prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — Arbetsmiljölagen skall å andra sidan ges företräde vad gäller främst frågor om användning av farliga ämnen på arbetsplatserna men även i övriga frågor som huvudsakligen berör arbetsmiljön. Det framhålls dock i förarbetena att lagarnas tillämpningsområden sammanfaller i viss utsträckning och att det därför är nödvändigt med ett nära samarbete mellan de berörda myndigheterna (prop. 1976/77:149 s. 265-269, prop. 1984/85:118 s. 20). Det hade enligt Lagrådets mening varit värdefullt om ytterligare ansträngningar hade gjorts för att klarlägga de berörda avgränsningsfrågorna. Vad gäller lagregleringen synes man nu inte kunna nå längre i precision än att i , 1 kap 1 §, ta in en erinran om att särskilda bestämmelser om arbetsmiljön finns i arbetsmiljölagen. I 1 kap. 1 § bör vidare tas in de be- stämmelser som i det remitterade förslaget upptagits i 2 kap. 1 § och som innebär att 3, 4, 6 och 8 kap. i balken skall tillämpas enligt vad som är föreskrivet i vissa uppräknade lagar, bl.a. plan- och bygg- lagen (1987:10) och vattenlagen. Det bör i det sammanhaget påpekas att de följd- ändringar som i enlighet härmed måste göras i de sålunda uppräknade lagarna inte finns med i lagrådsremissen, varför Lagrådet inte kan uttala sig om kopplingen mellan de olika bestämmelserna. Enligt 1 kap. 6 § skall den, som bedriver eller ämnar bedriva en verksamhet som kan komma i konflikt med syfte, i den utsträckning som framgår av 9 - 16 kap., iaktta de allmänna aktsamhetsreglerna i 7 - 12 §§. Den som bedriver eller överväger att bedriva en verksamhet har således att ställa sig frågan om verksamheten kan komma i konflikt med syfte. Detta syfte är så allmänt beskrivet i 1 kap. 2 § att det är lätt att föreställa sig att snart sagt varje verksamhet på någon punkt kan komma i konflikt med detta. Besvaras den inledande frågan med ja, skall företagaren läsa igenom de åtta kapitel som ingår tredje och fjärde avdelningar för att se i vad mån han skall iaktta de allmänna aktsamhetsreglerna. Han kommer då att upptäcka att bestämmelser härom finns i fem paragrafer, nämligen 12 kap. 7 §, 13 kap. 4 §, 14 kap. 4 §, 15 kap. 1 § och 16 kap. 15 §. De fem angivna paragraferna kräver var för sig en analys i syfte att klargöra vilka av de allmänna aktsamhetsreglerna som är tillämpliga på vilken typ av verksamhet. Bestämmelserna i 12 kap. 7 § andra stycket hänvisar till 9 kap. 12, 13 och 14 §§, vilket enligt specialmotiveringen innebär att verksamheten skall avse byggnation eller anläggningsarbete inom område som omfattas av strandskydd eller gäller uppförande av vilthägn. Vidare hänvisas till bestämmelserna i 10 kap. 1, 2 och 4 §§, varmed får förstås att verksamheten skall avse markavvattning eller gälla arbetsföretag inom skyddsvärda biotoper. Paragrafen hänvisar dessutom till 11 kap 1 och 3 §§, vilket träffar täktverk- samhet och undersökningar och utredningar för sådan verksamhet. Slutligen hänvisas till 11 kap. 7 § som gäller spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. För de angivna verksamheterna föreskrivs att vissa av de allmänna aktsamhetsreglerna skall iakttas. För samtliga verksamheter gäller 1 kap 7 §, 8 § första meningen samt 9 och 12 §§. Det innebär en skyldighet att förebygga ska- dor - men inte skyldighet att avhjälpa skador som inträffat. Det ålägger företagaren skyldighet att skaffa sig kunskaper - men inte någon skyldighet att använda bästa möjliga teknik eller undvika riskabla kemiska produkter. Och de skyldigheter som åläggs företagaren begränsas av vad som är ekonomiskt rimligt. För spridning av bekämpningsmedel föreskrivs att företagaren förutom de nu angivna skyldigheterna skall undvika riskabla kemiska produkter eller använda den minst riskabla produkten. Bestämmelserna i 13 kap. 4 § och 14 kap. 4 § bjuder inte samma svårigheter att förstå. De innebär att den som driver eller avser att driva miljöfarlig verksamhet respektive verksamhet som omfattar hantering, import eller export av en kemisk