prop · GI03224 · 1995-01-01 00:00:00 — Den som är processbehörig kan för egen räkning väcka talan och vidta andra processhandlingar. Inte alla som har talerätt, dvs. kan vara part i en viss rättegång, är processbehöriga. Om någon saknar processbehörighet, t.ex. på grund av att han är underårig, förs partens talan av en ställföreträdare. Även en person som själv inte är part i ett mål eller ärende kan ha ett in- tresse av utgången i målet eller ärendet. finns det regler som syftar till att en sådan persons uppfattning skall bli beaktad. Sådana regler kan, med den terminologi som används i promemorian, benämnas regler om en rätt att komma till tals. 5.1.2 Mål om vårdnad och umgänge Reglerna om talerätt i mål om vårdnad och umgänge bygger på uppfattningen att vårdnaden är en rättighet och en skyldighet för föräldrarna. Därför är det normalt bara föräldrarna som är parter och har talerätt i dessa mål. Detta kom- mer direkt till uttryck i flera av bestämmelserna om vårdnad och umgänge i 6 kap. . En ändring i fråga om vårdnaden kan sålunda i allmänhet komma till stånd bara på talan av en av föräldrarna eller båda (6 kap. 4 - 6 §§ ). I vissa mål om vårdnad har socialnämnden talerätt. Det gäller vid brister i föräldrarnas omsorg (6 kap. 7 §), när barnet stadigvarande har vårdats och fostrats i ett annat hem än föräldrahemmet (8 §) samt när barnet står under vårdnad av en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare och föräldrarna eller en av dem vill ha vårdnaden (10 §). I mål enligt 10 § har även föräldrarna tale- rätt. Rätten kan dessutom i vissa fall utan att någon part har framställt yrkan- de om det ta upp en vårdnadsfråga (5 § andra stycket och 7 § fjärde stycket). I 15 § finns regler om talerätt i mål om umgängesrätt. Om barnets vårdnadshavare motsätter sig det umgänge som begärs av en förälder som inte är vårdnadshavare, beslutar rätten på talan av denna förälder i frågan om umgänge efter vad som är bäst för barnet (15 § andra stycket). Om vårdnadshavaren motsätter sig det umgänge som begärs av någon som inte är förälder (t.ex. en far- eller morförälder) har social-nämnden talerätt (15 § tredje stycket). Barnet har i regel inte någon egen talerätt. I ärenden enligt 6 kap. 9 § andra stycket , som reglerar de fall där den enda vårdnadshavaren dör, har barnet emellertid i praxis ansetts ha rätt att genom behörig ställföreträ- dare föra talan som part (NJA 1983 s. 170). Dessa ärenden skiljer sig från de tidigare nämnda målen om vårdnad och umgänge bl.a. genom att det inte finns två föräldrar som kan ha motstridiga intressen. Dessutom skulle det inte finnas någon motpart som kunde överklaga avgörandet, om inte barnet tillerkändes tale- rätt. I samband med att rätten meddelar dom eller beslut angående vårdnad eller umgänge kan rätten på yrkande av en part förelägga motparten vid vite att lämna ifrån sig barnet (21 §). Eftersom barnet i regel saknar talerätt i mål och ärenden om vårdnad och umgänge finns det inte några bestämmelser om barns processbehörighet i 6 kap. . I ett ärende enligt 6 kap. 9 § andra stycket , där barn i praxis alltså ansetts ha talerätt, har funnit att ett barn inte var processbehörigt (NJA 1975 s. 543). Barnet kunde alltså inte självt föra sin talan inför domstolen. Barnets rätt att komma till tals Även om barn alltså själva saknar talerätt i de flesta mål om vårdnad och um- gänge, är reglerna sådana att barnet i regel kommer till tals i sådana mål. I 6 kap. 5 § regleras bl.a. frågan om vem av föräldrarna som skall få vårdnaden om ett barn när någon av dem vill att den gemensamma vårdna- den inte längre skall bestå. Rätten skall då besluta efter vad som är bäst för barnet. Enligt förarbetena till bestämmelsen (prop. 1981/82:168 s. 66) är det ytterst domstolens uppgift att utreda om barnet har några egna synpunkter på vårdnadsfrågan. Om barnet har en bestämd uppfattning och har nått en sådan mog- nad att dess önskemål bör respekteras, bör domstolen i allmänhet