prop · GI032 · 1995-01-01 00:00:00 — Tingsrätten föreslår därför att det föreslagna tillägget "otillbörligt utnyttja dennes skyddslösa ställning" skall följas av "såsom att denne är särskilt ung eller omogen". Även Riksåklagaren () anser att bestämmelsen skulle vinna i tydlighet genom att offrets låga ålder särskilt nämns som ett exempel då den skärpta regeln blir tillämplig. Enligt RÅ kan detta ske genom att det sexuella umgänget anges ha skett "genom ett otillbörligt utnyttjande av dennes låga ålder eller skyddslösa ställning i övrigt eller av det förhållandet att denne befinner sig i vanmakt eller annat hjälplöst tillstånd eller lider av psykisk störning". , Kvinnofronten och Länsgruppen för barnmisshandels- frågor och sexuella övergrepp i invänder mot terminologin i bestämmel- sen. anser att ordvalet i 6 kap. 3 § inte är tillräckligt beskrivande; utnyttjande är ett icke värderande ord som beskriver handlingen utifrån förövarens synpunkt medan ordet övergrepp ur offrets synpunkt är en värdering av handlingen. anser därför att begreppet sexuellt utnyttjande i lagtexten bör ändras till sexuellt övergrepp. Kvinnofronten anser det vara missvisande att använda begreppet sexuellt umgänge, då detta ger sken av en viss ömsesidighet, varför detta begrepp i alla sammanhang det används i samband med barn bör ändras till t.ex. sexuellt utnyttjande. Länsgruppen för barnmisshandelsfrågor och sexuella övergrepp i anser, på samma skäl som Kvinnofronten framfört, att begreppet sexuellt umgänge bör ändras. ställer sig tveksamt till förslaget. Förbundet anför att det av motiven till den nya bestämmelsen framgår att om en man har samlag eller annat sexuellt umgänge med en flicka strax under och umgänget i alla delar är frivilligt bör brottet rubriceras som sexuellt umgänge med barn. Är å andra sidan en flicka under inte helt införstådd med vidden av den sexuella handlingen föreligger ett sexuellt utnyttjande enligt den föreslagna lydelsen av 3 §. Enligt förbundets mening medför denna uppdelning av sexualbrott att vissa barn kommer att åläggas ett sannolikt icke åsyftat ansvar för sina sexuella handlingar, även om dessa för gärningsmannen är straffbara. Till detta hyser förbundet stor tveksamhet inför den betydande skillnad som förslaget ger upphov till med avseende på maximistraffet för sexuellt umgänge med barn som är fängelse i högst och maximistraffet för sexuellt utnyttjande av normalgraden som är fängelse i högst . Enligt förbundets uppfattning bör därför övervägas om inte sexuellt umgänge med barn som är bör inarbetas i 3 § och således rubriceras som sexuellt utnyttjande. i (LO) och avstyrker förslaget. Dessa instanser föreslår att brottsbenämningen "sexuellt umgänge" i 6 kap 5 §, vilken de anser vara olämplig i samtliga fall då barnet är , bör ändras till "sexuellt utnyttjande av barn" och bestämmelsen i övrigt behållas. Vidare framför LO och att i de fall det sexuella övergreppet är riktat mot ett litet barn, man bör följa (NJA 1993 s. 310) och döma för våldtäkt. Skälen för regeringens förslag: Det kan ifrågasättas om gränsdragningen mellan vad som utgör brott enligt någon av bestämmelserna i 6 kap. 1-4 §§ och brottet sexuellt umgänge med barn i alla avseenden är tillfredsställande. Problemet avser närmast frågan om brottsbenämningen för det senare brottet är adekvat för alla de gärningar som faller under bestämmelsen. I 6 kap. 1-6 och 10 §§ används begreppet sexuellt umgänge för att beskriva sexuella handlingar oavsett om dessa är förenade med tvång eller ej. I normalt språkbruk torde dock ordet "umgänge" vanligen åsyfta sexuella handlingar av frivilligt slag. Ordet umgänge kan till och med upplevas vara ett positivt laddat ord, som indikerar att ett barn frivilligt medverkar i en sexuell handling med en vuxen. Inte minst från pedagogiska synpunkter kan det vara olyckligt att använda detta begrepp i brottsrubriceringen för gärningar som så gott som alltid har karaktär av ensidig sexuell kränkning. Barn och även ungdomar i de lägre tonåren