prop · GI0374 · 1995-01-01 00:00:00 — 1994/95:74 Regeringens proposition 1994/95:74 Återlämnande av kulturföremålProp. Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen läggs fram förslag till lagstiftning för att i svensk rätt införliva rådets direktiv /7/EEG av om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från en annan medlemsstats territorium. Direktivet skall införlivas som en följd av . Enligt direktivet skall vissa kulturföremål som olagligt förts bort från en medlemsstat under vissa förutsättningar återlämnas till den statens territorium. De bestämmelser som kräver lagform tas in som ett nytt kapitel i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Reglerna föreslås träda i kraft . 1 Förslag till riksdagsbeslut 3 2 Lagtext 4 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. 4 3 Ärendet och dess beredning 10 4 Bakgrund 10 5 EG-direktivet om återlämnande av kultur- föremål 11 5.1 Närmare om direktivets innehåll 11 6 Gällande rätt 13 7 Ett nytt kapitel i kulturminneslagen 14 8 Prövningen av tvister om återlämnande 15 8.1 Vilka domstolar skall pröva tvisterna? 15 8.2 Vem skall talan riktas mot? 17 8.3 Ersättning 17 8.4 Rättegångskostnader 20 9 Vilken myndighet skall vara centralmyndighet?21 10 Tvångsmedel 22 11 Övriga frågor 24 12 Ikraftträdande 25 13 Författningskommentar 25 Bilaga 1Sammanfattning av promemorian 34 Bilaga 2Promemorians lagförslag 35 Bilaga 3Sammanställning av remissyttranden 40 Bilaga 4Lagrådsremissens lagförslag 43 Bilaga 5Lagrådets yttrande 45 Bilaga 6EG-direktivet i svensk lydelse 52 Bilaga 7EG-direktivet i engelsk lydelse 59 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 66 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kultur- minnen m.m. 2 Lagtext 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Härigenom föreskrivs att det i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. skall införas ett nytt kapitel, 6 kap., av följande lydelse. 6 kap. Återlämnande av olagligt bortförda kulturföremål 1 § Ett kulturföremål som efter olagligt förts bort från en stat som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och som finns i skall på begäran återlämnas till den staten. Definitioner 2 § Med ett kulturföremål avses i detta kapitel ett föremål som 1. i den stat det förts bort från betraktas som en nationell skatt av konst- närligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lagar eller administrativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 i , och 2. tillhör någon av de kategorier som anges i bilagan till denna lag eller är en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en integrerad del av en offentlig samling och upptagen i inventarieförteckningen hos ett museum, ett arkiv eller en biblioteksamling. Med en offentlig samling avses en samling som ägs av _ en stat som avses i 1 §, _ en lokal eller regional myndighet i en sådan stat, eller _ en offentlig institution i en sådan stat vilken ägs eller till stor del finansieras av staten eller av en lokal eller regional myndighet. 3 § Med att ett kulturföremål olagligt förts bort avses att föremålet förts från en stats territorium i strid med den statens regler till skydd för nationella skatter, eller att efter en tidsbegränsad laglig bortförsel föremålet inte har återlämnats eller något annat villkor för bortförseln har överträtts. Väckande av talan 4 § Den stat från vars territorium kulturföremålet olagligt förts bort kan vid allmän domstol väcka talan om återlämnande. Talan skall riktas mot den som innehar föremålet. Till en ansökan om stämning i mål som avses i första stycket skall fogas dels en handling som beskriver föremålet och som anger att det är ett kulturföremål, dels en förklaring av den behöriga myndigheten i den återkrävande staten om att föremålet olagligt har förts bort. Är annan än den som innehar föremålet ägare, skall domstolen, om ägaren är känd, underrätta honom om att talan väckts. Detsamma gäller i fråga om den som har en särskild rätt till föremålet. 