vad som skall gälla i fråga om förhållandet mellan 3 och 4 kap. och de operativa reglerna om tillstånd och förbud m.m. i 5 samt 9-16 kap. i . Över huvud kan sägas att förhållandet mellan bestämmelser som framstår som övergripande, framför allt de allmänna aktsamhetsreglerna i förslagets 1 kap. 6-12 §§ och de särskilda reglerna i 5 samt 9-16 kap. är ägnat att erbjuda problem vid tillämpningen. Lagrådet återkommer till detta. Integrationen mellan de lagregler som från olika håll sammanförts i är även i andra avseenden ofullständig - integrationen gäller huvudsakligen frågor om tillsyn, överklagande och påföljder. Lagrådets slutsats blir som redan antytts att lag- verket har mera karaktär av kompilation än nyskapelse från en gemensam utgångspunkt i sakfrågorna. En särskild fråga är karaktär av ramlag. Det är ofrånkomligt att balken - i likhet med nuvarande miljölagstiftning - får karaktär av ramlag och att regeringen eller de myndigheter som regeringen bestämmer således ges bemyndigande att meddela de närmare föreskrifter som behövs. En sådan ordning är nödvändig med hänsyn till att det i stor utsträckning är fråga om detaljer av teknisk karaktär som skall regleras och att reglerna måste kunna ändras snabbt när ändrade förhållanden påkallar det. Det kan emellertid ifrågasättas om inte bemyndigandena i balken i vissa fall är alltför vidsträckta. Ett exempel är den tidigare berörda bestämmelsen i 15 kap. 8 §. Med så vidsträckta bemyndiganden kan förhållandet bli att bestämmelserna i balken ger en ofullständig och delvis missvisande bild av det för medborgarna viktiga regelverket på området. Det kan med hänsyn till det anförda ifrågasättas om det förslag som läggs fram är ägnat att som en ny balk inlemmas lag. Förslaget kan hellre ses som ett steg på vägen mot ett lagverk av den fullständighet och genomarbetning som bör känneteckna en miljöbalk. Mest följdriktigt vore att förslaget fick som en miljölag vara fristående under det att arbetet med att skapa ett lagverk som fyller kraven på en lag ingående balk får fortsätta. Lagrådet, som med detta lämnar frågan om lagen bör betecknas balk eller inte, har från de utgångspunkter som remissen ger underkastat miljöbalksförslaget en granskning och bearbetning i syfte att undanröja mera påtagliga brister i de i det föregående antydda hänseendena och i övrigt. Tillämpningsområde och förhållandet till andra lagar Utanför faller arbetsmiljölagen (1977:1160). I remissen påpekas att det kan uppkomma problem i fråga om avgränsning mellan och arbetsmiljölagen. Det framhålls att frågan har berörts i förarbetena till arbetsmiljölagen och lagen om kemiska produkter och att det som sagts där alltjämt skall tillämpas. Det finns dock, enligt vad som sägs vidare, behov att göra en tydlig avgränsning mellan arbetsmiljölagen och . Det föreslås därför en bestämmelse i 1 kap. 1 § som innebär att arbetsmiljölagen gäller i fråga om arbetsmiljön i den utsträckning en fråga har reglerats med stöd av den lagen. och arbetsmiljölagen reglerar delvis samma område. Av bestämmelserna i de två lagsystemen om t.ex. vissa skyldigheter för tillverkare m.fl. och om föreskriftsrätt för regeringen eller underlydande myndigheter framgår inte klart hur avgränsningen mellan de olika systemen skall göras. Enligt Lagrådet ger inte heller den föreslagna bestämmelsen i 1 kap. 1 § något klart besked i detta avseende. I de åberopade förarbetena anges vissa riktlinjer för hur avgränsningen är tänkt att ske. Grundtanken där synes vara att lagen om kemiska produkter skall ges företräde när det gäller allmänna produktfrågor och frågor om ingripande med generella krav där en samlad bedömning behövs med hänsyn till både arbetsmiljö och andra miljösektorer.