produkt skall iaktta samtliga allmänna aktsamhetsregler, om verksamheten kan komma i konflikt med miljö- balkens syfte med den reservationen dock att det skall vara ekonomiskt rimligt. Med 15 kap. 1 § tredje stycket ökar svårigheterna på nytt. I stycket föreskrivs att de allmänna aktsamhetsreglerna i 1 kap. 7 §, 8 § utom tredje meningen samt 9, 10 och 12 §§ skall tillämpas i fråga om verksamhet som kan medföra olägenheter för människors hälsa. I sammanhanget kan erinras om att med sådan olägenhet avses en störning som enligt en medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan eller välbefinnandet och som inte är ringa eller helt tillfällig (15 kap. 1 § andra stycket). Om en verksamhet kan medföra sådana olägenheter och dessutom kan komma i konflikt med syfte, skall företagaren förebygga skador och avhjälpa skador som inträffat. Denna skyldighet att avhjälpa skador upphör dock om verksamheten upphör. Företagaren har vidare skyldighet att skaffa sig kunskaper och att använda bästa möjliga teknik samt att så långt möjligt undvika riskabla kemiska produkter. De skyldigheter som åläggs företagaren sträcker sig inte längre än till vad som är ekonomiskt rimligt med hänsyn till verksamhetens slag. I 16 kap. 15 § möter samma variant som i 12 kap. 7 § andra stycket. Paragrafen innebär att de allmänna aktsamhetsreglerna i 1 kap. 7 §, 8 § första meningen, 9 och 12 §§ gäller för verksamhet som omfattas av bestämmelserna i 16 kap. om avfallshantering. Denna genomgång visar att de fem paragraferna visserligen alla föreskriver att aktsamhetsreglerna skall tillämpas men i en utsträckning som, beroende på verksamheten, är mer eller mindre långtgående på fyra olika sätt. Lägg till detta att verksamhetsbeskrivningen i 12 kap. 7 § är svårtillgänglig. Lagrådet förordar att möjligheterna att tillämpa de allmänna aktsamhetsreglerna mera enhetligt på de olika verksamhetsområdena undersöks ytterligare. Lagrådet föreslår dessutom följande redaktionella ändringar. De allmänna aktsamhetsbestämmelserna bryts ut till ett särskilt kapitel, 2 kap. Allmänna aktsamhetsregler. I motsvarigheten till 1 kap. 6 § bör tas in en direkt hänvisning till 12 kap. 7 §, 13 kap. 4 §, 14 kap. 4 §, 15 kap. 1 § och 16 kap. 15 § eller de motsvarande paragrafer som blir följden av lagrådets i det följande upptagna förslag till ändrad paragrafindelning i 12 - 16 kap. Att bestämmelserna i 1 kap. 7 - 11 §§ skall tillämpas endast i den mån det är ekonomiskt rimligt vid verksamhet av det slag som det är fråga om är en så betydelsefull inskränkning i bestämmelsernas tillämpningsområde att den bör framgå redan av motsvarigheten till 1 kap. 6 §. Lagrådet föreslår att bestämmelserna i 12 § förs över till sistnämnda paragraf. I 1 kap. 7 § föreskrivs att skador och olägenheter som kan drabba människan, miljön eller naturen skall förebyggas och att skaderisker skall undanröjas. I den närmast följande paragrafen utvecklas detta tema ytterligare: "Den som be- driver eller ämnar bedriva en verksamhet skall vidta de skyddsåtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som skäligen kan fordras för att hindra eller motverka att verksamheten medför skada eller olägenhet." Lagrådet anser att det räcker med en av dessa bestämmelser. Vid en jämförelse mellan paragraferna framstår 1 kap. 7 § som alltför kategorisk när det gäller skyldigheten att förebygga skador och olägenheter. Lagrådet föreslår därför att i 2 kap. upptas en motsvarighet till 1 kap. 8 § men inte till 1 kap. 7 §. Varje föreskrift i 12 - 16 kap. om att aktsamhetsreglerna skall tillämpas bör upptas i en särskild paragraf under en särskild rubrik i början av kapitlen. Slutligen bör i motsvarigheten till 12 kap. 7 § verksamheterna anges på ett tydligare sätt. Att skälig hänsyn skall tas till övriga allmänna och enskilda intressen vid prövning som rör naturvård förefaller självklart och kan utgå. Lagrådet föreslår att paragrafen får följande lydelse: "Vid prövning enligt 9 - 11 kap. skall 3 och 4 kap. tillämpas. Den som 1. bedriver