5 § Domstolen får på ansökan av den stat från vars territorium ett kultur- föremål olagligt förts bort besluta om säkerhetsåtgärd beträffande föremålet. Därvid skall bestämmelserna i 15 kap. 2, 5, 7, 8 och 10 §§ tillämpas. Med bättre rätt till viss egendom skall i det sammanhanget avses rätt att få egendom återlämnad. 6 § Talan om återlämnande skall väckas från det att den åter- krävande staten fick kännedom om föremålets belägenhet och om vem som innehade det. Talan får dock inte väckas senare än efter det att föremålet olagligt fördes bort. I fråga om föremål som enligt 2 § tillhör en offentlig samling och kyrkliga föremål som har ett särskilt skydd enligt det återkrävande landets lag, får dock talan väckas efter bortförseln. Om bortförseln är olaglig när talan väcks, skall talan ogillas. Ersättning 7 § Om ett kulturföremål skall återlämnas är den som innehar föremålet för egen räkning berättigad till skälig ersättning av den återkrävande staten, om innehavaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet och i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten. Den som förvärvat föremålet genom arv, testamente eller gåva är berättigad till ersättning endast om den som föremålet förvärvats från skulle ha varit det. Ersättningen skall fastställas i målet om återlämnande av kulturföremålet. Undersökning 8 § Tingsrätten får på ansökan av den myndighet som regeringen bestämmer (den centrala myndigheten) besluta att myndigheten får genomföra en undersökning hos någon för att söka efter ett visst kulturföremål som olagligt förts bort från en stat som anges i 1 §. Tillstånd får lämnas endast om 1. det finns särskild anledning att anta att det sökta föremålet kan påträffas vid undersökningen, 2. den hos vilken undersökningen skall vidtas skäligen kan befaras undandra sig att lämna uppgift om han innehar föremålet, och 3. vikten av att åtgärden vidtas uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som berörs. Ansökan skall göras skriftligen. Om det skäligen kan befaras att föremålet kan komma att gömmas undan eller någon annan åtgärd vidtas för att hindra eller försvåra ett återlämnande, får beslut enligt första stycket meddelas utan att motparten bereds tillfälle att yttra sig över ansökan. Motparten behöver i så fall inte heller underrättas om rättens beslut innan undersökningen påbörjas. Beslutet gäller , om inte annat bestäms. 9 § Av ett beslut om undersökning skall framgå i vilken utsträckning den centrala myndigheten har rätt att få tillträde till lokaler, markområden, trans- portmedel och andra utrymmen. Vid undersökning skall tillämpas bestämmelserna i 28 kap. 6 §, 7 § andra stycket och 9 § första stycket . Myndigheten får begära handräckning av kronofogdemyndigheten för att genomföra undersökningen. Därvid tillämpas 16 kap. 10 § utsökningsbalken. 10 § Om det sökta föremålet påträffas vid undersökningen får den centrala myndigheten ta hand om föremålet, om det skäligen kan befaras att innehavaren genom att gömma undan föremålet eller genom att företa någon annan åtgärd hindrar eller försvårar ett återlämnande. 11 § Den som berörs av ett omhändertagande enligt 10 § kan skriftligen begära prövning av det vid den tingsrätt som prövade ansökan om tillstånd till undersökningen. När begäran kommit in skall rätten möjligt och, om det inte finns synnerliga skäl, senast fjärde dagen därefter hålla förhandling. Till förhandlingen skall kallas både den som berörs och den centrala myndigheten. Vid förhandlingen skall myndigheten redovisa skälen för omhändertagandet. Den som berörs skall få tillfälle att yttra sig. Förhandlingen skall, om möjligt, pågå utan avbrott. Uppskov får äga rum endast om det finns synnerliga skäl till det. Sedan förhandlingen avslutats, skall rätten meddela beslut. 12 § Domstolen skall bestämma hur länge omhändertagandet skall bestå. Tiden får inte sättas längre än som är oundgängligen nödvändigt. Ett omhändertagande får dock bestå högst . 