prop · GI0334 · 1995-01-01 00:00:00 — Vissa av dessa fall är av sådant slag att f.n. särskild restitution av tull kan medges enligt 60 § tullfrihetsförordningen (1987:1289), medan skatt kan återbetalas enligt 4 § lagen (1987:1066) om frihet från skatt eller avgift vid införsel, under vissa angivna förutsättningar. Återbetalning av annan skatt och avgift i motsvarande fall föreslås bli reglerade i lagen om frihet från skatt vid import m.m., se 2 kap. 12 § i förslaget. Bestämmelserna om kvittning och avräkning i andra stycket bör behållas utan ändring i sak men kan formuleras på ett enklare sätt. Första meningen i stycket omfattar sålunda dels återbetalning av tull enligt gemenskapsreglerna (även när den materiella tullfrihetsgrunden finns i den föreslagna lagen om tullfrihet m.m.), dels återbetalning av annan skatt samt avgift enligt denna paragraf eller enligt lagen om frihet från skatt vid import, m.m. eller annan återbetalning av skatt genom tullmyndigheterna. Uttrycket "återbetalning av tull" omfattar även sådan återbetalning som sker vid aktiv förädling enligt restitutionssystemet, jfr artikel 114.1 b i tullkodexen. Detta fall motsvaras närmast av andra stycket andra meningen i nuvarande 28 § TL. Regeringen bemyndigas i sista stycket att meddela ytterligare föreskrifter om återbetalning eller eftergift av tull. Här avses bl.a. föreskrifter om ordningen för underställning till kommissionen av fall som avses i artikel 905 i tillämpningskodexen. Paragrafen motsvarar nuvarande 29 § TL. Förslaget innebär att nuvarande regler om dröjsmålsavgift vid försenad betalning av tull, annan skatt och avgift till i stort sett behålls. Enligt artikel 232.1 b i tullkodexen skall det tas ut "dröjsmålsränta" (interest on arrears) om tull inte betalas inom föreskriven tid. Räntesatsen skall vara minst lika hög som räntesatsen för den "kreditränta" som i vissa fall skall tas ut enligt artikel 229. Några ytterligare regler om räntesatsen eller om tidpunkter som skall beaktas vid ränteberäkningen finns inte i gemenskapsreglerna. Det krävs uppenbart nationell lagstiftning som kompletterar EG-bestämmelserna på detta område. Dröjsmålsavgiften enligt nuvarande tullag beräknas på sätt som närmare anges i uppbördslagen. De nuvarande reglerna om dröjsmålsavgift uppfyller de krav som ställs i artikel 232 på en "dröjsmålsränta" och bör därför behållas. Bestämmelsen i första stycket är tillämplig även på annan skatt än tull och avgift som skall betalas till . I förslaget finns inte med någon bestämmelse om att tullmyndigheten får medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift om det finns särskilda skäl. Möjligheterna till och villkoren för befrielse från "dröjsmålsränta" anges i punkt 2 av artikel 232 och synes inte ge utrymme för några "särskilda skäl" utöver dem som anges i nämnda punkt 2. Regler om s.k. respitränta på tull och annan skatt finns f.n. i 30 § TL. I fråga om tull finns närmast motsvarande bestämmelse i artikel 214.3 i tullkodexen. Enligt den bestämmelsen skall en "kompensationsränta" (compensation interest) påföras, i de fall och enligt de villkor som fastställts enligt kommittéförfarandet, för att förhindra att ekonomisk fördel oriktigt erhålls genom framflyttning av den dag då tullskulden uppkom eller bokfördes. I artikel 589 i tillämpningskodexen föreskrivs att kompensationsränta skall tas ut. Det ena fallet gäller när det vid tillämpning av tullförfarandet aktiv förädling enligt suspensionssystemet uppkommer en tullskuld på förädlingsvarorna eller på varor i oförändrat skick. Bestämmelsen motsvarar i sak nuvarande 30 § första stycket 4 TL jämfört med 24 § TFL. Räntesatsen bestäms av kommissionen och utförliga regler därom och om ränteberäkningen i övrigt finns i nämnda artikel. När varor som varit föremål för temporär import övergår till fri om- sättning skall kompensationsränta tas ut enligt artikel 709. Första stycket i den föreslagna bestämmelsen avser dessa fall. Om ränta