följa barnets önskan. Frågan om när barnet nått en sådan mognad kan emellertid, enligt propositionen, inte besvaras generellt och det kan vara svårt att utreda barnets innersta önskan. Därför torde domstolen i allmänhet vara hänvisad till att väga in barnets egna uppgifter i den helhetsbedömning av samtliga omständigheter som bör göras i målet. Enligt propositionen skall barnet inte under några omständigheter behöva ta direkt ställning i en vårdnadskonflikt mellan föräldrarna eller i övrigt i ett vårdnadsmål (prop. s. 78). Om barnets vårdnadshavare motsätter sig det umgänge som begärs av en förälder som inte är vårdnadshavare, beslutar rätten enligt 6 kap. 15 § i frågan om umgänge efter vad som är bäst för barnet. Enligt förarbetena till bestämmelsen skall barnets egen inställning därvid tillmätas stor betydelse (prop. 1981/82:168 s. 75). Tanken är att barnets inställning skall komma fram i den utredning som skall införskaffas innan frågor om vårdnad eller umgänge avgörs. Rätten skall enligt 6 kap. 19 § första stycket se till att frågor om vårdnad och umgänge blir tillbörligt utredda. Innan ett mål eller ärende avgörs skall socialnämnden ges tillfälle att lämna upplysningar och nämnden är också skyldig att lämna upplysningar som kan vara av betydelse för frågans bedömning. Om det behövs ytterligare utredning, kan rätten uppdra åt socialnämnden eller annat organ att utse någon att utföra sådan utredning (vårdnads- eller umgängesutredning), varvid rätten kan fastställa riktlinjer och tider för utredningens bedrivande. har i ett mål, NJA 1988 s. 448, som gällde bl.a. vårdnaden om en snart 13-årig pojke med en utveckling motsvarande åldern, slagit fast att pojkens egna synpunkter borde tillmätas stor vikt i vårdnadsfrågan. Domstolen kom emellertid fram till att pojken inte kunde anses ha uttryckt en sådan be- stämd uppfattning att den kunde tilläggas avgörande betydelse i målet. Barnet får höras inför rätten, om det finns särskilda skäl och det är uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras (6 kap. 19 § tredje stycket ). I förarbetena anfördes bl.a. följande (prop. 1981/82:168 s. 78). Om barnet självt begär att få höras, bör domstolen före förhandlingen på lämpligt sätt förvissa sig om att detta motsvarar barnets verkliga vilja. Detta är givetvis särskilt betydelsefullt, om domstolen skulle misstänka att barnet har påverkats att begära företräde inför domstolen. Som exempel på sådana särskilda skäl som kan tala för att barnet hörs, trots att barnet inte självt har begärt det, har i den allmänna motiveringen ... anförts att barnet under vårdnadsutredningen har gett uttryck för en bestämd uppfattning i vårdnadsfrågan utan att för den skull ha framställt någon direkt begäran att höras inför domstolen. Även i dessa situationer krävs att det framstår som uppenbart att barnet inte kan ta skada av ett förhör. Som utvecklas i den allmänna motiveringen ankommer det på domstolen att i det enskilda fallet ta ställning till om det är lämpligt att barnet hörs. En förutsättning är under alla förhållanden att barnet går med på att framträda inför domstolen. Vidare måste barnets ålder och mognad vägas in i bedömningen. Barn som är torde endast sällan vara så mogna att de bör medverka i rättegången. Lagrådet underströk att domstolen bör tillämpa regeln med stor återhållsamhet även om det står klart att ett förhör inte är ägnat att bli direkt skadligt för barnet (prop. s. 88). Inte ens då bör enligt Lagrådet en uppgift från ena för- äldern eller dennes ombud, att barnet självt vill uttala sin mening vid huvudförhandling i målet, utan vidare föranleda att barnet hörs. Vad barnet under mer avspända förhållanden uppgett t.ex. inför vårdnadsutredaren kan enligt Lagrådet ge en tillräckligt god bild av barnets inställning, och det är då lämpligt att domstolen inskränker sig till att höra utredaren om de närmare om- ständigheterna när uppgifterna lämnades. Departementschefen anslöt sig till Lagrådets yttrande