13 § Om domstol enligt 5 § fattat beslut om säkerhetsåtgärd beträffande ett föremål upphör beslut om omhändertagande av samma föremål att gälla. Rättegångsbestämmelser 14 § Vid rättegången i mål enligt detta kapitel tillämpas vad som är före- skrivet i om tvistemål där förlikning inte är tillåten. Vid handläggningen av frågor som avses i 8 och 11 §§ tillämpas vad som är föreskrivet i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden. Tingsrätten är domför med en lagfaren domare. Om inte annat sägs i detta kapitel avgörs frågan om behörig domstol enligt 10 kap. . Kostnader 15 § I mål enligt detta kapitel gäller i fråga om rättegångskostnaderna 18 kap. med följande ändringar. Om den återkrävande statens motpart inte insett eller bort inse att föremålet olagligt förts bort, skall den återkrävande staten svara för kostnaderna vid tingsrätten. Detsamma gäller under sådana omständigheter kostnaderna i högre rätt, om de har orsakats av att staten överklagat. För kostnad som avses i 18 kap. 6 § svarar dock alltid den part som orsakat kostnaden. 16 § Den återkrävande staten svarar för kostnaderna för verkställigheten av en dom om återlämnande av ett kulturföremål. Lagval 17 § Om ett olagligt bortfört kulturföremål återlämnats, skall äganderätten till föremålet bestämmas enligt den återkrävande statens lag. Denna lag träder i kraft . Kategorier som avses i 6 kap. 2 § första stycket 2Bilaga A. 1.Arkeologiska föremål som är äldre än och som härrör från _ utgrävningar och fynd på land eller under vatten, _ arkeologiska fyndplatser, _ arkeologiska samlingar. Föremål som utgör en integrerad del av söndertagna konstnärliga, historiska eller religiösa minnesmärken som är äldre än . Tavlor och målningar som utförts helt för hand, på vilket underlag och i vilket material som helst[1]. Mosaiker som inte tillhör kategorierna 1 och 2 och teckningar som utförts helt för hand på vilket underlag och i vilket material som helst1. Originalgravyrer, tryck, silkscreentryck och litografier med deras respektive matriser och originalaffischer1. Originalskulpturer eller originalstatyer och kopior, framställda enligt samma process som originalet1 och som inte tillhör kategori 1. Fotografier, film och negativ av dessa1. Inkunabler och manuskript, inklusive kartor och partitur, enstaka eller i samlingar1. Böcker som är äldre än , enstaka eller i samlingar. 10.Tryckta kartor äldre än . 11.Arkiv och däri ingående delar, som är , på vilket underlag och i vilket medium som helst. Samlingar[2] och föremål från zoologiska, botaniska, mineralogiska eller anatomiska samlingar. b. Samlingar2 av historiskt, paleontologiskt, etnografiskt eller numismatiskt intresse. 13.Transportmedel som är . 14.Andra antikviteter som inte tillhör kategorierna A1_A13 och som är . Kulturföremålen i kategorierna A1_A14 omfattas av denna lag bara om deras värde motsvarar eller överstiger de ekonomiska gränsvärdena under B. **Fotnot** [1] Som är äldre än och inte tillhör upphovsmannen. [2] Enligt definitionen av i dess dom i mål 252/84: "Samlarföremål enligt nr 99.05 i Gemensamma tulltaxan är föremål som har de egenskaper som krävs för att ingå i en samling, dvs. föremål som är relativt sällsynta, som normalt inte används för sitt ursprungliga ändamål, är föremål för speciella transaktioner utanför den normala handeln med liknande bruksföremål och är av högt värde". 1994/95:74 B. Ekonomiska gränsvärden tillämpliga på vissa kategorier under A VÄRDE 0 (Noll) _ 1 (arkeologiska föremål) _ 2 (delar av minnesmärken) _ 8 (inkunabler och manuskript) _ 11 (arkiv) _ 4 (mosaiker och teckningar) _ 5 (gravyrer) _ 7 (fotografier) _ 10 (tryckta kartor) _ 6 (statyer) _ 9 (böcker) _ 12 (samlingar) _ 13 (transportmedel) _ 14 (alla andra föremål) _ 3 (tavlor) Bedömningen av om villkoren för det ekonomiska gränsvärdet är uppfyllda måste göras när återlämnande begärs. Det ekonomiska värdet är det som föremålet har i den återkrävande medlemsstaten. 