prop · GI0312 · 1995-01-01 00:00:00 — En åtalsunderlåtelse enligt 1 § LUL meddelas ju i huvudsak om den unge blir föremål för någon åtgärd av . Enligt nuvarande regler blir den påföljd som bestäms i domstol i dessa fall oftast just överlämnande till vård inom . Det kan dock ändå vara meningsfullt att redan nu begränsa möjligheten att meddela åtalsunder- låtelse vid återfall. Det förhållandet att saken förs till domstol innebär att möjligheten finns att döma till andra påföljder än överlämnande till vård. Möjligheten öppnas också att kombinera ett överlämnande med ett bötesstraff. Att åtal väcks och förhandling hålls i domstol innebär också i sig att det för den unge markeras att samhället ser allvarligt på upprepad brottslighet. En förändring i förhållande till vad som gäller kan inte komma till stånd med mindre än att en lagändring görs. En uttrycklig regel om att återfall i brott bör beaktas vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas bör inte utformas så att den innebär ett absolut förbud mot att besluta om åtalsunderlåtelse. Detta skulle leda till den stelbenta ordning kommittén befarar. I stället bör ett tillägg göras i bestämmelsen om åtalsunderlåtelse i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare där det markeras att vid bedömningen av om något väsentligt allmänt intresse åsidosätts, skall särskilt beaktas om den unge har gjort sig skyldig till brott. Beträffande den närmare tillämpningen av bestämmelsen kan hänvisas till författningskommentaren (avsnitt 13.1). 8.3 Betydelsen av att den unge vill göra rätt för sig Regeringens förslag: Den unges vilja att gottgöra målsäganden skall beaktas vid prövningen av frågan om åtalsunderlåtelse. Kommitténs förslag överensstämmer i stort med regeringens. Remissinstanserna: Flera remissinstanser är positiva till förslaget men påpekar att det inte kan antas få så stor betydelse. Från åklagarhåll framhålls att inte varje åtgärd av den unge bör få inverka vid bedömningen. Det framförs också kritik mot det av kommittén valda uttrycket "gottgöra". Skälen för regeringens förslag: (jfr avsnitt 8.1) skall åklagaren vid sin bedömning av om åtalsunderlåtelse skall meddelas särskilt beakta den unges vilja att ersätta målsäganden för skada som uppkommit genom brottet eller att avhjälpa eller begränsa skadan. Åklagaren kan med stöd av denna regel räkna den unge till godo att han t.ex. kontaktat målsäganden och diskuterat möjligheterna att göra rätt för sig eller att han följt en anmodan av polis att ställa till rätta. Det bör framhållas att systemet inte är avsett att innebära att man kan "köpa sig fri" från åtal. Det är viljan att göra rätt för sig som är avgörande för bedömningen, inte om ersättning faktiskt har betalats eller skada reparerats. Enligt regeringens mening är det av stor vikt att unga lagöverträdare konfronteras med följderna av sina handlingar. Utöver att man får den unge att inse konsekvenserna av sina handlingar tillgodoses också målsägandens intresse av "upprättelse". På flera orter i landet pågår projekt med s.k. medlingsverksamhet inom vilka polis och åklagare i samarbete med låter ungdomar som har begått brott göra rätt för sig. För att ytterligare utveckla verksamheter som syftar till att uppmuntra ungdomarnas vilja att göra rätt för sig har regeringen - som redovisats i det föregående - gett Riksåklagaren i uppdrag att kartlägga de erfarenheter som finns och utarbeta en eller flera modeller för hur en medlingsverksamhet skulle kunna bedrivas. För att ytterligare uppmuntra den unge att ta ansvar för sina handlingar är det rimligt att åklagaren, när han prövar frågan om åtalsunderlåtelse, också får beakta om den unge på annat sätt har försökt gottgöra målsäganden. Den unge kan t.ex. ha utfört visst arbete för målsägandens räkning eller deltagit i medling. Det kan också beaktas om han bett målsäganden om ursäkt. Självklart bör dessa omständigheter inte få avgörande betydelse för om ett beslut om åtals- underlåtelse