prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — Ett tredje fall där saneringsförsäkringen bör kunna tillämpas är för kostnader för borttransporterande av avfall som dumpats av någon okänd. Antingen bör de föreslagna paragraferna 65 och 66 §§ kompletteras med en beskrivning av det nyssnämnda fallet eller så bör 41 a§ ändras så att den blir tillämplig i fallet. Annars torde det i berörda avseende även fortsättningsvis bli nödvändigt att reservera medel på anslag för "Åtgärder mot miljöskador". Även kostnader som kommuner har bör ersättas. Om sådana kostnader inte kan tas ut av den som orsakat de olägenheter som föranlett handräckningen, kommer kostnaden för denna nämligen att påföras tillsynsmyndigheten som kan vara en nämnd. Även undersökningskostnader som uppstått när tillsynsmyndighet enligt 43 § miljöskyddslagen föreskrivit att undersökningen skall utföras av annan än den som utövar verksamheten bör omfattas av saneringsförsäkringen eftersom tillsynsmyndigheten ytterst kan få för dem. Sådana kostnader bör jämställas med sådana kostnader som tillsynsmyndigheten kan bli skyldig att stå för vid tillämpning av 41a § och 47 § enligt utredningens förslag. Enligt konsortiets principåtagande skall en självrisk om ett basbelopp gälla för varje saneringsfall. Det synes rimligt att tillsynsmyndigheten får svara för ett visst grundbelopp vid varje sanering. Ett så stort belopp skulle dock i många fall göra försäkringen onyttig för mindre kommuner. Självrisken bör därför bestämmas till förslagsvis ett halvt basbelopp. agerande bör inte påverka försäkringsersättningens storlek. Det är inte rimligt att minska ersättningen från försäkringen av det skälet att tillsynsmyndigheten i ett läge med knappa resurser har gett högre prioritet åt tillsynen på något annat område än just detta. tillstyrker förslaget men vill mot bakgrund av de betänkligheter som finns beträffande konkursborgenärernas ställning väcka frågan om en saneringsförsäkring som utformas så att den alltid täcker kostnaderna för sanering i samband med konkurser. Detta kräver givetvis ytterligare överväganden. , , och har ingen erinran mot förslaget. delar utredningens förslag att miljöskadeförsäkringen bör byggas ut med en särskild saneringsförsäkring. Försäkringsgivarens ansvar bör dock inte påverkas av tillsynsmyndighetens underlåtenhet att agera eftersom detta beror på bristande resurser. Underlåtenheten påverkar inte förorenarens juridiska ansvar. I praktiken inskränks dock detta ansvar. Eftersom syftet med försäkringen är att försäkringsgivaren skall träda i förorenarens ställe och då försäkringen utlöses först vid den senares ekonomiska oförmåga betyder en inskränkning av försäkringsgivarens ansvar i praktiken att förorenarens ansvar minskar i motsvarande mån. I princip bör alla som bedriver miljöfarlig verksamhet betala till försäkringen. Att staten och kommunerna inte skall behöva betala till försäkringen på grund av att de inte kan gå i konkurs är svårt att förstå. Denna uppfattning är svår att försvara också från rättvisesynpunkt. delar utredningens förslag utom så vitt avser att jämkning skall ske av försäkringsersättning på grund av tillsynsmyndigheternas agerande eftersom det för sådant fall kan ifrågasättas om syftet med försäkringen uppnås. i har med tillstyrkande av förslaget om anmälningsskyldighet för konkursförvaltare anfört att det knappast medför något merarbete i praktiken för konkursförvaltarna. delar utredningens uppfattning att en saneringsförsäkring bör införas samt anser att den föreslagna anmälningsskyldigheten för konkursförvaltare är en utmärkt komplettering av försäkringen. , , i och Kammarkollegiet har tillstyrkt utredningens förslag. ställer sig bakom förslaget att införa en saneringsförsäkring och att den begränsas till sådana fall där förutsättningarna för tillämpning av 41 a§ eller 47 § är för handen. Beträffande det sistnämnda bör försäkringen täcka sådana situationer där det är möjligt att med stöd av miljöskyddslagen kräva