3 Ärendet och dess beredning I en departementspromemoria som upprättats inom Återlämnande av kulturföremål (Ds 1994:66) föreslås lagstiftning för att med svensk rätt införliva rådets direktiv /7/EEG. Promemorian har remissbehandlats. En sammanfattning av promemorian och promemorians lagförslag finns i bilagorna 1 och 2. En förteckning av remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena återfinns i bilaga 3. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Lagrådet har bl.a. diskuterat direktivets bestämmelse om ersättning till innehavaren vid återlämnande av ett kulturföremål (artikel 9 i direktivet, 6 kap. 7 § i författningsförslaget). Lagrådet ifrågasätter om den tolkning av direktivet som gjorts i remissen är nödvändig. Om så är fallet menar att en ersättningsskyldighet för svenska staten måste införas. Regeringen, som finner att Lagrådets tolkning av direktivet skulle innebära att större förpliktelser läggs på andra stater än direktivet ger uttryck för, kan inte ansluta sig till Lagrådets synpunkter i denna del. Regeringen återkommer till frågan i avsnitt 8.3. Lagrådet har också ifrågasatt om reglerna om den centrala myndighetens befogenhet att genomföra undersökningar (artikel 4 i direktivet och 6 kap. 8-13 §§ i författningsförslaget) är nödvändiga. Om så anses vara fallet har Lagrådet dock föreslagit vissa ändringar av reglerna. Regeringen som även i denna del menar att den svenska lagstiftningen inte kan avvika från direktivet anser att regleringen behövs, men ansluter sig till de ändringar som Lagrådet föreslagit. Denna fråga behandlas i avsnitt 10. Lagrådet har därutöver framfört vissa synpunkter av närmast teknisk och redaktionell karaktär. Regeringen ansluter sig i stort till dessa synpunkter. De behandlas närmare i avsnitt 13. 4 Bakgrund trädde i kraft . Avtalet baseras på delar av . innebär ett åtagande för EFTA-länderna (undantaget) att i sin rättsordning införliva de rättsakter som bilagorna till avtalet hänvisar till. De rättsakter som ingår i omfattar direktiv, förordningar m.m. som antagits av EG till och med . Även EG-regler som antagits efter detta datum skall omfattas av om de bedöms vara relevanta. Sålunda har genom att lägga till ett nytt kap. XXVIII till bilaga 2 i beslutat att rådets direktiv nr 93/7/EEG av om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från en medlemsstats territorium skall ingå i avtalet (se prop. 1993/94:203, bilaga 1 s. 103). , , och har åtagit sig att före införliva direktivet med sina respektive rättsordningar. Direktivet i svensk översättning och i dess engelska lydelse fogas till denna lagrådsremiss som bilaga 6 och 7. Det kan i sammanhanget nämnas att direktivet har vissa beröringspunkter med det arbete som det särskilda organet Unidroit bedriver för att få till stånd en konvention om återlämnande av stulna och olagligt exporterade kulturföremål. 5 EG-direktivet om återlämnande av kulturföremål Enligt direktivet om återlämnande av kulturföremål skall ett kulturföremål som olagligt förts bort från en medlemsstats territorium under vissa förutsättningar återlämnas till den staten. Det behöver inte vara fråga om stulna eller på annat sätt olovligt åtkomna föremål. Det avgörande är att det skett en olaglig bortförsel. Direktivet har tillkommit för att när den inre marknaden genomförts ge medlemsstaterna möjlighet att komma åt utförseln av sådana föremål som enligt lagstiftning, som har stöd i artikel 36 i , utgör nationella skatter och således kan undantas från den fria rörligheten för varor. Direktivet har anknytning till en av rådet antagen förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål. Enligt förordningen krävs det en exportlicens för utförsel av kulturföremål från EU. Förordningen blir gällande i först vid ett eventuellt medlemskap i . 