saknar i regel den mognad och auktoritet som erfordras för att en sexuell handling från deras sida skall kunna sägas vara i egentlig mening frivillig. När det gäller små barn torde utrymmet för frivillighet vara i det närmaste obefintlig, eftersom ett litet barns förmåga att förstå innebörden av sexuella handlingar är starkt begränsad. Även om något våld inte varit för handen kan man utgå från att någon form av utnyttjande förekommit i sammanhanget. Det bör också beaktas att risken för allvarliga skadeverkningar är påtaglig i sådana situationer. Gärningar som består i att någon har sexuellt umgänge med ett barn framstår således typiskt sett som ett utslag av utnyttjande. Detta bör komma till uttryck i benämningen av brottet. I promemorian har föreslagits att detta skall ske genom införande av ett nytt rekvisit i bestämmelsen om sexuellt utnyttjande i 6 kap. 3 § om otillbörligt utnyttjande av någons skyddslösa ställning. Som några remissinstanser framhållit kan dock ifrågasättas dels om det föreslagna rekvisitet med önskvärd tydlighet markerar att detta avser utnyttjande av barn, dels om detta rekvisit delvis täcker vad andra rekvisit i bestämmelsen redan omfattar. Mot bakgrund härav och med hänsyn till systematiken i kapitlet bör i stället övervägas att låta de gärningar som åsyftas falla under bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av underårig i 6 kap. 4 §. I denna bestämmelse ges ett förstärkt straffskydd för barn när ett formellt vårdnads- eller tillsynsförhållande föreligger mellan barnet och den som utsätter det för den sexuella kränkningen. En sådan straffrättslig särbehandling är enligt regeringens mening motiverad också i de situationer där någon, oavsett om något beroendeförhållande föreligger eller ej, utnyttjar barn för att förmå barnet att delta i sexuella handlingar. Härigenom skulle markeras att en person alltid måste ha nått sådan nivå av insikt och mognad att denne kan inse vidden av sina handlingar innan ett relevant samtycke till sexuellt umgänge kan ges. Mot en sådan lösning som angivits ovan kan anföras att brottsbenämningen sexuellt utnyttjande av underårig skulle komma att omfatta även samtliga de fall då åldersskillnaden mellan parterna är mycket liten, exempelvis sådana fall då en 15-åring har samlag med en 14-åring. Mot bakgrund av att lagstiftningen bygger på principen att den som är inte i alla avseenden råder över sina sexuella handlingar, såsom samlag med den som är , får det dock anses vara adekvat att även i dessa fall tala om ett utnyttjande. I sammanhanget bör tilläggas att det i princip endast är brottsrubriceringen som kommer att ändras; rekvisiten för brottet är oförändrade och straffskalorna för sexuellt umgänge med barn och normalgraden av sexuellt utnyttjande av underårig är desamma. Det bör också anmärkas att åtal sällan torde väckas i fall då åldersskillnaden är mycket liten med hänsyn till den särskilda åtalsprövnings- regeln. Mot bakgrund av vad som sagts ovan föreslår regeringen att den nuvarande bestämmelsen om sexuellt umgänge med barn förs in i 6 kap. 4 § första stycket BrB, varigenom dessa gärningar kommer att falla under den mer adekvata brottsbenämningen sexuellt utnyttjande av underårig. Genom ändringen kommer dessutom vissa av de gärningar som faller under bestämmelsen om sexuellt umgänge med barn att enligt 6 kap. 4 § andra stycket BrB kunna bedömas som grovt sexuellt utnyttjande av underårig, för vilket brott straffskalan är fängelse lägst två och högst . Ett exempel på när grovt brott kan föreligga är när övergreppet riktar sig mot ett litet barn utan att tillämpning av andra bestämmelser i 6 kap. aktualiseras, t.ex. våldtäkt. 