saneringsåtgärder, men inte sådana situationer där lagen inte ger stöd för vidare krav. Däremot anser att tillsynsmyndighetens agerande inte bör tillmätas betydelse vid bedömningeng huruvida ersättning bör utgå. Den enskilde verksamhetsutövarens ansvar är lika stort oavsett tillsynsmyndighetens agerande. Det är dennes insolvens som avses täckas av försäkringen. Det är inte tillsynsmyndigheten utan den del av allmänheten som drabbas av föroreningar och andra skador från den aktuella fastigheten som är skadelidande. Syftet att tillse att resurser finns motverkas av förslaget i denna del. Det finns ingen anledning att tro att tillsynsmyndigheter skulle missköta sig. Det kan misstänkas att utredningen kommer att betungas till orimlighet av om tillsynsmyndigheten uppfyllt sina skyldigheter. Inte heller kan ställa sig bakom förslaget att försäkringen skall innehålla en hög självrisk. Det är inte försäkringstagaren som är förmånstagare. Förhållandena är likartade med trafikskadeförsäkringen där tredje man som drabbats av skada av det försäkrade fordonet får full ersättning ur skadevållarens försäkring. Möjligen kan en relativt lågt satt gräns införas för att undvika allför mycket admini- strativt arbete för utbetalning av småbelopp. i tillstyrker förslaget. Alla potentiella förorenare bör bidra till försäkringen. Avgörande för avgiftens storlek bör dock inte vara antalet anställda utan föroreningsrisken. Om en verksamhet som bedrivits av en juridisk person är nedlagd och den juridiska personen är upplöst torde det saknas möjlighet att förelägga den tidigare verksamhetsutövaren att utreda och komma med förslag om åtgärder i det aktuella fallet eller att vidta saneringsåtgärder. Detsamma torde vara fallet vid konkurser, om saneringsbehovet konstateras först när konkursen blivit avslutad. Det finns risk för att fall där sanering behövs kan komma att lämnas utan åtgärd på grund av att tillsynsmyn- digheten inte är beredd att ta risken att själv få stå för hela undersök- ningskostnaden. Försäkringen bör därför konstrueras så att den även ersätter kostnader för undersökningar enligt 43 § miljöskyddslagen samt kostnader för undersökningar och saneringsåtgärder i fall då det inte går att rikta föreläggandet mot tidigare verksamhetsutövaren. Det bör även fortsättningsvis vara verksamhetsutövaren som ensam har ansvar för att nödvändiga åtgärder vidtas för att motverka/förebygga skadeverkningar varför någon reducering av ersättningen ej bör ske med anledning av underlåten förebyggande tillsyn från tillsynsmyndighets sida. Att införa självrisk avstyrkes. Det är oacceptabelt om staten eller tillsynsmyndighet skall svara för någon självrisk. i tillstyrker förslaget men anser att det bör övervägas en lösning som omfattar de gamla miljöskadorna. Länstyrelsen i län tillstyrker förslaget men anser att till- synsmyndighets underlåtenhet att agera inte skall reducera ersättningen. Det befintliga miljöproblemet är ändå för handen. Underlåtenheten kan bero på såväl resursbrist som annan prioritering. Det är i första hand verksamhetsutövaren som har att följa givna villkor. Risk finns för långdragna diskssioner i frågan. Farhågan att det en försäkringslösning skulle få till följd att det medvetet eller omedvetet skulle sprida sig tankegångar hos tillsynsmyndigheten om att saken alltid löser sig är obefogade. Skadan drabbar den enskilde på samma sätt oavsett orsakerna till skadans uppkomst. Det är inte motiverat att sanering och åtgärder för att förhindra allvarliga miljöolägenheter väsentligt reduceras eller uteblir för att en tillsynsmyndighet bedrivit otillräcklig tillsyn. Ersättning bör dock utgå för fall då mark är förorenad, men där det inte för tillfället föreligger någon risk för att föroreningen sprider sig men där risken, till följd av t.ex. penetrering av nederbörd med allt högre vätejonskon- centration kan öka med tiden genom begynnande utläckage av föroreningar. i tillstyrker förslaget. Försäkringsvillkoren bör utformas så att även återställning av gamla