i sådant fall tas ut på tull bör ränta tas ut på samma grunder även på annan skatt eller avgift som belöper på varan. I övrigt synes inte finnas utrymme för nationella föreskrifter om ränta på tull i fall motsvarande nuvarande 30 § första, andra och tredje styckena TL. Det får dock anses befogat att ta ut ränta på annan skatt än tull samt på avgift i vissa fall. Bestämmelser därom har därför tagits in i andra och tredje styckena i paragrafen. Andra stycket motsvarar i stort sett nuvarande 30 § första stycket 1 - 3 TL och tredje stycket motsvarar 30 § fjärde stycket. Liksom gäller f.n. bör ränta inte beräknas på mervärdesskatt som får dras av vid redovisning av sådan skatt. Bestämmelsen därom bör placeras som ett fjärde stycke i paragrafen för att bestämmelsen skall bli tillämplig även i det fallet att utfärdandet av särskild tullräkning har fördröjts. I lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter och mervärdess- kattelagen (1994:200) finns möjlighet till nedsättning av eller befrielse från skatt om synnerliga skäl föreligger. Om nedsättning eller befrielse medges får beslutet även omfatta ränta på skatt. Nedsättning eller befrielse kan i dessa fall även ges för skatt som tas ut i anledning av import. I 16 kap. 14 § mervär- desskattelagen finns vidare en möjlighet att medge befrielse från viss ränta oavsett om nedsättning eller befrielse ges för själva skatten. Denna bestämmelse omfattar dock inte ränta enligt TL. Det får anses befogat med en motsvarande be- stämmelse om nedsättning eller befrielse från ränta på importskatt samt avgift och föreslår att en sådan bestämmelse införs som sista stycke i förevarande paragraf. I fråga om ränta på tull kan befrielse medges endast i de fall som föreskrivs i gemenskapsrätten. Sådana bestämmelser finns i artikel 589.2 och 3 i tillämpningskodexen. Hur ränteberäkningen skall ske i fall som anges i 31 § första stycket är uttömmande föreskrivet i tillämpningskodexen. Dessa bestämmelser skall tillämpas även för beräkning av ränta på skatt och avgift i motsvarande fall. I denna paragraf, som närmast motsvarar 31 § TL, anges hur ränta på skatt och avgift skall beräknas i fall som anges i 31 § andra och tredje styckena. Bestämmelserna motsvarar nuvarande 31 § första, andra och fjärde styckena TL. Enligt första stycket skall ränta beräknas redan från utgången av (f.n. andra månaden) efter den då varan deklarerades för övergång till fri omsättning. Därmed beaktas den avsevärda förkortning av kredittiden, räknat från frigörandet av varorna, som tullkodexens regler innebär för den som tillämpar förenklade förfaranden jämfört med dagens svenska regler, jfr kommentarerna till 7, 8 och 26 §§. Jfr även övervägandena bakom nu gällande regler om ränteberäkning i prop. Den nuvarande tvåårsgränsen för beräkning av ränta enligt 31 § tredje stycket bör inte tas med i den nya lagen, eftersom den begränsningen slopats inom uppbördsområdet i övrigt, se prop. 1989/90:74 s. 350 f. Bestämmelser om återbetalningsränta finns i artikel 241 i tullkodexen. Huvudregeln är att återbetalningsränta inte utgår vid återbetalning av tull, kreditränta eller dröjsmålsränta. Dock skall återbetalningsränta utgå dels om ett beslut om återbetalning av tull etc. inte har verkställts från den dag då beslutet fattades, dels i övrigt om nationella bestämmelser så föreskriver. Eftersom återbetalningsränta f.n. utgår enligt 32 § TL vid återbetalning av tull, annan skatt m.m. bör en sådan bestämmelse tas in även i den nya tullagen. Genom uttrycket "fall som anges i 29 §" i inledningen av den föreslagna bestämmelsen, omfattar denna både återbetalning av tull enligt tullkodexen och återbetalning av annan skatt och avgift enligt 29 §. Liksom f.n. skall återbetalningsränta beräknas även på ränta och dröjsmålsavgift som återbetalas. Räntebeloppet skall enligt tullkodexen "beräknas på ett sådant sätt att det motsvarar det belopp som skulle debiteras för detta ändamål på den nationella