skall meddelas. Arten av det brott det är frågan om och omständigheterna när det begicks har naturligtvis stor betydelse. Det skall inte vara möjligt att enbart genom en enkel gest eller åtgärd slippa åtal för en gärning som fått allvarliga konsekvenser för brottsoffret. Regeringen gör bedömningen att en bestämmelse enligt kommitténs förslag kan ha en positiv inverkan på ungdomar som har begått brott. Enligt regeringens mening kan uttrycket "gottgöra" godtas. Det är tillräckligt lösligt och anger t.ex. att de åtgärder som avses inte behöver ha direkt anknytning till en skada som orsakats målsäganden. 8.4 Villkor vid åtalsunderlåtelse Regeringens bedömning: Det bör inte införas en möjlighet att förena ett beslut om åtalsunderlåtelse med villkor. Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Endast en av remissinstanserna, har uttalat sig positivt om villkor vid åtalsunderlåtelse.Skälen för regeringens bedömning: har övervägt om det bör införas en möjlighet att förena ett beslut om åtalsunderlåtelse med villkor. Frågan har varit föremål för överväganden vid åtskilliga tillfällen tidigare, utan att det har lett till lagstiftning. Det har också övervägts om en möjlighet bör ges att vilandeförklara ett beslut om åtalsunderlåtelse i avvaktan på resultatet av vissa behandlingsåtgärder som den misstänkte skall underkasta sig. Vidare har diskuterats att förena åtalsunderlåtelsen med böter. En fördel med att förena en åtalsunderlåtelse med villkor är självklart att det skulle innebära ökade möjligheter att undvika åtal. Det skulle också kunna förstärka åtalsunderlåtelsens funktion som en varning från samhällets sida. Också processrättsliga vinster skulle göras. Mot fördelarna måste dock vägas de kritiska synpunkter som kan anföras. De villkor som skulle kunna komma i fråga motsvarar i huvudsak sådana föreskrifter som domstolarna kan meddela i samband med villkorlig dom eller dom på skyddstillsyn. Det kan t.ex. vara fråga om en skyldighet att betala skadestånd eller att undergå en viss behandling. Om en åklagare skulle ges en rätt att meddela åtalsunderlåtelser med sådana villkor, skulle denne komma att spela i princip samma roll som en domstol, utan att förfarandet hos åklagaren i övrigt motsvaras av vad som gäller för domstolar. Det bör också framhållas att en åtalsunderlåtelse inte innebär ett rättskraftigt avgörande i skuldfrågan. Enligt regeringens mening är det principiellt tveksamt att avstå från lagföring och till beslutet knyta typiskt straffrättsliga ingripanden. Regeringen anser därför, liksom kommittén, att nackdelarna med att förena åtalsunderlåtelser med villkor är så stora att en sådan möjlighet inte bör införas. 8.5 Underrättelse om beslut om åtalsunderlåtelse Regeringens förslag: Den unge skall underrättas om ett beslut om åtalsunderlåtelse vid ett personligt sammanträffande med åklagaren från beslutet. Den unges vårdnadshavare, liksom före- trädare för , bör vara närvarande vid sammanträffandet. Vid sammanträffandet skall åklagaren särskilt förklara innebörden av beslutet och klargöra vilka följderna av fortsatta lagöverträdelser kan bli. Kommitténs förslag överensstämmer i stort med regeringens. Kommittén föreslår dock att beslutet om åtalsunderlåtelse skall delges den unge inom . Remissinstanserna: Remissutfallet är positivt. Flera remissinstanser anser dock att är en för kort frist. i anser att ett personligt sammanträffande vid brott som är ringa bör ske endast när det finns särskilda skäl för det. Skälen för regeringens förslag: Ett beslut om åtalsunderlåtelse skall enligt 4 § LUL tillkännages för den unge på lämpligt sätt. Om åtalsunderlåtelsen avser ett brott för vilket det är föreskrivet svårare straff än böter bör beslutet meddelas den unge muntligen och helst i vårdnadshavarens närvaro. Detta framgår av 2 § förordningen (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa brottmål. Om det är lämpligare får underrättelsen verkställas av annan åklagare än den som meddelat