6 Grovt sexuellt utnyttjande Frågan om en höjning av straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande i 6 kap. 3 § BrB har prövats av . Genom lagstiftning, som trädde i kraft (prop. 1991/92:35, bet. 1991/92:JuU7, rskr. 1991/92:159, SFS 1992:147), infördes den grova graden med en straffskala om fängelse lägst och högst . Straffmaximum överensstämmer med vad som gällde innan brottet gradindelades. Som rekvisit för när brottet skall bedömas som grovt har särskilt angetts sådana fall när gärningsmannen har visat särskild hänsynslöshet. Även rekvisiten för den s.k. normalgraden av brottet sexuellt utnyttjande ändrades genom samma lagstiftning. Till straff enligt denna bestämmelse döms numera den som förmår annan till sexuellt umgänge genom att allvarligt missbruka hans eller hennes beroende ställning eller som har sexuellt umgänge med annan genom att otillbörligt utnyttja att denne befinner sig i vanmakt eller annat hjälplöst tillstånd eller lider av en psykisk störning. Till grund för dessa lagändringar låg uttalanden av i bet. 1986/87:JuU3 och en därefter upprättad departementspromemoria angående sexuella övergrepp mot barn m.m. (Ds 1989:6). I promemorian behandlades, förutom frågan om en gradindelning av brottet sexuellt utnyttjande, bl.a. frågan om straffmaximum för det grova brottet. Som skäl mot att höja straffmaximum anfördes bl.a. att det skulle rubba systematiken i 6 kap. BrB. Vidare anfördes att förfaranden som innefattar sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande sedan gammalt har behandlats likvärdigt från straffvärdesynpunkt. Mycket talade enligt promemorian för att en skärpning av straffet för sexuellt utnyttjande skulle medföra en motsvarande skärpning i fråga om sexuellt tvång samt kräva en översyn av flera av kapitlets andra bestämmelser. I promemorian uttalades också att reglerna om brottskonkurrens borde uppmärksammas. Det är t.ex. möjligt att döma för sexuellt utnyttjande i förening med misshandel eller i förening med vållande till kroppsskada, om sistnämnda brott är grovt, till ett lika strängt straff som för våldtäkt. Om misshandeln är grov, kan straffet bli ännu högre. Slutsatsen i promemorian var att gällande bestämmelser tillåter att man i det särskilda fallet kan bestämma en påföljd som framstår som rimlig med hänsyn till gärningens samlade straffvärde. 1991/92:35 anslöt sig departementschefen i allt väsentligt till resonemangen i promemorian och anförde (s. 16): I justitieutskottets betänkande JuU 1986/87:3 (s. 10) redogörs för ett rättsfall angående gränsdragningen mellan våldtäkt och se- xuellt utnyttjande. Det gäller ett uppmärksammat fall där fem yng- lingar dömdes för sexuellt utnyttjande bestående i att de på en campingplats förgripit sig på en 17-årig flicka, som var så beru- sad att hon inte var medveten om händelseförloppet. Pojkarna hade samlag och annat sexuellt umgänge med henne. Omständigheterna i detta mål illustrerar tydligt att en handling som innefattar sexuellt utnyttjande enligt 3 § kan utgöra ett mycket allvarligt övergrepp. Jag delar dock den uppfattning som justitieutskottet redovisat i betänkandet, nämligen att ett sexuellt övergrepp utan inslag av våld, hot eller dylikt, mot en person som i och för sig är värnlös inte bör kallas för våldtäkt. Som justitieutskottet har framhållit i betänkandet och som också framhållits av flera re- missinstanser såväl i utskottsärendet som i detta ärende kan det däremot i vissa fall förekomma inslag som gör att ett sexuellt utnyttjande ter sig lika straffvärt som våldtäkt. Jag delar mot den bakgrunden uppfattningen att det finns skäl att markera allvaret i vissa av de gärningar som avses med bestämmel- sen genom att införa en särskild bestämmelse om ett grovt brott med en särskild straffskala. Departementschefen fortsatte (a. prop. s. 17): Jag delar den uppfattning som framförs i promemorian både vad gäller att en isolerad revidering av straffmaximum för sexuellt utnyttjande skulle rubba den nuvarande systematiken i 6 kap. och att, om en mer omfattande ändring av sexualbrottens straffvärde bör göras, det bör ske i ett bredare sammanhang. Slutsatsen härav blev enligt departementschefen att gradindelningen i vart fall vid det tillfället innebar en tillräcklig markering av att vissa av de gärningar som avses med sexuellt utnyttjande borde ses som särskilt allvarliga och att maximistraffet inte borde skärpas. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen och i anledning därav väckta motioner anförde (bet. 1991/92:JuU7 s. 13) att det godtog justitieministerns förslag när det gällde gradindelningen men att det inte var berett att frångå sitt tidigare ställningstagande att ett sexuellt utnyttjande från straffvärdesynpunkt kan te sig likvärdigt med våldtäkt och att detta borde komma till uttryck i straffmaximum för brottet grovt sexuellt utnyttjande. Utskottet utgick därför ifrån att denna fråga skulle bli föremål för ytterligare överväganden utan något särskilt uttalande från sida. 6.2 Straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande bör höjas Regeringens förslag: Straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande höjs från fyra till fängelse. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En övervägande majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. framhåller - efter en jämförelse med strafflatituderna för framför allt våldtäkt och grov våldtäkt - att ett straffminimum på fängelse skulle både ge en lämpligare spännvidd mellan minimi- och maximistraffet och bättre harmoniera med påföljden för sexuellt utnyttjande. , Ungdomar och Vuxna (FUB) anser att straffskalan för grovt sexuellt utnyttjande och för våldtäkt borde överensstämma och föreslår därför att även minimistraffet för grovt sexuellt utnyttjande höjs. anser att det med hänsyn till att förfaranden som innefattar sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande tidigare behandlats likvärdigt ur straffvärdesynpunkt förefaller olämpligt att straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande är högre än för grovt sexuellt tvång. () avstyrker förslaget och framhåller bl.a. att det inte är säkert att en höjning av straffmaximum fyller avsedd funktion, att en sådan höjning vid sexuella övergrepp inom familjen kanske även kan få till följd att några avstår från anmälan med tanke på konsekvenserna samt att strafftidens innehåll är viktigare än straffets längd. Skälen för regeringens förslag: Med anledning av vad utskottet uttalat i bet. 1991/92:JuU7 (s. 13) finns, enligt regeringens mening, anledning att återigen överväga vilket straffmaximum som skall gälla för grovt sexuellt utnyttjande. Utgångspunkten är att den nuvarande straffskalan för grovt sexuellt utnyttjande i det övervägande antalet fall är tillräcklig. Det finns dock förfaranden där straffvärdet bör jämföras med våldtäkt. Som exempel kan nämnas ett sexuellt utnyttjande under särskilt utstuderade eller integritetskränkande former, som t.ex. då någon mycket ung, självförvållat drogad person utnyttjas av flera personer eller när gärningen är avsedd att förnedra offret. Oavsett att något våld eller tvång i formell mening inte förekommit i sammanhanget torde en sexuell kränkning av detta slag från straffvärdesynpunkt väl ligga i nivå med våldtäktsbrottet. Regeringen kan i och för sig dela uppfattningen att en isolerad höjning av straffmaximum inte är helt tillfredsställande från systematiska utgångspunkter. Det kan dock - inte minst med hänsyn till de återkommande ändringar som företagits i 6 kap. BrB och till att det i uppdrag ingår att aktualisera de lagstiftningsåtgärder som den finner påkallade (S Dir. 1993:88) - finnas skäl att överväga att göra en övergripande översyn av straffbestämmelserna för sexualbrott. Det anförda skälet bör därför nu inte förhindra att en på sakliga grunder angelägen straffskärpning vidtas. Regeringen föreslår därför att straffmaximum för grovt sexuellt utnyttjande höjs till samma nivå som för normalgraden av våldtäkt, nämligen fängelse . En av de regler i kapitel om sexualbrott som är av intresse vid bedömningen av om lever upp till krav, är bestämmelsen i 6 kap. 7 § om sexuellt ofredande. I första stycket föreskrivs straff för den som sexuellt berör barn utan att det är fråga om sexuellt umgänge eller som förmår barnet att företa eller medverka i en handling med sexuell innebörd. I