i denna del och tillade att det inte heller behöver bli aktuellt för domstolen att höra vårdnadsutredaren om vilken inställning barnet kan ha, om vårdnadsutredningen som sådan ger en tillräckligt god bild av barnets inställning (prop. s. 91). Även lagutskottet underströk att bestämmelsen skall tillämpas med återhållsam- het. Enligt lagutskottet bör barnets ålder och mognad tillmätas stor betydelse och barnets inställning vara vägledande. Barnets önskemål om att höras bör dock enligt utskottet inte ha någon avgörande betydelse eftersom det i vissa fall kan vara svårt att utröna om barnets begäran bygger på en verklig vilja hos barnet att höras eller på påtryckningar från andra håll. Barnets önskemål och åsikter bör i stället i första hand inhämtas under socialnämndens utredning (bet. 1982/83:LU17 s. 28 f.). Bestämmelsen används också mycket sällan och då i första hand om en tonåring själv begär att få höras inför rätten (se och , Barnets bästa, 3 uppl. s. 70). De synpunkter barnet kan vilja få framförda i de tvistiga vårdnads- och umgängesmålen skall alltså normalt komma fram i den vårdnads- eller umgängesut- redning som inhämtas från socialnämnden. Någon rättslig reglering av hur social- nämnderna bör bedriva utredningar i tvister om vårdnad eller umgänge finns inte. ger i , Samarbetssamtal och vård- nadsutredningar (Allmänna råd från 1985:2) viss handledning, bl.a. om hur utredaren bör träffa barnet och samtala med det. I en projektrap- port från , Oenighet om barnen - vad gör ? (febru- ari 1992), beskrivs en undersökning av fem kommuners arbete inom området vårdnad och umgänge. Projektgruppen undersökte bl.a. hur kommunerna gör vårdnadsutred- ningar. Enligt rapporten är vårdnadsutredningarna ofta välgjorda men säger lite om föräldrarnas omsorgsförmåga och beskriver barnet och dess behov knapphändigt. Utredarna har enligt rapporten ofta träffat barnet bara vid något enstaka tillfälle eller inte alls. I sitt remissyttrande över promemorian i detta lagstiftningsärende anför Föreningen vid de allmänna advokatbyråerna att barnets inställning "sällan eller aldrig" redovisas i utredningarna. En markering av att barnets vilja skall beaktas även av vårdnadshavaren finns i 6 kap. 11 § . Enligt den bestämmelsen är vårdnadshavaren skyldig att i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. Sammanfattningsvis har man sökt tillförsäkra barnen en rätt att komma till tals i vårdnads- och umgängesmålen dels genom motivuttalanden om att barnens önskemål skall beaktas, dels genom en särskild lagbestämmelse om att barnet i vissa fall kan höras inför rätten och dels genom bestämmelser om vårdnads- och umgängesutredning genom socialnämndens försorg. I praktiken hörs barn mycket sällan inför rätten, vilket står i överensstämmelse med förarbetsuttalanden. Det är förutsatt att den som gör en vårdnads- eller umgängesutredning skall inhämta synpunkter från barnet, men det saknas lagbestämmelser härom. 5.1.3 Mål om verkställighet av avgöranden om vårdnad eller umgänge Verkställighet av vad allmän domstol har bestämt i dom eller beslut om vårdnad, umgänge eller överlämnande av barn, dvs. åläggande för någon att överlämna barnet till vårdnadshavaren, regleras i 21 kap. . Där regleras även vissa verkställighetssituationer som inte grundas på domar eller beslut (21 kap. 7 och 8 §§). Verkställighet söks hos länsrätten. Enligt ett förslag i slutbetänkande Domstolarna inför 2000-talet (SOU 1991:106) skall dessa mål fortsättningsvis handläggas vid de allmänna domstolarna. Förslaget har remissbehandlats, men det har ännu inte lett till lagstiftning. Det finns inte några uttryckliga regler om vilka som är parter, dvs. har talerätt, i sådana mål. Det står dock klart att barn som är föremål för verk- ställighetsåtgärder saknar talerätt. Innan nuvarande bestämmelser infördes ansågs i praxis vissa regler i utsökningslagen vara tillämpliga när det förelåg en dom eller ett interimistiskt beslut som reglerade frågan om barns