beslutet eller av socialnämnden. Om det möter särskilda svårigheter eller om brottet är ringa, får underrättelsen vara skriftlig. Enligt 4 § LUL skall socialnämnden underrättas om att åtalsunderlåtelse beslutats, om någon åtgärd från nämndens sida förutsätts. Åklagaren skall hos nämnden höra efter om åtgärden vidtagits. Vidtas inte åtgärden skall det anmälas till (3 § i förordningen). Bestämmelser om åtalsunderlåtelse finns också i försöksförordningen (1988:217). Enligt 7 § skall, om inte hinder möter, ett beslut om åtalsunderlåtelse meddelas vid ett personligt sammanträffande med den unge senast efter det att beslutet meddelades. Åklagaren bör sträva efter att den unges vårdnadshavare är närvarande vid sammanträffandet. Företrädare för socialnämnden bör ges tillfälle att närvara. Enligt 8 § skall åklagaren vid sammanträffandet särskilt höra efter i vilken utsträckning den unge försökt avhjälpa eller gottgöra skada som uppkommit genom brottet, förklara innebörden av beslutet om åtalsunderlåtelse och det skötsamhetskrav som detta är förenat med samt belysa vilka följderna kan bli av fortsatta lagöverträdelser. Av BRÅ:s utvärdering av försöksverksamheten framgår att föräldrarna varit närvarande vid av alla sammanträffanden enligt 7 § försöksförordningen. Av de intervjuer som BRÅ genomfört med ungdomar och föräldrar framgår att systemet fungerar väl och att såväl ungdomarna som föräldrarna är positiva till detta. Föräldrarna tycks ha uppfattat att samhället har förväntningar på att de försöker förhindra att deras barn fortsätter att begå brott. Också många ungdomar tycks ha förstått vad ett beslut om åtalsunderlåtelse innebär. En del av ungdomarna tycks dock inte ha förstått vad åklagaren sade till dem. Ut- talanden av typen "det blev inget" förekom också. Det är viktigt att den unge får del av beslutet om åtalsunderlåtelse på ett sådant sätt att åtalsunderlåtelsen framstår som en allvarligt menad varning från samhällets sida. Denna funktion bör stärkas. Det är också betydelsefullt att den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård eller fostran (jfr avsnitt 6.6) i så stor utsträckning som möjligt är närvarande när beslutet meddelas. Erfarenheterna från försöksverksamheten visar att den unges föräldrar i stor utsträckning var närvarande vid sammanträffandet mellan åklagaren och den unge och att såväl de som den unge uppfattade detta som positivt. Mot bakgrund av de goda erfarenheterna anser regeringen att försöksförordningens bestämmelser om underrättelse om beslut om åtalsunderlåtelse bör göras generellt tillämpliga och att åklagarna själva skall svara för underrättelsen. Denna skall alltså som huvudregel ske vid ett personligt sammanträffande mellan åklagaren, den unge och hans vårdnadshavare. Även företrädare för bör ges tillfälle att närvara. Detta är av särskild betydelse då åklagaren förutsätter att någon åtgärd vidtas från sida. Ett sammanträffande skall som regel äga rum även i de relativt sällsynta fall då åtalsunderlåtelsen avser ett brott med enbart böter i straffskalan. Det är viktigt med ett personligt möte då det är fråga om typiska ungdomsbrott, såsom snatteri och skadegörelse. En regel om personligt sammanträffande kan dock av praktiska skäl inte göras undantagslös. Underrättelsen bör därför få ske skriftligen, om det möter särskilda hinder för ett personligt sammanträffande. Det kan t.ex. röra sig om fall där den unge flyttat till okänd adress eller av annan anledning inte kan nås eller inte kan medverka vid sammanträffandet. har övervägt att föreslå regler angående formerna för kallelse till sammanträffandet och att till kallelsen knyta regler om vite och hämtning. Med hänsyn till att ett sådant förfarande skulle vara svårt att praktiskt genomföra och att det skulle motverka den snabba handläggning som eftersträvas, har kommittén avstått från att föreslå några sådana regler. Regeringen delar den bedömning kommittén gjort. I de fall där den unge vägrar komma till