eller ämnar bedriva byggnation eller anläggningsarbete inom strandskyddsområde enligt 9 kap. 12 eller 13 §, 2. uppför eller avser att uppföra vilthägn enligt 9 kap. 14 §, 3. bedriver eller avser att bedriva markavvattning eller arbetsföretag inom skyddsvärda biotoper enligt 10 kap. 1 eller 4 §, 4. bedriver eller avser att bedriva stenbrytning eller täktverksamhet eller undersökningar och utredningar för verksamhet av nu nämnt slag enligt 11 kap. 1 § och 3 § andra stycket, skall iaktta aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 § första stycket och 3 §. Den som bedriver eller ämnar bedriva spridning av bekämpningsmedel över skogsmark enligt 11 kap. 7 § skall iaktta aktsamhetsreglerna i 2 kap. 2 § första stycket samt 3 och 5 §§." Hushållningen med mark och vatten I andra avdelningen av behandlas hushållningen med mark och vatten m.m. Avdelningen inleds med ett kapitel med en enda paragraf om hushållningsbestämmelsernas tillämpningsområde. Lagrådet föreslår att den bestämmelsen förs över till 1 kap. och att 2 kap. i stället ägnas åt de allmänna aktsamhetsbestämmelserna i enlighet med vad som anförts i det föregående. Genomförs det förslaget kommer andra avdelningen att inledas med 3 kap. som innehåller grundläggande hushållningsbestämmelser. Här upptas i 11 paragrafer anvisningar om vilka intressen som skall ges företräde i olika konflikt- situationer. Kapitlet följs av 4 kap som innehåller särskilda hushållningsbestämmelser för vissa områden i landet. I 4 kap. 1 § finns anvisningar om hur de följande paragraferna i kapitlet skall tillämpas. De områden som anges i 2-6 §§ är, med hänsyn till de natur- och kulturvärden som finns i områdena, i sin helhet av riksintresse. och andra ingrepp i miljön får komma till stånd i dessa områden endast om hinder inte möter enligt 2-6 §§ och det kan ske på ett sätt som inte påtagligt skadar områdenas natur- och kulturvärden. Vidare föreskrivs att bestämmelserna i 4 kap. inte utgör hinder för att utveckla befintliga tätorter eller det lokala näringslivet eller för att utföra anläggningar som behövs för totalförsvaret. Om det finns särskilda skäl utgör bestämmelserna inte heller hinder för anläggningar för utvinning av sådana fyndigheter av ämnen eller material som avses i 3 kap. 9 § andra stycket. Bestämmelserna i 4 kap. 1 § får betydelse för tillämpningen av bestämmelser i de följande kapitlen. Det är exempelvis inom de ramar som anges i 4 kap. 1 § som regeringen kan ge tillstånd enligt 5 kap 4 § till att en anläggning som avses i 1 eller 2 § samma kapitel uppförs i ett område som enligt 4 kap är av riksintresse. Någon motsvarighet till 4 kap. 1 § finns inte i 3 kap. Det väcker frågan om hur bestämmelserna i det kapitlet skall förstås. Vid en jämförelse med den nyssnämnda 5 kap. 4 § framgår att regeringen kan lämna tillstånd till en anlägg- ning som avses i 1 eller 2 § samma kapitel, om hinder inte möter på grund av bestämmelser i bl.a. 3 kap. Innebär det att bestämmelserna i andra stycket i envar av 3 kap. 7-11 §§ om skydd för områden som är av riksintresse för rennäringen, yrkesfisket, natur- och kulturmiljövården, m m mot vissa angivna åtgärder utgör ett absolut hinder för regeringen att medge sådana åtgärder? Det skulle i så fall ge ett kraftigare skydd åt dessa områden än som ges åt de riksintressanta områden som anges i 4 kap. Lagrådet utgår från att avsikten inte kan vara att ge ett starkare skydd åt områden som avses i 3 kap. än åt områden som anges i 4 kap. Detta bör framgå av en bestämmelse i 3 kap. som motsvarar 4 kap. 1 § andra stycket första meningen. En sådan bestämmelse kan lämpligen samordnas med företrädesregeln i remissförslagets 3 kap. 3 § och placeras som en sista paragraf i 3 kap. Andra stycket i remissförslagets 3 kap. 6-11 §§ kan då utgå. Någon motsvarighet till bestämmelserna i 4 kap. 1 § andra stycket om att hinder inte föreligger för att utföra anläggningar för totalförsvaret eller för utvinning av ämnen eller material av riksintresse torde inte behövas i 3 