miljöskador orsakade före kan regleras. Förslaget att enbart passivitet från en tillsynsmyndighet skall kunna medföra att ersättning från försäkringen kan reduceras eller utebli avstyrks. Ett konkursbo bör, oavsett om det fortsatt driften eller ej, överta ansvaret för efterbehandling av skador som uppstått under den tidigare driften, i vart fall, upp till fastighetens värde. En annan lösning är att införa förmånsrätt för saneringskostnader. Det bör överhuvudtaget övervägas om inte fastighetsägare bör åläggas större ansvar i detta hänseende. bör införas en anmälningsskyldighet vid överlåtelser eller upphörande av verksamhet samt möjlighet att skriva in att fastigheten belastas av saneringsskyldighet i fastighetsboken. Eftersom saneringsbehovet knappast kan avgöras av konkursförvaltaren bör anmälningsskyldigheten gälla vid alla konkurser av tillståndspliktig verksamhet oavsett om ett saneringsbehov föreligger eller ej. i tillstyrker förslaget under framhållande av vikten att systemet utformas efter principen om förorenarens ansvar, vilket kan innebära att premiesättningen kopplas till exempelvis internkontroll och kvalitetssäkring i företagen. agerande bör dock inte påverka ersättningens storlek. i tillstyrker förslaget men delar uppfattning att ersättningsrätten blir för snäv om den begränsas till 41 a§ och 47 § miljöskyddslagen. Om det på något sätt kan göras sannolikt att det föreligger ett saneringsbehov bör försäkringen även gå in och täcka nödvändiga undersökningar. Risken med passiva eller försumliga tillsynsmyndigheter kan inte viftas bort helt men får inte heller överdrivas. Eventuella brister beror oftast på inbyggda systemfel. Medveten försumlighet hos en tillsynsmyndighet torde vara mycket ovanlig. De angivna omständigheterna får inte medföra att angelägna saneringsåtgärder omöjliggörs. Ytterst är det utövaren som är ansvarig för verksamheten. Försäkringen bör således träda in även om tillsynen inte varit särskilt aktiv. Föreslagen anmälningsplikt för förvaltare bör införas. Vem betalar den föreslagna självrisken på ett basbelopp - kommer särskilda medel att anvisas tillsynsmyndigheten över statskassan. Länsstyrelserna i och samt och kommuner tillstyrker förslaget utom såvitt avser att ersättningens storlek skall påverkas av tillsynsmyndighetens aktivitet. Ansvaret bör ligga på verksamhetsutövaren. Skadelidande bör inte drabbas av att en tillsynsmyndighet inte agerar tillräckligt snabbt. Tvister om försäkringsvillkoren kan uppstå så att ersättningen försenas. Det finns ingen anledning att tro att tillsynsmyndigheterna systematiskt skulle åsidosätta sina åligganden. tillstyrker förslaget men vill starkt erinra mot att tillsynsmyndighet under några som helst förhållanden bör anses som medvållande samt att någom självrisk inte kan accepteras. Även kommuns kostnader bör ersättas ur försäkringen. Undersökningskostnader bör också ersättas. har tillstyrkt förslaget men anser att försäkringen bör omfatta rätt till ersättning för skador från och de fall då ingen ansvarig person kan utpekas. Dessutom bör undersökningskostnader omfattas. kommun välkomnar förslaget men anser att ersättningsrätten bör utvidgas till att utgå i alla tänkbara handräckningsfall eftersom det alltid kommer att finnas fall då tillsynsmyndigheten inte hunnit använda 41 a§ och 47 § miljöskyddslagen samt då det kan uppstå fall då dessa lagrum inte är tillämpliga. Medel för undersökningar enligt 43 § miljöskyddslagen bör kunna tas ur försäkringen. Ordentliga förundersökningar är ofta en förutsättning för att på ett objektivt sätt kunna bedöma det efterföljande saneringsbehovet. kommun tillstyrker förslaget men anser att tillsynsmyndigheter inte bör svara för indrivning av avgifter till försäkringen. kommun är positiv till att anmälningsskyldighet för konkursförvaltare införs. Möjligen bör konkursförvaltares underlåtelse att fullgöra denna skyldighet av uppsåt eller grov oaktsamhet medföra ansvar. Funktionella handläggningsrutiner för handräckningsfall bör