sammanträffandet bör det göras klart för honom att det formellt sett finns möjlighet för åklagaren att återkalla sitt beslut och i stället väcka åtal. Naturligtvis får återkallelse ske endast i undantagsfall, såsom när den unge saknar godtagbara skäl för att utebli och hans vägran att komma uppenbarligen beror på tredska. Den omständigheten att vårdnadshavaren inte är närvarande utgör inte något hinder för att genomföra sammanträffandet. Detsamma gäller naturligtvis beträffande företrädare för socialnämnden.Den unge bör få ett skriftligt beslut om åtalsunderlåtelsen även i de fall där underrättelsen lämnas vid sammanträffandet. Det får ankomma på Riksåklagaren att utforma lämpliga rutiner för verksamheten. Regeringen anser att en tidsfrist för meddelande av beslut om åtalsunderlåtelse är ett värdefullt instrument när det gäller att åstadkomma en snabb och effektiv lagföring för unga lagöverträdare. Kommittén föreslår att ett beslut om åtalsunderlåtelse skall meddelas den unge senast inom efter det att beslutet fattats, om inte hinder möter. I försöksförordningen finns en bestämmelse om en sådan frist. Av BRÅ:s utvärdering framgår att besluten om åtalsunderlåtelse i försöksdistrikten delgavs inom från den dag beslutet fattades i endast fem ärenden av 170 (). I de distrikt som undersöktes och som inte omfattas av försöksförordningen var motsvarande siffror tre ärenden av 192 (). I 91 ärenden () delgavs i försöksdistrikten beslutet inom tidsintervallet och i 49 ärenden () . I undersökningsdistrikten meddelades beslut i motsvarande tidsintervall i 48 ärenden () respektive 67 ärenden (). Den största skillnaden mellan försöksdistrikten och undersökningsdistrikten finner man alltså i tidsintervallet . Undersökningen är inte alldeles aktuell men siffrorna torde inte vara helt missvisande. Mot bakgrund av att den tidsfrist som gäller i försöksdistrikten hölls endast i ett fåtal fall finns det skäl att överväga om det är lämpligt att i lag ange en så som . Remissinstanserna har ju också kritiserat förslaget i den delen. Det vore olyckligt med en regel som det skulle innebära stora svårigheter att följa eller som i praktiken inte skulle efterlevas. Tidsfristen bör därför vara längre. Den bör utformas på det sättet att ett beslut om åtalsunderlåtelse skall meddelas den unge så snart det kan ske, dock senast från den dag beslutet fattades. Det bör finnas en möjlighet att överskrida fristen om det är uppenbart att den inte kan hållas. Kommitténs förslag att i en ny bestämmelse i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ange att det särskilt skall åvila åklagaren att klargöra vad beslutet om åtalsunderlåtelse innebär och vilka följderna av nya brott kan bli, bör också genomföras. Det kan, som någon remissinstans påpekat, ifrågasättas om en bestämmelse med detta innehåll skall tas in i en lag. Regeringen anser dock att det har ett särskilt värde att frågan lagregleras. funnit bör det inte föreskrivas att åklagaren skall ta upp frågan om den unge försökt gottgöra eller avhjälpa skada som uppkommit genom brottet. När sammanträdet hålls har ju beslutet att meddela åtalsunderlåtelse redan fattats och åklagaren bör på ett tidigare stadium ha skaffat sig kännedom om dessa förhållanden. har inte särskilt behandlat frågan om de nya bestämmelserna också skall gälla åtalsunderlåtelser som meddelas unga enligt 20 kap. 7 § RB. Regeringen ser inte något sakligt skäl att undanta dessa beslut. Inte heller några praktiska hänsyn bör hindra att en åtalsunderlåtelse enligt omfattas av de särskilda reglerna om underrättelse. Det är inte fråga om något större antal beslut. meddelades drygt 550 beslut om åtalsunderlåtelse enligt regler (se avsnitt 8.1). Regeringens förslag kommenteras närmare i författningskommentaren (avsnitt 13.1). 