penning- eller finansmarknaden", se vidare kommentarerna till 34 §. Så som 31 och 33 §§ utformats, hör det till allra största delen till nationell kompetens att föreskriva vilka räntesatser som skall tillämpas eller ange regler för hur räntesatsen skall bestämmas. Nuvarande regler därom i 33 § TL bör kunna behållas och tas in som andra stycket i denna paragraf. En räntesats som bestämts på angivet sätt får anses uppfylla kravet enligt artikel 241 andra stycket i tullkodexen att vara en ränta som "motsvarar det belopp som skulle debiteras för detta ändamål på den nationella penning- eller finansmarknaden". Även kreditränta enligt artikel 229 andra stycket b, som skall tas ut om tullmyndigheterna beviljar andra betalningslättnader än normalt be- talningsanstånd, synes kunna tas ut enligt en räntesats som bestämts på sätt anges i denna paragraf. Av praktiska skäl bör 50-kronorsgränsen för återbetalningsränta gälla även i det fall då betalning av återbetalningsränta är föreskriven i tullkodexen, jfr ovan kommentarerna till 33 §. Bestämmelserna har överförts utan ändring i sak från nuvarande 34 § TL. Bestämmelsen har överförts utan ändring från nuvarande 34 a § TL. I fråga om åtgärder när betalning inte har skett i rätt tid hänvisar tullkodexen i praktiken till nationell lagstiftning genom bestämmelsen i artikel 232.1 a. Enligt denna skall tullmyndigheterna "använda alla till buds stående medel enligt gällande bestämmelser inklusive indrivning" för att säkerställa betalning av beloppet". Det finns inte skäl att ändra på de nuvarande reglerna om indrivning och 35 § TL bör sålunda föras över till den nya tullagen utan ändring i sak. Bestämmelserna gäller s.k. ställföreträdaransvar, dvs. att en företrädare för en tullskyldig som är juridisk person görs solidariskt betalningsansvarig med den tullskyldige under vissa omständigheter. Frågan om sådant ansvar bör kunna hänföras till den nationella kompetensen och nuvarande 36 § TL bör därför föras över till den nya tullagen. Bestämmelsen motsvarar den nuvarande 37 § TL och synes kunna behållas även vid tillämpning av . Dock har ordet "avskrivning" tagits bort eftersom avskrivningsinstitutet vid skatteindrivningen har avskaffats. 40 och 41 §§ Bestämmelserna motsvarar 38 och 39 §§ TL. Det behövs inte några nationella bestämmelser om i vilka fall tullmyndigheterna får sälja varor som befinner sig i en speciell situation under tullproceduren. Däremot behövs nationella bestämmelser om själva förfarandet vid försäljning. Det finns inte skäl att ändra nu gällande bestämmelser. Att vissa varor inte får säljas av tullmyndigheten följer av gällande bestämmelser för varorna, t.ex. bestämmelserna i lagen (1977:293) om handel med drycker. Försäljning av en oförtullad vara som innebär att varan övergår till fri omsättning får i övrigt inte ske, om inte föreskrivna införselvillkor är uppfyllda, jfr 3 § lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 40 § TL. De medel som inflyter vid försäljningen skall i första hand användas till att täcka kostnader för förvaringen och försäljningen och först i andra hand för att tillgodose gemenskapens krav på tull. Detta krav bör dock placeras före statens krav på annan skatt och avgift. I detta sammanhang måste beaktas artikel 867 a i tillämpningskodexen som gäller hantering av icke-gemenskapsvaror som tagits i beslag eller förverkats eller som överlåtits till statskassan. Vid försäljning av sådana varor måste tullmyndigheten ta ut tull på något av de sätt som anges i artikeln. Om det inte är möjligt synes endast återstå att förstöra varan, såvida inte köparen anger varorna till någon godkänd tullbehandling. Se vidare kommentarerna till 90 och 113 §§ i lagförslaget. Tullförfarandet export är i allt väsentligt reglerat i tullkodexen och tillämpningskodexen, såvitt gäller allmänna förfaranderegler. Några nationella bestämmelser på lagnivå behövs inte. Ytterligare föreskrifter kan behövas i vissa detaljfrågor som avses