presenteras. Förslaget bör ändras så att såväl stat som kommun kan erhålla ersättning från försäkringen. Ersättningsrätten bör inte göras så snäv som föreslås. Åtminstone borde en skyldighet för försäkringsgivaren att lämna besked om ersättning kan påräknas då det ålagda företaget visar sig vara insolvent. Det är inte rimligt att tillsynsmyndigheten skall riskera att arbetet blockeras på grund av risken att myndigheten själv skall få stå kostnaden. agerande bör inte påverka ersättningens storlek. Ersättning bör även kunna utgå när utövaren av den miljöfarliga verksamheten är okänd. kommun tillstyrker införandet av en särskild saneringsförsäkring och att anmälningsskyldighet för konkursförvaltare införs. Försäkringen bör omfatta analys- och andra utredningskostnader som är nödvändiga i det enskilda fallet. Det bör utredas hur saneringsåtgärder där någon ansvarig inte kan utpekas skall finansieras. Ersättning bör inte reduceras på grund av tillsynsmyndighets agerande. Påståendet om ovilja att utöva tillsyn är minst sagt anmärkningsvärt. När prioriteringar görs sker de utifrån vad som är mest angeläget ur tillsynssynpunkt och miljösynpunkt. Miljöskadeförsäkringen har härvid ingen betydelse. Skall ersättningen reduceras i fall då tillsynsmyndighet brustit i tillsyn på grund av omständigheter man inte kunnat påverka? Miljöskadeförsäk- ringens syfte är inte att få tillsynsmyndigheterna att utöva tillsyn. Saneringsbehovet minskar inte för att en tillsynsmyndighet eventuellt skulle ha brustit i tillsyn. Slutligen bör miljöskadeförsäkringsutredningen utreda finans- ieringen av de saneringsärenden där ansvarig inte kan utpekas. kommun tillstyrker förslaget men anser att ersättningen inte bör påverkas av tillsynsmyndighets agerande samt att ersättning bör utgå för utredningar. anser att försäkringen även bör omfatta undersökningar och att förslaget om att ersättningens storlek skall påverkas av tillsynsmyndigheternas agerande är oacceptabelt eftersom det är verksamhetsutövaren ensam som har ansvar för att nödvändiga åtgärder vidtas för att motverka/förebygga skadeverkningar av sin verksamhet. Även företag som inte omfattas av tillstånds- eller anmälningsplikt bör bidra till försäkringen eftersom de står för en stor del av de problem som kan uppstå vid företagsnedläggelser eller konkurser. Anmälningsskyldigheten för förvaltare bör sanktioneras. Även kostnader som uppstått för kommun bör omfattas av försäkringen. kommun tillstyrker förslaget. Ersättningen bör dock inte göras beroende av tillsynsmyndighetets agerande. Systemet för premierna bör utvecklas så att de bättre motsvarar riskerna. Antalet anställda är ingen bra parameter. , och kommuner tillstyrker förslaget. är tveksam till förslaget främst på grund av de begränsade kostnaderna och den begränsade ersättningsrätt som föreslås. Det är vidare oacceptabelt att tillsynsmyndighets agerande skall påverka ersättningens storlek. Om försäkringen införs så bör den konstrueras så att den bär sina egna kostnader och så att premierna differentieras utifrån saneringsrisker i olika branscher. Kommuner bör undantas från skyldigheten att bidra till försäkringen. kommun anser att det är oacceptabelt att tillsynsmyndighets agerande skall påverka ersättningens storlek och att premien för försäkringen bör utformas så att den bättre motiverar riskerna. Det är verksamhetsutövaren som i varje situation bör betraktas som ensam ansvarig för att nödvändiga åtgärder vidtas för att förhindra skadeverkningar av den verksamhet han bedriver. Företag som vidtar effektiva åtgärder för att förebygga skador bör gynnas av sänkta premiekostnader. Försäkringen bör dessutom omfatta kärnteknisk verksamhet. I övrigt är förslaget väl genomtänkt och bör genomföras. kommun anser att den föreslagna saneringsförsäkringen bör finansieras separat från miljöskadeförsäkringen i övrigt för att sambanden mellan förorenandet av naturen och ansvaret för miljön inte skall urholkas ytterligare. Införandet av saneringsförsäkringen kommer säkert