5.1 Närmare om direktivets innehåll Av artikel 1 i direktivet framgår att kulturföremål är sådana föremål som klas- sas som en nationell skatt (national treasure) enligt lagstiftning eller admini- strativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 i . Föremålet skall vidare tillhöra någon av de kategorier av föremål och falla inom de värdegränser som framgår av en bilaga till direktivet. Även föremål som inte framgår av bilagan är kulturföremål i direktivets mening om de utgör en integrerad del av offentliga samlingar som framgår av museers, arkivs eller bibliotekssamlingars inventarieförteckningar eller är inventarier i kyrkliga institutioner. Med offentliga samlingar avses samlingar som tillhör en medlemsstat, en lokal eller regional myndighet eller en institution vars verk- samhet helt eller till väsentlig del bekostas av staten eller av en lokal eller regional myndighet. Ett kulturföremål anses ha olagligt förts bort om det förts från en stats territorium i strid med dess regler om skydd för nationella skatter eller i strid med rådets förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål, eller inte återlämnats efter en tidsbegränsad laglig bortförsel eller någon annan överträdelse skett av ett villkor som ställts för tillstånd till en sådan bortförsel. Av artikel 13 framgår att direktivet endast avser föremål som bortförts efter . Med återlämnande avses enligt artikel 1 kulturföremålets faktiska återlämnande till den stats territorium som det förts bort från. Enligt artikel 3 skall medlemsstaterna utse en eller flera centrala myndig- heter som skall utföra vissa i artikel 4 och 6 angivna uppgifter. Central- myndigheterna skall enligt artikel 4 samarbeta med sina motsvarigheter i andra länder och därvid särskilt 1. på begäran av en annan medlemsstat söka efter ett visst kulturföremål som olagligt bortförts från dess territorium och fastställa vem som innehar föremålet, 2. underrätta berörda medlemsstater när ett kulturföremål påträffas som kan antas ha blivit olagligt bortfört, 3. ge de behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten möjlighet att fastställa om ett enligt punkten 2 påträffat föremål är ett kulturföremål, 4. vidta alla nödvändiga åtgärder för att ett sålunda påträffat föremål bevaras, 5. genom tillfälliga åtgärder förhindra att ett återlämnandeförfarande undviks, och 6. agera förmedlare mellan den återkrävande staten och den som innehar föremålet och därvid underlätta för parterna att få till stånd ett skiljeförfarande. Myndigheterna i den återkrävande staten har på sig att enligt punkten 3 undersöka föremålet. Om det inte görs behöver den centrala myndigheten inte lämna bistånd enligt punkterna 4 och 5. När talan om återlämnande väckts skall enligt artikel 6 den centrala myn- digheten i det återkrävande landet underrätta motsvarande myndighet i det krävda landet. Den sistnämnda myndigheten skall därefter genast underrätta de centrala myndigheterna i de andra medlemsstaterna. Den stat från vars territorium föremålet förts kan enligt artikel 5 vid dom- stol i det land där föremålet befinner sig väcka talan om återlämnande. Talan skall riktas mot den som innehar föremålet för egen räkning eller _ och om någon sådan innehavare inte finns _ mot den som innehar det för annans räkning. För att talan skall kunna upptas till prövning skall till stämningsansökan bifogas en handling som beskriver det aktuella föremålet med en förklaring om att det är ett kulturföremål. Vidare skall bifogas en förklaring av den behöriga myndigheten i den återkrävande staten om att kulturföremålet blivit olagligt bortfört. I artikel 15 sägs att direktivet inte skall inverka på möjligheterna för en medlemsstat eller den som frånstulits ett kulturföremål att annars inleda rätte- gång, vare sig det är fråga om brottmål eller om tvistemål. Artikel 7 innehåller regler om preskription. Talan om återlämnande skall väckas senast från det att den återkrävande staten fick kännedom om kulturföremålets belägenhet och vem som innehade det för egen eller annans räkning. Under alla förhållanden får talan inte väckas när gått sedan