överlämnande. Vårdnadshavaren eller någon som var umgängesberättigad kunde bl.a. i sådana fall vända sig till överexekutor, som förordnade om verkställighet och föreskrev hur den skulle genomföras (prop. 1967:138 s. 11). När nya regler infördes angående verkställighet byggde dessa på tidigare praxis. Att barnet skulle erhålla partsställning i processen diskuterades över huvud taget inte i förarbetena (prop. s. 38 f.). Barn som har fyllt eller nått motsvarande mognad har emellertid en relativt stark ställning i målet. Verkställighet får normalt inte ske mot ett sådant barns vilja (se nedan). När det gäller internationella förhållanden har genom lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn införlivat två konventioner med svensk rätt. Det är dels om erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om återställande av vård av barn, dels om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn. Genom att har anslutit sig till skall avgöranden som har meddelats i en konventionsstat angående vårdnad, umgänge och rätten att ta vård om barn normalt erkännas och verkställas i . På motsvarande sätt kan avgöranden av detta slag som har meddelats här i landet få verkan i de andra konventionsstaterna. Anslutningen till innebär, konventionsstaterna emellan, att ett barn som olovligen har förts bort från den stat där barnet hade sitt hemvist vid bortförandet eller som olovligen hålls kvar i en annan stat normalt skall återföras till den stat där barnet hör hemma. Lagen om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn gäller inte barn som har fyllt (2 §). Barn har inte heller enligt denna lag talerätt men kan ha viss vetorätt och även komma till tals på annat sätt (se nedan). Barnets rätt att komma till tals I 21 kap. finns vissa bestämmelser om barns rätt att komma till tals i mål om verkställighet av avgöranden om vårdnad, umgänge och överlämnande av barn. Sådan verkställighet får inte ske mot barnets vilja, om barnet har fyllt eller nått en sådan mognad att dess vilja bör beaktas på motsvarande sätt (21 kap. 5 §). Barnet har alltså en vetorätt i dessa fall. Av bestämmelsen följer att domstolen ofta är skyldig att ta reda på barnets vilja och i vissa fall rätta sig efter den. Undantag från barnets vetorätt gäller för de fall då länsrätten finner att verkställigheten är nödvändig av hänsyn till barnets bästa. I mål om verkställighet skall länsrätten som huvudregel hålla muntlig förhandling (21 kap. 12 §). På samma sätt som gäller i vårdnads- och umgängesmål får barnet höras inför rätten, om särskilda skäl talar för det och det är uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras (21 kap. 12 § andra stycket). Länsrätten kan uppdra åt en lämplig person att verka för att den som har hand om barnet frivilligt fullgör vad som åligger honom eller henne (21 kap. 2 §). Den personen skall enligt vad som framgår av 4 § förordningen (1967:715) om tillämpning av 21 kap. försöka klarlägga barnets inställning, om det är möjligt och lämpligt. Enligt 12 § 3 lagen om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsav- göranden m.m. och om överflyttning av barn får inte överflyttning enligt ske till ett annat land, om barnet självt motsätter sig överflyttningen och barnet har nått en sådan ålder och mognad att dess vilja bör beaktas. Enligt samma lag skall rätten innan den avgör ett mål om verkställighet eller ett mål om överflyttning av barn inhämta barnets mening, om det inte är omöjligt med hänsyn särskilt till barnets ålder och mognad (17 §). 