kap. med hänsyn till förekomsten av företrädesregeln. Den ordning Lagrådet föreslår innebär att regeringen vid prövning enligt 5 kap. 4 § skall tillämpa bestämmelserna i 3 kap. men kan medge undantag i den mån det behövs t.ex. för att utveckla befintliga tätorter. Till den närmare utformningen av 5 kap. 4 § återkommer lagrådet i det följande. En annan närliggande fråga är hur bestämmelserna i 3 och 4 kap. förhåller sig till bestämmelserna i 13 kap. om miljöfarlig verksamhet. Det är särskilt 13 kap. 5 § andra stycket som framstår som motsägelsefullt. Där föreskrivs att om en miljöfarlig verksamhet som inte skadar människors hälsa är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt, regeringen får besluta att verksamheten får komma till stånd, om områden som är av riksintresse för natur- och kulturvården inte allvarligt skadas (Lagrådets kursivering). I sammanhanget skall nämnas att enligt 3 kap. 8 § mark- och vattenområden som har betydelse från allmän synpunkt på grund av områdenas natur- eller kulturvärden skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt skada (Lagrådets kursivering) natur- eller kulturmiljön. Vidare gäller enligt 4 kap. 1 § att exploateringsföretag och andra ingrepp i miljön får komma till stånd i de områden som anges i 4 kap. endast om hinder inte möter enligt 2-6 §§ och det kan ske på ett sätt som inte påtagligt skadar (Lagrådets kursivering) områdenas natur- och kulturvärden. Enligt Lagrådets språkbruk är en allvarlig skada svårare än en påtaglig skada. Det framstår då som egendomligt att regeringen när den prövar en fråga om att förlägga en verksamhet till ett område som avses i 3 eller 4 kap. i fråga om en miljöfarlig verksamhet skulle kunna medge större undantag än beträffande annan verksamhet. Lagrådet föreslår därför att bestämmelsen om områden av riksintresse för natur- och kulturvården utmönstras ur 13 kap. 5 § andra stycket och att paragrafen får följande lydelse: "En miljöfarlig verksamhet som kan leda till skada på människors hälsa eller annan väsentlig olägenhet får inte utövas. Är en miljöfarlig verksamhet som inte skadar människors hälsa av synnerlig betydelse från allmän synpunkt, får regeringen besluta att verksamheten får bedrivas, om områden som är av riksintresse på grund av natur- och kulturvärden inte allvarligt skadas." I 5 kap. 1 § föreskrivs att vissa stora anläggningar som järn- och stålverk, massafabriker, pappersbruk etc. inte får uppföras utan tillstånd av regeringen. Regeringen kan dessutom enligt 2 § förbehålla sig rätten att tillståndspröva andra anläggningar än som avses i 1 § men som ändå är av betydande omfattning eller av ingripande beskaffenhet. Tillstånd av regeringen för dessa anläggningar krävs oavsett om anläggningen skall förläggas utanför eller innanför gränserna för de områden som avses i 3 och 4 kap. Det är alltså inte uteslutet att anläggningar av det ingripande slag som avses i 5 kap. 1 och 2 § förläggs till områden som anses vara av riksintresse för t ex naturvården. Hur intresseavvägningen skall ske anges i 4 §. Enligt paragrafens första stycket får regeringen lämna tillstånd till en anläggning, en verksamhet eller en åtgärd som avses i 1 eller 2 § bara om hinder inte möter på grund av de aktsamhetsregler som gäller för verksamheten och föreskrifter i 1, 3, 4 eller 6 kap. samt med hänsyn till att allmänna planeringssynpunkter iakttas och att kommunfullmäktige har tillstyrkt. Enligt andra stycket av samma paragraf kan undantag i vissa fall göras från det kommunala vetot. Lagrådet föreslår att 5 kap. 4 § får följande lydelse: "4 § Regeringen får lämna tillstånd till en anläggning, en verksamhet eller en åtgärd som avses i 1 eller 2 § under förutsättning att kommunfullmäktige har tillstyrkt att tillstånd lämnas och hinder mot tillstånd inte möter på grund av 1. aktsamhetsreglerna i 13 kap. 5 § första stycket och 6 § första stycket, 2. allmänna aktsamhetsbestämmelser som enligt 12 kap. 1 §, 13 kap. 4 §, 14 kap. 4 §, 15 kap. 2 § eller 16 kap. 3 § gäller för