t.ex. i artiklarna 207, 288, 793.3 och 794.1 i tillämpningskodexen. Med "annan utförsel av varor" avses här i första hand återutförsel av icke-gemenskapsvaror, som ligger utanför begreppet "export" enligt tullkodexen. Paragrafen motsvarar närmast 45 § TL men har delvis annat innehåll. De uppgifter som lämnas i enhetsdokumentet vid olika tullförfaranden används för flera ändamål, i första hand som underlag för beräkning av tull och annan skatt och avgift vid import, men även för handelsstatistiska ändamål. Vid export är rentav de statistiska intressena de övervägande för uppgiftslämnandet. Ett flertal uppgifter tjänar många ändamål , och det synes i det närmaste ogörligt att försöka urskilja de uppgifter som lämnas enbart av statistiska skäl. Uppgiftskraven i samband med varutrafiken med tredje land är redan i stor utsträckning föreskrivna på gemenskapsnivå (bilagorna 37 och 38 till tillämpningskodexen). Dessa föreskrifter måste kompletteras med nationella före- skrifter på de punkter där EG-rätten överlåter till medlemsstaterna att bestämma om uppgiftskraven, jfr 18 § i lagförslaget. Några särskilda föreskrifter om uppgifter som skall lämnas för statistiskt ändamål rörande varor bör, mot ovannämnda bakgrund inte ges. Däremot bör det finnas en bestämmelse av mer informativ natur som klargör att de uppgifter som lämnas i tulldeklarationer och andra handlingar för tullbehandling av varor används även för statistiska ändamål. En bestämmelse av den innebörden har tagits in i första stycket. Den nuvarande 45 § TL omfattar även uppgifter för statistiska ändamål, som lämnas i anmälningshandlingar för transportmedel i samband med ankomst till eller avgång från tullområdet ("inkommande fartygsanmälan", "inkommande luftfartygsanmälan" etc). Tullkodexen och tillämpningskodexen innehåller inga regler om anmälningsskyldighet för transportmedel som sådana, varken för tullkontrolländamål eller för statistiska ändamål. Frågan om anmälningsskyldighet för transportmedel för tullkontrolländamål behandlas i författningskommentaren till 54 §. I fråga om uppgiftsplikt för statistiska ändamål rörande transportmedel gäller följande. I den mån viss underrättelseskyldighet för befälhavaren på ett fartyg föreligger, enligt EG-reglerna (se art. 313 i tillämpningskodexen) eller i övrigt anmälningsskyldighet för transportmedel föreskrivs i nationella bestämmelser, när det gäller transportmedel i intrakommunitär trafik, så skall dessa uppgifter uteslutande tjäna som hjälp för tullmyndigheterna i bestämmelselandet att bedöma den tullmässiga statusen på varor som därvid medförs. I viss utsträckning skall sådana fartyg befrias från underrättelseskyldighet mot tullen, se punkt 3 c i nämnda artikel. Därför bör dessa uppgifter inte tas till grund för statistik över transporter mellan medlemsstaterna. Någon särskild uppgiftsskyldighet gentemot tullmyndigheterna, för statistiska ändamål, bör inte föreskrivas i tullagstiftningen i fråga om transportmedel som går i intrakommunitär trafik. Detta med hänsyn till att tullmyndigheternas huvuduppgift i princip skall avse trafiken och varuhandeln mellan gemenskapen och tredje land. Primärmaterialet till statistiken över transporter mellan medlemsländerna bör därför inhämtas på annat sätt än via tullmyndigheterna. Mot denna bakgrund har bestämmelsen begränsats till sådana fall då transportmedel ankommer från eller avgår till tredje land. Bestämmelsen avses vara tillämplig oavsett om ett transportmedel ankommer eller avgår direkt från eller till tredje land eller om resan sker via annat medlemsland, dvs. om transportmedlet har med sig last eller passagerare som tagits ombord eller skall avlämnas i tredje land. Bestämmelsen motsvarar 7 § första stycket 1 och 2 samt 46 § TL i det att den upplyser om under vilka olika former icke-gemenskapsvaror kan försändas eller förvaras inom gemenskapens tullområde. Reglerna därom finns till största delen i tullkodexen och tillämpningskodexen. Det