5.1.4 Andra familjerättsliga mål och ärenden Frågor om barns talerätt och rätt för barnet att i övrigt komma till tals upp- kommer också i andra familjerättsliga mål och ärenden. Här skall beskrivas vad som gäller i adoptionsärenden, namnärenden, mål och ärenden om faderskap, mål om underhållsbidrag och förmynderskapsärenden. Arvs- och testamentsärenden lämnas utanför genomgången. I ärenden enligt 4 kap. angående adoption har barnet inte talerätt. Den som har fyllt får emellertid inte adopteras utan eget sam- tycke (4 kap. 5 §). Barnet har alltså på liknande sätt som i verkställighets- målen en vetorätt i dessa ärenden och domstolen måste därför ta reda på barnets uppfattning. Vetorätten är emellertid inte absolut. Undantag görs för fall då barnet är och skulle skadas av att tillfrågas och för fall då barnet är varaktigt förhindrat att lämna samtycke på grund av en psykisk störning eller något annat liknande förhållande. Rätt att överklaga beslut i adoptionsärenden har sökanden och den som skall höras i ärendet (4 kap. 11 §). Det torde innebära att även den som skall adopteras, om han eller hon fyllt , har en sådan rätt att överklaga (Wa- lin, och internationell föräldrarätt, 4 uppl. 1986, s. 149). Någon lagstadgad rätt i övrigt för barnet att komma till tals i adoptions- ärenden finns inte. Om barnet inte har fyllt , skall domstolen i ärende om antagande av adoptivbarn inhämta yttrande från socialnämnden (4 kap. 10 §). Regler om förvärv och byte av namn finns i namnlagen (1982:670). I sådana mål och ärenden kan ett barn vara part. Anmälan eller ansökan i mål eller ärende enligt lagen skall dock för den som är göras av vårdnadshavaren. Barnet saknar således processbehörighet. Om barnet fyllt , får dock anmä- lan eller ansökan göras utan barnets samtycke endast om barnet är varaktigt för- hindrat att lämna samtycke på grund av en psykisk störning eller på grund av något annat liknande förhållande (48 § namnlagen). Barnet har alltså här, som i verkställighetsmålen och adoptionsärendena, en vetorätt. Någon rätt i övrigt för barnet att komma till tals finns inte föreskriven i namnlagen. I faderskapsmål har barnet ställning som part. Talan om fastställande av faderskap väcks av barnet (3 kap. 5 § första stycket ). Skall inte en viss man anses som far enligt presumtionen i 1 kap. 1 § , är socialnämnden skyldig att försöka utreda vem som är far till barnet och se till att faderskapet fastställs (2 kap. 1 § ). Barnets talan får i dessa mål föras av socialnämnden, av modern, om hon är vårdnadshavare, eller av en särskilt förordnad vårdnadshavare (3 kap. 5 § andra stycket i dess nya lydel- se, se prop. 1993/94:251, bet. 1994/95:LU3 och SFS 1994:1433). I mål om hävande av faderskapspresumtionen får ett underårigt barns talan föras av förmyndaren eller i vissa fall av en god man (3 kap. 4 § ). Det är emellertid inte avsett att utesluta en underårig från att själv föra sin talan (se , och internationell föräldrarätt, 4 uppl. 1986, s. 101). Den underårige torde enligt ha sådan behörighet, om han har fyllt och har tillräckligt omdöme. Ett barn som är myndigt skall godkänna en bekräftelse av faderskap. Detsamma gäller enligt 1 kap. 4 § i dess lydelse barn som inte är myndiga men som inte står under någons vårdnad (prop. 1993/94:251, bet. 1994/95:LU3 och SFS 1994:1433). Av intresse i förevarande sammanhang är de bestämmelser som ger barn rätt att utan hinder av sekretess få del av uppgifter angående sitt ursprung. Enligt 4 § lagen (1984:1140) om insemination har ett barn som har avlats genom insemination rätt att, om det har uppnått tillräcklig mognad, få del av de upp- gifter om spermagivaren som har antecknats i sjukhusets särskilda journal. Enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen i lydelse (se prop. 1993/94:165) har en enskild möjlighet att ta del av annars hemliga upp- gifter beträffande andras personliga förhållanden, om uppgifterna är av bety- delse för att den enskilde skall få vetskap om vilka hans biologiska föräldrar- är. Den enskilde skall ha uppnått myndig ålder för att ha rätt att ta del av uppgifterna. I mål om underhållsbidrag enligt 7 kap. är barnet part men saknar processbehörighet. Vårdnadshavaren, förmyndare eller socialnämnden får företräda barnet (7 kap. 2 § tredje stycket och 14 § första stycket ). I praxis har föräldrar som tvistar om vårdnaden om barnet enligt 6 kap. ansetts kunna som parter föra talan