verksamheten, 3. hushållningsbestämmelser som enligt 3 eller 4 kap. gäller för området, 4. miljökvalitetsnormer som med stöd av 6 kap. har föreskrivits för området eller hela landet, eller 5. andra allmänna planeringssynpunkter. Även om kommunfullmäktige inte har tillstyrkt att tillstånd lämnas, får regeringen lämna tillstånd som avses i första stycket till 1. en anläggning som avses i 1 § första stycket 6 och som är avsedd för mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall, eller 2. en anläggning som avses i 1 § första stycket 7 - 10, om det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att anläggningen kommer till stånd. Vad som sagts nu gäller dock inte, om en lämplig plats för anläggningen anvisats inom annan kommun som kan antas godta en placering där eller om en annan plats bedöms vara lämpligare." De anläggningar som avses i 5 kap. är typiskt sett miljöfarliga. Med Lagrådets förslag blir det klart att regeringen vid en prövning som sker enligt 5 kap. 4 § skall ta hänsyn till de allmänna aktsamhetsreglerna i 2 kap. eftersom dessa enligt 13 kap. 4 § skall tillämpas i fråga om miljöfarlig verksamhet. Vidare gäller aktsamhetsreglerna i 13 kap. 5 § första stycket och 6 § första stycket i sådana ärenden. Motsättningsvis följer att några andra lagrum än de som direkt anges i 5 kap. 4 § inte skall tillämpas vid tillståndsprövningen enligt den paragrafen. Tillstånd skall alltså inte kunna vägras enbart med åberopande av att den ifrågasatta verksamheten inte är förenlig med syfte. Bestämmelserna om miljöbrott är utformade på ett varierande sätt och brister i konsekvens. Med det remitterade förslaget avhjälps en del av dessa brister. En betydande del av den lagstiftning som har betydelse för miljön skall emellertid inte ingå i den nya . Lagrådsremissen innehåller inga förslag om att samordna straffbestämmelserna i miljölagstiftningen utanför med balkens straffbestämmelser. Det kommer därför att finnas grund för att kritisera lagstiftningen om miljöbrott för bristande konsekvens även sedan trätt i kraft. Brotten i utgörs i stor utsträckning av blankettstraffbud. Det är samma lagstiftningsteknik som präglar de lagar som genom det remitterade förslaget integreras i . Lagrådet förutser att när det slutliga steget tas, dvs när de återstående miljölagarna integreras i , frågan om vilken lagstiftningsteknik som skall användas i straffbestämmelser prövas på nytt. Blankettstraffbud har nämligen den nackdelen att de inte innehåller någon fullständig gärningsbeskrivning och i regel inte heller någon brottsbeteckning. De uttalar endast att den som överträder vissa i andra lagrum angivna påbud eller förbud skall dömas till i straffbudet angivet straff. Det innebär omfattande och ibland närmast förvirrande hänvisningar till olika bestämmelser. Med en utformning av miljöbrotten i som mera överensstämmer med miljöbrotten i dvs. med fullständiga gärningsbe- skrivningar och slagkraftiga brottsbeteckningar kan man bättre utnyttja straffbestämmelserna för den normbildning som måste till om syftet med skall förverkligas. För de brott som avses med blankettstraffbuden i 21 kap. 6 och 7 §§ föreslås böter eller fängelse i högst . De vida straffskalorna föranleds av att brotten har mycket skiftande straffvärden. Till brott för vilka det är svårt att tänka sig annan påföljd än böter hör underlåtenhet att sortera de egna hushållssoporna i enlighet med kommunala föreskrifter (21 kap. 7 § 6). Det får överlämnas till rättstillämpningen att beakta brottens skilda straffvärde vid påföljdsval och straffmätning. Vad härefter angår de enskilda straffbestämmelserna anser Lagrådet att det är olämpligt med beteckningen "oförsiktig kemikaliehantering" i 21 kap. 1 § för ett brott som kan begås uppsåtligen. Lagrådet föreslår i stället "miljöfarlig kemi- kaliehantering". Av kommentaren till 21 kap. 9 § framgår att vid konkurrens mellan straffbestämmelserna i 13 kap. och straffbestämmelserna i de förstnämnda alltid skall ha företräde även när strafflatituderna är