att medföra ökade i miljöskadeförsäkringssystemet totalt. anser att det är direkt olämpligt att samordna en saneringsförsäkring med miljöskadeförsäkringen eftersom det skulle innebära en stor nackdel för kommunerna. Ersättningen skall utgå på andra grundvalar och det är en annan betalarkrets. En anknytning till miljöskadeförsäkringen innebär en kostnadsövervältring. skall aldrig betraktas som medvållande. har tillstyrkt att en saneringsförsäkring införs men avstyrkt att konkursförvaltares ansvar utökas. Miljöfarliga ämnen eller avfall som saknar marknadsvärde ingår inte i boet. Konkursförvaltaren skall inte befatta sig med sådan egendom enligt konkurslagen. Det är inte lämpligt att utöka förvaltarens skyldighet till att avse konkursgäldenärens förhållanden. Förvaltaren företräder ju inte denne. Man ålägger en i förhållande till konkursgäldenären utomstående person en handlingsplikt som inte ens åligger gäldenären, och som dessutom ofta kan anses stå i strid med de övriga borgenärernas intresse. Dessa skall ju förvaltaren värna om enligt konkurslagens 7 kap. 8 §. Med en skyldighet följer ansvar. Den miljörättsliga lagstiftningen är omfattande och handhas bl.a. av en specialdomstol, koncessionsnämnden. Det kan vara lätt för en konkursförvaltare att göra en felbedömning, som i efterhand bedöms som vårdslös. Han kan få bära de ekonomiska följderna av felbedömningen, och detta i större utsträckning än den som är ansvarig för verksamheten. Det kan inte anses rimligt. , , , , , och anser att saneringsförsäkring inte bör införas. De ringa utbetalningar som förekommit motiverar inte tillskapandet av ett särskilt ersättningssystem som - oberoende av om det samordnas med miljöskadeförsäkringen - kan antas komma att medföra avsevärda kostnader bara för löpande administration. Principen om att förorenaren skall betala kommer att uttunnas intill oigenkännlighet. Kostnaderna för handräckning torde komma att minska med förbättrad konjuktur, ökad miljömedvetenhet, effektiviserad myndighetstillsyn och bevakning av statens fordringar. En saneringsförsäkring bör inte finansieras av den konkursdrabbades konkurrenter och andra verksamhetsutövare. Staten kan själv teckna och finansiera en sådan försäkring. avstyrker att en saneringsförsäkring införs eftersom saneringskostnaderna är för låga för att motivera ett nytt ersättningssystem. Genom en ökad medvetenhet hos företag och anställda och en effektivare myndighetstillsyn kommer saneringskostnaderna sannolikt att minska . Det kan vidare finnas möjligheter för staten att minska de faktiska kostnaderna genom att bevaka fordringarna mera effektivt. anser att den av utredningen föreslagna lösningen är ändamålsenligt och att saneringsförsäkringen inledningsvis kan administreras av Miljöskadekonsortiet. är det endast konsortiet som har kapacitet att påta sig ansvaret för försäkringen. Det kan även med fördel utnyttja befintlig administration och skaderegleringskompetens varigenom positiva samordningseffekter kan uppnås. Om många mycket små skadevållare skall bidra till försäkringen medför detta att administratinskostnaderna stiger. Det kan därför vara tillräckligt att de som är bidragsgivare till miljöskadeförsäkringen även bidrar till saneringsförsäkringen. En klar definition av vad som avses med en saneringsförsäkring bör framgå av förarbetena. En saneringsförsäkring får inte medföra att tillsynsmyndiheternas tillsynsansvar minskar varför möjlighet till nedsättning av ersättning vid brister i tillsynen bör finnas. Det kan i vissa fall vara oklart vem som skall bära en självrisk. Det förordas därför den ordningen att försäkringen träder in då kostnaden för sanering överstiger en viss nivå, t.ex. ett basbelopp och att försäkringen då ersätter hela saneringskostnaden. Försäkringen bör rimligen inte kunna utnyttjas vid sanering vars orsak ligger före ikraftträdandet av lagstift- ningen om en saneringsförsäkring. Akademikers instämmer med utredningen om att det finns behov av en saneringsförsäkring. Ersättningsrätten