i vårdnadsmålet om under- hållsbidrag till barnet (1982 s. 376). I dessa mål har barnet alltså inte ställning som part och inte heller någon lagstadgad rätt att komma till tals. I ärenden angående förmynderskap, godmanskap och förvaltarskap saknar barn talerätt. Barn som fyllt har däremot viss talerätt, vilket framgår av 10 kap. 18 § samt 11 kap. 15 och 21 §§ . Talerätten innefattar en rätt för barn som fyllt att ansöka om förordnande eller entledigande av en förmyndare, god man eller förvaltare. Ett barn som fyllt skall dessutom beredas tillfälle att yttra sig i ärendet, om det kan ske. Rättens beslut får överklagas av var och en som har rätt att göra ansökan, således även av en underårig som har fyllt . Bestämmelserna om förmynderskap förändras i stor utsträckning . De nu berörda bestämmelserna ändras emellertid inte (prop. 1993/94:251, bet. 1994/95:LU3, rskr. 1994/95:29, SFS 1994:1433). Däremot upphävs bestämmelser om en motsvarande talerätt i vissa andra ärenden, vilket sam- manhänger med att ärendena handläggs av överför- myndaren i stället för av tingsrätten (se prop. 1993/94:251 s. 291 f.). När det gäller barnets rätt att komma till tals föreskrivs i 12 kap. 7 § i dess lydelse att förmyndaren skall, om det lämpligen kan ske, höra den omyndige i angelägenheter av vikt. Regeln gäller dock endast om den omyndige fyllt . Motsvarande skyldighet åvilar enligt 13 kap. 5 § andra stycket god man och förvaltare. Även om det inte föreskrivs i 12 kap. 7 § , är det enligt pro- positionen naturligt att förmyndaren hör även ett barn som är , om barnet har nått tillräcklig mognad och det är fråga om åtgärder som är av vikt för barnet personligen (se prop. 1993/94:251 s. 215). Med sociala mål avses i detta sammanhang mål om vård av barn enligt socialtjänstlagen (1980:620) och mål enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Exempel är mål om socialnämnds medgivande att en underårig tas emot för stadigvarande vård och fostran i ett enskilt hem som inte tillhör någon av barnets föräldrar eller någon annan som har vårdnaden om den underårige (25 § socialtjänstlagen), mål om förbud för en person att utan nämndens medgivande ta emot andras underåriga barn för sådan vistelse i hemmet som inte är tillfällig (27 § socialtjänstlagen) och mål om vård enligt 2 - 4 §§ LVU. Barnet betraktas som part - dvs. har talerätt - i de mål och ärenden enligt socialtjänstlagen och LVU som rör barnet. Det framgår indirekt av 56 § socialt- jänstlagen och 36 § LVU. Enligt dessa bestämmelser får vidare en underårig som fyllt själv föra sin talan i processen, men det är oklart hur långt tale- rätten sträcker sig och hur den skall utövas när barnet saknar processbehö- righet. Talerätten innebär inte att barnet alltid har initiativrätt. I bl.a. mål om vård enligt LVU saknar barnet en sådan rätt. Barnet kan alltså inte väcka talan om att bli ställd under vård. Barn som har fyllt är alltså processbehöriga i denna typ av mål. När det gäller barn som är måste barnets talan utföras av en ställför- eträdare. har man i allmänhet ansett att den uppgiften kan fullgöras av barnets legala ställföreträdare (vårdnadshavaren).Den som är förordnad som offentligt biträde enligt rättshjälpslagen är enligt gällande rätt inte ställföreträdare för barnet. Det innebär bl.a. att yngre barn inte kan överklaga ett domstolsavgörande utan vårdnadshavarens medverkan. Vilka av socialnämndens beslut som får överklagas framgår av 73 § socialtjänstlagen och 41 § LVU. Det framgår inte direkt av dessa bestämmelser vem som har rätt att överklaga besluten. Av 22 § förvaltningslagen framgår emellertid att ett beslut av en förvaltningsmyndighet eller en förvaltningsdoms- tol får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Barns talerätt i mål eller ärenden enligt socialtjänstlagen och LVU innefattar därför även en rätt att överklaga social- nämndens beslut. Barnets rätt att komma till tals I mål enligt socialtjänstlagen och LVU är barnet alltså part.