9 Förfarandet i domstol 9.1 Domstolarnas organisation och sammansättning i ungdomsmål Regeringens förslag: Brottmål mot dem som inte har fyllt skall i tingsrätt och hovrätt handläggas av lagfarna domare med särskilt intresse och fallenhet för arbete med ungdomar. Detta skall också gälla för de nämndemän som anlitas i dessa mål. Ungdomsmålen bör samlas på särskilda ungdomsrotlar. Kommitténs förslag: Kommittén förordar att samtliga brottmål mot unga i åldern samlas på särskilda ungdomsrotlar vid tingsrätterna och på ungdomsavdelningar vid hovrätterna. Det föreslås att ordföranden i ungdomsmål normalt skall vara ordinarie domare, att nämndemän alltid skall delta och att en av nämndemännen, om inte hinder möter, skall ha särskild insikt och erfarenhet beträffande vård och fostran av ungdom. Remissinstanserna: Många remissinstanser, bl.a. , , och är positiva till att ungdomsrotlar och ungdomsavdelningar inrättas. Flera domstolar är dock kritiska och menar att ungdomsmålen inte skiljer sig från andra brottmål i någon högre grad. anför att förslaget strider mot tanken på att generalisera dömandet. Förslaget att i princip endast ordinarie domare skall handlägga ungdomsmål och att nämnd alltid skall delta får ett genomgående negativt mottagande av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: Liksom många remissinstanser anser regeringen att det finns en rad fördelar med att det vid domstolarna finns särskilda domare som handlägger ungdomsmål. Det är exempelvis värdefullt att en domare får särskild kunskap och stor erfarenhet av ungdomsmål. Det är i sådana mål också särskilt viktigt att ordföranden vinnlägger sig om att vara klar, tydlig och pedagogisk. När en ung människa står inför rätta första gången är han eller hon förmodligen mer påverkbar än en vuxen. , som handlägger ungdomsmål på en särskild avdelning, anför i sitt remissyttrande att domstolen delar kommitténs uppfattning att det krävs särskilda egenskaper hos den som är domare i ungdomsmål. Det krävs enligt tingsrätten att en sådan domare visar respekt för ungdomars lika värde. Vidare bör hos domaren finnas en vilja att skilja den unge som person från det brott han eller hon eventuellt begått, en vilja att lyssna till det den unge säger och en förmåga att uttrycka sig så att den unge förstår vad domaren säger. Regeringen kan instämma i dessa synpunkter. Man kan i och för sig hävda att de egenskaper som beskrivs bör finnas hos varje domare. De flesta som i någon större utsträckning har kontakt med barn och ungdomar har dock sannolikt erfarit att kontakterna, särskilt om den unge har problem, kan inrymma särskilda svårigheter, inte minst när det gäller att kommunicera med honom eller henne. I ungdomsmål ställs därför enligt regeringens uppfattning särskilda krav på rättens ledamöter i dessa hänseenden. Det är också av stor betydelse att såväl ordföranden som rättens övriga ledamöter är väl insatta i kriminella ungdomars särskilda problem för att finna den adekvata påföljden. En fördel med ett begränsat antal domare i ungdomsmål är också att det kan vara lättare att låta dessa få särskild utbildning i olika frågor som har med ungdomar att göra. Fördelarna med personkontinuitet, dvs. att den unge om han återkommer efter att ha begått nya brott möter samma person, gäller också i fråga om domare. Mot bakgrund av nu redovisade synpunkter menar regeringen att ungdomsmålen bör handläggas av särskilda juristdomare. En bestämmelse om detta bör tas in i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och bör gälla både i hovrätt och tingsrätt. Det är enligt mindre lämpligt att en icke-ordinarie domare handlägger ungdomsmål. Den som är ordinarie domare är regelmässigt en medelålders person som förvärvat en viss livserfarenhet, vilket kommittén anser kan komma till särskild nytta i dessa fall. Kommittén tror också att en ordinarie domare i normalfallet har större pondus än en yngre domare och att han eller hon därför har bättre förutsättningar att nå fram till den unge och att få denne att ta intryck av vad domaren säger. främst vill undvika är att yngre domare i början av sin karriär handlägger ungdomsmål. Majoriteten av remissinstanserna