är dock som anfört för snäv. Den borde grundas på saneringsbehovet och inte några lagrum. Särskilt som Miljöskadekontoret har uppfattningen att det skall ha avgörande inflytande i fråga om saneringsbehovet. Försiktighetsprincipen bör vara avgörande även vid sanering. Redan risken för att fara för omgivningen ska vara tillräckligt. agerande bör inte kunna påverka ersättningens storlek. Förslaget om anmälningsskyldighet för förvaltare bör genomföras oavsett om saneringsförsäkringen blir verklighet. Den bör kom- pletteras med att anmälan skall ske . tillstyrker att miljöskadeförsäkringen kompletteras med en saneringsförsäkring. Frågan om ansvar för sådan efterbehandling där ansvarig enligt miljöskyddslagen saknas bör dock klargöras. Tillsynsmyndigheterna bör få ökade befogenheter och resurser för tillsyn av att företagen betalar försäkringspremien och möjlighet att meddela näringsförbud. anser att goda skäl kan anföras för utredningens lösning på de speciella problem som försäkringen medför. Men de bildar onekligen tillsammantagna ett ganska komplicerat mönster, och principen att förorenaren betalar genomförs inte på något konsekvent vis. Det kan ifrågasättas om det är befogat att införa en så invecklad ordning som den föreslagna när försäkringsskyddet så pass sällan får aktualitet. I vart fall kan man sätta i fråga, om försäkringen - och därmed kollektivet av förorenare - bör undgå sitt ansvar på den grund att försummelser har förekommit i den obligatoriska miljötillsynen. Även om det kan verka rimligt att det allmänna i sista hand svarar för sådana brister, bör detta inte genomföras på sådant sätt att det går ut över miljöintresset; bättre än lösningen, att ersättningen skulle reduceras eller utebli, är därför att försäkringen som ersätter saneringen regressvis får kräva staten eller kommunen för den försummelse vid myndighetsutövning som förekommit (jfr 3 kap. 2 § skadeståndslagen). Sammanfattningsvis kan sägas att, även om en försäkringslösning kan vara påkallad i de aktuella situationerna, det är tveksamt om detta bör ske på sätt som föreslås i betänkandet. Ackordscentral har tillstyrkt förslaget men anser att systemet med en saneringsförsäkring bör utnyttjas för att att skapa en bättre och mer rättvis ordning beträffande saneringskostnader i konkurs. Dävid föreslås en reglering som innebär att massaansvar för ett konkursbo beträffande saneringskostnaderna endast skall grundas på faktisk rörelsedrift. Remissinstanserna: En helt övervägande majoritet av remissinstanserna anser att en obligatorisk ansvarsförsäkring inte bör införas. anser att mijöskadeförsäkringen bör utvidgas till att omfatta även kemikalier. anser att så länge som miljöskadeförsäkringen inte omfattar skador orsakade av kemikalier så bör den kompletteras med en obligatorisk ansvarsförsäkring för kemikaliehanterarna. Behovet är kanske inte som utredningen säger mera betydande med hänsyn till andra ersättningssystem, men det är inte lämpligt att frågan om ersättning på detta vis skall avgöras av slumpen. Det kan här bli fråga om allvarliga skador. I Sverie finns det av tradition en stor ovilja mot obligatoriska ansvarsförsäkringar men denna måste omprövas inför EG - samarbetet. I är obligatoriska ansvarsförsäkringar vanliga. I , som det för svensk del ligger närmast att hänvisa till i försäkringsrättsliga spörsmål, lär det finnas ett fyrtiotal sådana försäkringar. , , , , Kemikontontoret, Svenska vatten och avloppsverksföreningen, , , , , , , , handel, i , kommun, kommun och kommun delar på skäl utredningen anfört eller säger sig inte ha något att erinra mot utredningens bedömning att en obligatorisk ansvarsförsäkring inte bör införas. 7 Ansvaret enligt järnvägstrafiklagen Remissinstanserna: Endast två remissinstanser har berört frågan. De är negativa. Om fastighetsanknytningen frångås kommer som utredningen uttryckt saken "ansvaret för järnvägen att bli strikt både enligt järnvägstrafiklagen och miljöskadelagen för det fall en miljöskada inträffar".