desamma. Om detta är avsikten bör det framgå av lagtexten. Lagrådet föreslår att i 21 kap 9 § orden "samma eller " inskjuts före "strängare straff enligt ". F.d. regeringsrådet Hamdahl och justitierådet : Enligt 22 kap. 1 § skall vid vissa överträdelser betalas en särskild avgift (miljöskyddsavgift). Avgiften skall enligt 3 § första stycket bestämmas med hänsyn till hur allvarlig överträdelsen är. Därvid skall särskilt beaktas omfattningen av överträdelsen och den fara eller skada som överträdelsen har inneburit samt om överträdelsen inneburit ekonomiska fördelar. Närmare föreskrifter för bestämmande av miljöskyddsavgiften får enligt lagrummet beslutas av regeringen. Enligt 3 § andra stycket får en tillståndsmyndighet vid prövning av villkor för tillstånd för miljöfarlig verksamhet bestämma det belopp som skall betalas i miljöskyddsavgift om villkoret överträds. Ett sådant beslut skall enligt lagrum- met ligga till grund för ett beslut om miljöskyddsavgiftens storlek. Enligt 4 § skall avgiften bestämmas till lägst och högst femhundra . Om en överträdelse har inneburit ekonomiska fördelar eller vid synnerligen försvårande omständigheter får avgiften bestämmas till ett högre belopp, dock högst . Avgiften får enligt 5 § jämkas eller efterges om det till följd av särskilda skäl skulle vara oskäligt att bestämma avgiften enligt 3 och 4 §§. Enligt 6 § prövas frågor om miljöskyddsavgift av länsrätten på talan av . Frågan om vilka principer som bör gälla för sanktionsavgifter behandlades av i samband med antagandet av en bestämmelse om förverkande av vinster som uppkommit hos näringsidkare till följd av brott i näringsverksamhet (prop. 1981/82:142, JuU 1981/82:53). I propositionen angav föredraganden bl.a. att avgiftssystem borde kunna användas på områden där regelöverträdelser var särskilt frekventa eller speciella svårigheter förelåg att beräkna storleken av den vinst eller besparing som uppnås i det enskilda fallet. Vidare angav han att avgifter borde få förekomma endast inom speciella klart avgränsade rättsområden. Han betonade vikten av att avgiftssystem på nya områden införs först efter noggranna överväganden om behov föreligger och att systemen i så fall utformas på ett sådant sätt att anspråken på rättssäkerhet blir fullt ut tillgodosedda. Av särskilt intresse i detta sammanhang är vad som uttalades om principerna för bestämmande av avgiften. I propositionen angavs i detta avseende följande (s. 24). Enligt vad som sägs i promemorian bör bestämmelserna om beräkning av avgiftsbeloppet i all möjlig utsträckning konstrueras så att de utgår från ett mätbart moment i den aktuella överträdelsen - en parameter - som gör det möjligt att förutse och fastställa hur stor avgiften skall bli i det särskilda fallet. Konstruktionen kan vara utformad på ett sådant sätt att den schablonmässigt fastställda avgiften kan beräknas genomsnittligt motsvara den uppkomna vinsten vid varje särskild överträdelse. I de fall då det bedöms angeläget att söka neutralisera redan utsikten till vinst bör dock hinder inte föreligga mot att låta avgiften utgå enligt grunder som leder till väsentligt högre avgiftsbelopp. Lagrådet ifrågasätter om de föreslagna miljöskyddsavgifterna uppfyller de krav som enligt vad som anförts bör gälla för sanktionsavgifter. Osäkerheten gäller närmast om miljöavgifterna har kopplats till parametrar som gör det möjligt att förutse och fastställa hur stor avgiften skall bli i det särskilda fallet. Den föreslagna lagtexten och motiveringen till denna stämmer inte heller särskilt väl överens och motiven innehåller dessutom en hel del sinsemellan motstridande uttalanden. I remissen framhålls sålunda till att börja med de problem som är förknippade med nuvarande miljöskyddsavgift enligt miljöskyddslagen. Denna avgift skall bestämmas till ett belopp som motsvarar de ekonomiska fördelarna av en över- trädelse. För det fall full bevisning härom inte alls eller endast med svårighet kan läggas fram, får fördelarna uppskattas till ett skäligt belopp.