har dock kritiserat kommitténs förslag att ordinarie domare skall handlägga ungdomsmålen. Det framhålls särskilt att lämpligheten att handlägga ungdomsmål och "nå fram" till den unge inte beror av om ordföranden är ordinarie domare. Personlig fallenhet och intresse för uppgiften samt livserfarenhet av olika slag har framhållits som viktigare faktorer. framhåller att de egenskaper som är önskvärda hos en domare i ungdomsmål inte är relaterade till vederbörandes ålder. I vissa av- seenden menar tingsrätten att yngre domare kan vara att föredra framför äldre, vilka på grund av sin ålder kan ha svårt att kommunicera med unga på ett effektivt sätt. Regeringen delar det synsättet och förordar en lösning som innebär att domstolschefen utser den eller de domare vid domstolen som, med hänsyn till intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare, är mest lämpad för uppgiften. Det är viktigt att de särskilda domarna i ungdomsmål både har pondus och auktoritet och att de har de egenskaper som gör att de kan kommunicera med unga människor. Regelns tillämpningsområde bör inte begränsas till mål mot den som är utan bör gälla även de äldre ungdomarna. Det finns ju en rad särskilda bestämmelser om handläggningen av mål mot den som är och vidare vissa särskilda bestämmelser om påföljdsval för den ålderskategorin. Det är vidare lämpligt att mål som hos polis och åklagare handlagts i särskild ordning omfattas av den bestämmelse som reglerar handläggningen i domstol. Avgörande för om ett mål skall handläggas av den särskilde domaren bör vara om någon tilltalad eller misstänkt i målet är . Om exempelvis en av de tilltalade är mycket ung och det i målet finns ytterligare tilltalade som är bör alltså målet i sin helhet handläggas av den särskilde domaren. De särbestämmelser med avseende på handläggningen av mål mot unga gäller ju även i dessa mål. Det är därför en fördel om målen handläggs av den personal som är förtrogen med dessa regler. Det bör dock finnas en möjlighet för annan än den specielle domaren att handlägga mål med enbart böter i straffskalan. Detsamma bör gälla för fall där det av speciella orsaker inte är lämpligt att den särskilde domaren handlägger ungdomsmålet. Den föreslagna ordningen med speciella domare i ungdomsmål kan enklast genomföras om det på domstolarna inrättas speciella ungdomsrotlar. handläggs vid vissa domstolar ungdomsmål på särskilda rotlar eller vid särskilda avdelningar. Erfarenheterna därav är goda, vilket talar för att man bör sträva efter att arbetet organiseras på det sättet vid fler domstolar. De fördelar som finns när det gäller specialisering hos åklagare, polis och socialtjänst gäller visserligen inte i lika hög grad för domarnas del. Specialiseringen hos de förstnämnda myndigheterna syftar ju till stor del till att förbättra samarbetet mellan myndigheterna, och effektiviteten hos domstolarna är ju inte i första hand beroende av samarbetet med andra myndigheter. Argumenten för den specialiseringstanke som regeringen ger uttryck för i förslagen som rör polis och åklagare har dock i stora delar bärkraft också när det gäller handläggningen i domstol. Den positiva betydelse som personkännedom och ökade kunskaper om andra yrkesgruppers arbete har gäller också för domstolspersonal. Förutsättningarna för att klara en såväl snabb som kvalificerad hantering av ungdomsmålen torde också öka om målen samlas på en eller några få rotlar i domstolen. I likhet med anser regeringen att det är önskvärt att mål där den tilltalade eller misstänkte inte har fyllt och handläggs på särskilda ungdomsrotlar.Det är naturligtvis inte nödvändigt att alla mål på en ungdomsrotel är ungdomsmål. Det viktiga är att ungdomsmålen inte sprids på alltför många domare. I många domstolar finns det ju inte heller underlag för att sysselsätta en hel rotel enbart med ungdomsmål. Vid mindre domstolar torde den föreslagna ordningen få mindre praktisk betydelse än vid stora och medelstora domstolar.