behövs dock ytterligare bestämmelser i åtskilliga hänseenden. Det gäller t.ex. tillståndsgivningen till att inrätta tillfälliga lager eller tullager, krav på säkerhet avseende tull för varor som förvaras där, tillämpning av förenklade förfaranden vid transitering och uppläggning på tullager och frågor om lagerbokföring på dessa lager och i frizoner och frilager. Regeringen bör därför ges ett bemyndigande att meddela närmare föreskrifter till utfyllnad och verkställighet av gemenskapsreglerna på dessa områden. Exportbutikerna bör tills vidare behandlas som ett särskilt institut, trots att de torde utgöra tullager i tullrättslig mening, såvitt gäller icke-gemenskaps- varor som förvaras där. Bestämmelsen i 46 § andra stycket TL kan överföras med oförändrad lydelse till den nya lagen. Det gäller även uttrycket "avreser till utlandet", där "utlandet" antingen är ett annat medlemsland i EU eller ett tredje land. Bestämmelsen motsvarar närmast 47 § tredje stycket TL. Frågan om rätt att inrätta frizon bör även i fortsättningen prövas av regeringen. Detsamma bör tills vidare gälla även frilager, som enligt tullkodexen är ett med frizon närmast identiskt institut. I fråga om exportbutiker kan det inte heller anses föreligga skäl att föreslå ändring i att det är regeringen som prövar frågan. När det gäller tillfälliga lager och tullager föreskrivs i tullkodexen att det är tullmyndigheterna som prövar frågan om tillstånd. Någon ytterligare föreskrift därom behövs därför inte i lag. Däremot bör i förordning anges vilka tullmyndigheter som skall pröva frågan eller ges bemyndigande för GTS att föreskriva därom. Bestämmelserna motsvarar nuvarande 50 § TL och skall ses som en komplettering och precisering av bestämmelserna i artikel 38 i tullkodexen. Tullkodexen kräver inte att medlemsstaterna inför ett särskilt av införda varor utan skulle även acceptera t.ex. att de lokala tullmyndigheterna från fall till fall anvisar en plats för förvaringen, jfr punkt 1 a i nämnda artikel. Oavsett formerna för förvaringen har varorna status av "varor under tillfällig förvaring" till dess de har hänförts till en godkänd tullbehandling, artikel 50 i tullkodexen. Den nuvarande ordningen skall bevaras i så måtto att skyldigheten att lägga upp införda varor på tullupplag ersätts av skyldighet att lägga upp varorna på "tillfälliga lager" som avses i artikel 185 i tillämpningskodexen, dvs. platser som godkänts av tullmyndigheterna på permanent basis för tillfällig förvaring. Uppläggningsskyldigheten gäller för varor som ankommer till landet direkt från tredje land. Den gäller även för varor som medförts av fartyg eller luftfartyg från tredje land via annat , utan att varorna lossats där, jfr artiklarna 189, 443 och 446 i tillämpningskodexen. Om icke-gemenskapsvaror destinerade till däremot lossats eller omlastats i annat medlemsland, skall de under den fortsatta transporten hit vara föremål för en transitering. I sådant fall skall inte följa någon upp-läggningsskyldighet på grund av ankomsten till det svenska tullområdet. Detta följer av slutet av första stycket i paragrafen. Bestämmelsen motsvarar 48 § TL och anger i första stycket att tullmyndighet tillfälligt får ta hand om en oförtullad vara om det behövs för tullkontrollen. Det är fråga om ett omhändertagande i administrativ ordning som möjliggör för tullmyndighet att ta en vara i sin besittning. Bestämmelsen bör behållas eftersom den varit ett praktiskt värdefullt inslag i tullagstiftningen för att hantera "oregelmässiga" situationer, t.ex. i fall då det inte finns förutsättningar att ta en vara i beslag, men ett omhändertagande av varan är påkallat för att säkerställa de fiskala intressena. En liknande bestämmelse finns i artikel 53.2 i tullkodexen men den sträcker sig inte lika långt. Den synes gälla endast varor som ännu inte hänförts till någon godkänd tullbehandling, medan den nu föreslagna bestämmelsen gäller varje vara som inte har övergått till fri omsättning. Vid formuleringen har det nuvarande uttrycket "för tillfällig förvaring" undvikits för att det inte skall ske en förväxling med tullkodexens begrepp "tillfällig förvaring". Vidare bör, mot bakgrund av att institutet tullupplag försvinner och i praktiken ersätts av tillfälligt lager och skillnaderna mellan dessa institut, tullmyndigheten kunna lägga upp den omhändertagna varan även på tullager, på bekostnad av varuägaren eller någon annan som åsidosatt sina skyldigheter mot . Enligt andra stycket i 48 § TL är innehavaren av ett tullupplag eller en frihamn skyldig att ta emot oförtullade varor, om det kan ske utan avsevärd olägenhet. I fråga om innehavare av frihamn torde denna skyldighet ha tillkommit mot bakgrund av att frihamnarna i praktiken i stor utsträckning fullgjort samma funktion som tullupplag, nämligen korttidsförvaring av importgods. Det framstår inte som naturligt att ålägga innehavare av en frizon eller ett frilager en sådan skyldighet mot bakgrund av hur dessa institut utformats enligt gemenskapsrätten. I paragrafens andra stycke föreslås därför att endast innehavare av tillfälliga lager skall ha sådan skyldighet. Vid den praktiska tillämpningen bör beaktas om innehavaren är t.ex. ett speditionsföretag som har ett tillfälligt lager som normalt är avsett för vem som helst som importerar varor eller om han är en enskild importör som kan ha fått tillstånd att ha tillfälligt lager i sina egna lokaler eller utrymmen. Skyldigheten att göra anmälan till tullen och lämna uppgifter om varor som förs till eller från en frizon eller ett frilager, antingen det sker från/till annan del av tullområdet eller från/till tredje land regleras delvis i gemenskaps- reglerna, se t.ex. artiklarna 168.4, 170 och 177 i tullkodexen och artiklarna 811, 813 och 821 i tillämpningskodexen. I viss mån är tullmyndigheternas kontroll över varurörelser till och från en frizon eller ett frilager baserad på kontroll av noteringar i de berörda företagens lagerbokföring. Dessa regler innehåller en del oklarheter om hur reglerna bör tillämpas i vissa fall. Det behövs vissa utfyllande nationella regler och regeringen bör bemyndigas att meddela de föreskrifter som behövs. Enligt nuvarande 51 § andra stycket TL får regeringen föreskriva om i vilken utsträckning industriell verksamhet och detaljhandel får bedrivas i frihamn. Enligt tullkodexen skall varje slags industriell, annan kommersiell verksamhet och serviceverksamhet tillåtas ("be authorized") i en frizon eller ett frilager. Bestämmelsen bör tolkas så att det råder etableringsfrihet men att bedrivandet av sådan verksamhet får göras till föremål för viss tillståndsprövning. Vidare får tullmyndigheterna, enligt tullkodexen, utfärda särskilda förbud eller begränsningar för nämnda verksamheter, mot bakgrund av de berörda varornas egenskaper eller behovet av tullövervakning. Mot den bakgrunden får det anses befogat med ett bemyndigande för regeringen att föreskriva om begränsningar och villkor för nämnda verksamheter i frizon. I paragrafen föreslås en särskild regel om vem som är skyldig att betala tull för icke-gemenskapsvaror som förvaras i exportbutik och som säljs till en resande med bestämmelseort inom EG:s tullområde. Grunden för bestämmelsen är att göra det möjligt att tillåta sådan skattefri försäljning till resande inom EU som enligt på den indirekta beskattningens område är tillåten fram till mitten av 1999. Detta är den enda nationella särbestämmelsen i förhållande till tullkodexens regler om vem som är gäldenär (skyldig att betala en tullskuld). Bestämmelsen kan motiveras med att institutet exportbutik överhuvudtaget inte är tullrättsligt reglerat på gemenskapsnivå. Om den aktuella försäljningen skall beskrivas i EG-tullrättsliga termer, synes den närmast utgöra en övergång till fri omsättning, med tillämpning av det förenklade för- farandet lokalt klareringsförfarande, av en vara som förvaras på tullager. Bestämmelsen motsvarar 52 § TL.