andra stycket straffbeläggs blottande och andra uppenbart sedlighetssårande handlingar. Straffet för sexuellt ofredande var tidigare böter eller fängelse i högst . Genom lagändring, som trädde i kraft , höjdes straffmaximum från ett till fängelse (prop. 1992/93:141, bet. 1992/93:JuU16, rskr. 1992/93:220, SFS 1993:207). Såvitt avser barn straffbeläggs såsom sexuellt ofredande bl.a. att någon förmår barnet att vara modell vid framställning av pornografiska bilder. Om de i första stycket av 6 kap. 7 § angivna rekvisiten är uppfyllda och brottet dessutom innebär att gärningsmannen har skildrat ett barn i pornografisk bild med uppsåt att sprida bilden, blir även straffbestämmelsen i 16 kap. 10 a § BrB om barnpornografibrott tillämplig. I detta fall torde normalt brottskonkurrens föreligga, vilket innebär att gärningsmannen skall dömas både för sexuellt ofredande och för barnpornografibrott. Genom bestämmelsen om sexuellt ofredande har skyddet för barn mot att utnyttjas som modell för framställning av pornografisk bild vidgats, så att en sådan gärning som nämnts är straffbar även om spridningsuppsåt saknas, under förutsättning att bilden framställs efter levande modell. Handlingar som innebär att någon framställer pornografiska bilder av barn för eget bruk omfattas sålunda av denna paragraf. Men den omfattar även det fallet att ett barn förmås till sexuell posering utan att det avbildas i pornografisk bild. Liksom i fall av sexuell beröring av barn krävs för ansvar i nu avsedda fall att det är fråga om en handling som utan att innefatta beröring har en för en vuxen klar och otvetydig sexuell innebörd. Det är viktigt att understryka att straff för sexuellt ofredande enligt första stycket i 6 kap. 7 § kan förekomma endast när den vuxnes handling har sexuell inriktning i den meningen att det är fråga om att söka reta eller tillfredsställa den vuxnes sexualdrift eller att förmå barnet till handlingar med klar och otvetydig sexuell innebörd. Om sålunda, för att ge ett exempel, vuxna under lek med barn kommer att beröra barnets blottade könsorgan, blir det inte fråga om straffansvar. Detsamma gäller självfallet om en vuxen person fotograferar ett naket barn utan att det fototekniska arrangemanget har sexuell innebörd (se m.fl. Kommentar till I s. 292 f.). 7.2 Bestämmelsen om sexuellt ofredande bör utvidgas Regeringens förslag: Bestämmelsen om sexuellt ofredande utvidgas på så sätt att det blir straffbart att förmå även den som är fyllda men inte att företa eller medverka i en handling med sexuell innebörd, om handlingen är ett led i framställning av pornografisk bild eller utgör en posering i annat fall än när det är fråga om framställning av en bild. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrar sig över förslaget tillstyrker detsamma i huvudsak eller lämnar det utan erinran. Vissa synpunkter har dock lämnats. Vad gäller begreppet "förmå" påpekar vid att det kan konstateras en tydlig diskrepans mellan tolkningen av detta begrepp enligt specialmotiveringen i promemorian å ena sidan och den i förarbetena anvisade tolkningen av samma ord i första stycket å andra sidan. , , och Skola (RHS), , , (S-Kvinnor) och Kvinnofronten anser att bestämmelsen skall gälla oavsett om medverkan i alla avseenden kan anses vara frivillig. FUB framhåller att bestämmelsen i 7 § främst är riktad mot att skydda barn i deras skyddslösa ställning; i tidigare bestämmelser i 6 kap. BrB behandlas i viss mån andra personer som anses ha ett extra behov av att skyddas, t.ex. den som är utvecklingsstörd och står i starkt beroende till sin närmaste omgivning. FUB anser därför att det behöver föras vidare diskussioner kring frågan om den krets som skall skyddas av bestämmelsen i 6 kap. 7 § behöver vidgas. framför att det i förevarande sammanhang är fråga om övergrepp och att "sexuellt ofredande" inte står i paritet med den i paragrafen angivna straffsatsen samt föreslår att sexuellt ofredande i lagtexten bör bytas ut mot sexuellt övergrepp. Kvinnofronten anser att ifrågavarande brott skall falla under bestämmelsen om grovt sexuellt utnyttjande i 6 kap. 3 §. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelsen om sexuellt ofredande i 6 kap. 7 § första stycket BrB omfattar endast barn som är . Enligt artikel 1 i avses med barn varje människa under . I artikel 34 åtar sig konventionsstaterna att skydda barnet mot alla former av sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp. Visserligen anges inte särskilt i denna artikel lagstiftning som ett sätt att uppnå detta mål, men det framstår som angeläget att nu förstärka skyddet för de barn som är genom att utvidga bestämmelsen om sexuellt ofredande. Bestämmelsen om sexuellt ofredande är bl.a. av betydelse vid bekämpning av barnpornografi. När det gäller barn straffbeläggs, som tidigare nämnts, i förevarande bestämmelse även fall där någon förmår den unge att vara modell vid framställning av pornografiska bilder. Att utnyttja barn i sådana och liknande sammanhang utgör tveklöst en allvarlig kränkning och det torde råda en bred enighet om att sådana handlingar har ett högt straffvärde. Lagstiftningen bygger i princip på att den som uppnått själv har ett ansvar för sina sexuella handlingar. Detta kan dock uppenbarligen inte gälla fullt ut. Såsom också fastslås i konventionen är unga personer i många avseenden att bedöma som barn åtminstone . Detta är bl.a. bakgrunden till att köp av sexuella tjänster av den som är har straffbelagts särskilt och att arbetsmiljölagen har särskilda regler för denna åldersgrupp. Också när det gäller skyddet mot att utnyttjas som modell i pornografiska framställningar och vid sexuell posering finns anledning att ifrågasätta om inte åldersgränsen borde höjas i motsvarande grad. Man kan utgå från att unga människors medverkan i sådan verksamhet regelmässigt innehåller inslag av utnyttjande. Unga människor, som utnyttjas i pornografiska sammanhang, kan inte själva överblicka och bedöma de långsiktiga konsekvenserna av sitt handlande. Det finns en uppenbar risk att dessa ungdomar tar särskild social och känslomässig skada. Ungdomar bör därför ges ett ökat skydd mot sexuell exploatering och de skador som kan bli en följd därav. Med hänsyn till det anförda bör det i 6 kap. 7 § BrB skapas en regel som ger ett skydd även för barn mellan mot att utnyttjas för den särskilda form av sexuellt ofredande som består i sexuell posering, med eller utan samband med framställning av pornografisk bild. Bestämmelsens tillämpning behandlas närmare i författningskommentaren. Inom straffrätten finns två former av preskription, åtalspreskription och påföljdspreskription. De allmänna bestämmelserna om åtalspreskription finns i 35 kap. BrB och innebär att påföljd för ett brott inte får ådömas om den misstänkte inte har häktats eller erhållit del av åtal för brottet från brottet. Med påföljdspreskription avses att ådömd påföljd bortfaller om den inte börjat verkställas inom viss angiven tid från det domen vann laga kraft (35 kap. 6-8 §§ BrB). I det följande behandlas endast frågan om åtalspreskription. Preskriptionstiden i 35 kap. 1 § BrB är olika lång, beroende på det straff som högst kan följa på brottet. - om på brottet inte kan följa svårare straff än fängelse , - om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse , - om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse , - om det svåraste straffet är fängelse och - om fängelse på livstid kan följa på brottet. I 35 kap. 6 § BrB finns regler om absoluta preskriptionstider. Härmed avses tider som gäller oberoende av om någon preskriptionshindrande åtgärd har kommit till stånd. Enligt bestämmelsen får påföljd inte i något fall ådömas har förflutit från den dag då brottet begicks eller effekten av det inträdde. För t.ex. ett brott varpå inte kan följa svårare straff än böter får påföljd inte i något fall ådömas har förflutit för brottet. För de grövsta brotten är den absoluta preskriptionstiden . Preskriptionstiden löper enligt huvudregeln från den dag då brottet begicks (4 §).