den olagliga bortförseln ägde rum. För offentliga samlingar och kyrkliga föremål gäller en längre tidsfrist räknat från bortförseln, . För att den längre fristen skall gälla för kyrkliga föremål krävs dock att det finns särskilda regler till skydd för sådana föremål i det återkrävande landet. De särskilda reglerna om längre frister gäller emellertid inte för länder som sak- nar tidsfrister eller när det i bilaterala avtal fastställts längre frister. Ytterligare en begränsning är att talan om återlämnande skall ogillas om bortförseln är olaglig när talan väcks. Av artikel 9 framgår att om ett föremål skall återlämnas, den som innehar det för egen räkning är berättigad till skälig ersättning. Förutsättningen är att innehavaren var i god tro när han förvärvade föremålet. Om föremålet förvärvats genom arv eller gåva skall innehavaren inte behandlas förmånligare än den som han förvärvade föremålet från. Bevisbördan i fråga om innehavarens goda tro skall avgöras av lagen i den stat där saken prövas. Ersättningen skall betalas av den återkrävande staten när föremålet återlämnas. Enligt artikel 10 skall kostnaderna för att verkställa ett återlämnande be- talas av den återkrävande staten. Detsamma gäller för centralmyndighetens kost- nader för att bevara förmålet. I artikel 11 föreskrivs att betalning av ersättning enligt artiklarna 9 och 10 inte skall påverka den återkrävande statens rätt att kräva betalning av dem som var ansvariga för den olagliga bortförseln. I artikel 12 sägs att äganderätten till föremålet efter det att återlämnande skett avgörs av lagen i den återkrävande staten. Att tillämpningen av direktivet kan utsträckas framgår av artikel 14. Enligt denna får medlemsstaterna låta även föremål som inte framgår av direktivet omfattas av reglerna. Vidare kan de låta direktivet också avse krav som grundar sig på bortförsel som ägt rum före . Artiklarna 16 och 17 innehåller administrativa bestämmelser. Enligt artikel 18 skall medlemsstaterna ha införlivat direktivet från dess antagande, dvs. Vissa stater har dock fått utsträckt till . Regler om övergripande anpassningar finns i protokoll 1 till . 6 Gällande rätt Svensk rätt innehåller inga regler om återlämnande av egendom på den grunden att den olagligt förts från ett annat land. Däremot finns regler som innebär att den som olovligen berövats ett föremål kan få tillbaka det. Av 2 § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre framgår att den som förvärvat lösöre av någon som hade det i sin besittning men inte hade rätt att förfoga över det blir ägare till egendomen om han fått den i sin besittning och var i god tro. Den som på grund av godtrosförvärvet förlorat äganderätten till föremålet har enligt 4 § samma lag rätt att få tillbaka det mot lösen. Den som är i ond tro blir däremot inte ägare till föremålet. Ägaren eller någon annan som har rätt till föremålet _ exempelvis en panthavare _ har i så fall rätt att få tillbaka föremålet utan lösen. Ett olagligt bortfört kulturföremål kan således komma att återlämnas om det t.ex. stulits före den olagliga bortförseln. Det skall i så fall återlämnas till ägaren eller annan som har rätt till föremålet. Regler av detta innehåll finns i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. I 5 kap. lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. finns bestämmelser om skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål. Den som från vill föra ut kulturföremål som anges där skall ha tillstånd till utförseln. Tillstånd skall lämnas om föremålet inte är av stor betydelse för det nationella kulturarvet. Dessa bestämmelser bildar ramen för när med stöd av direktivet kan begära återlämnande av ett föremål. 7 Ett nytt kapitel i kulturminneslagen Regeringens förslag: Direktivets regler skall införlivas med svensk rätt genom att tas in i författning. De regler som kräver lagform tas in i ett nytt kapitel i kulturminneslagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran.