prop · GI0375 · 1995-01-01 00:00:00 — Ett annat slag av utfyllnadsregler är föreskrifter om undantag från en förordning. Exempel på detta är att medlemsländerna enligt förordningen (EEG) nr 1035/72 av om den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker får göra undantag från kravet att uppfylla EG:s kvalitetsnormer. Den andra gruppen kompletteringsbestämmelser utgörs av verkställighetsföreskrifter till förordningarna. Marknadsregleringarna innebär en rad administrativa åtgärder som kan kräva nationella föreskrifter. Det kan gälla föreskrifter om hur ansökningar skall utformas och inom vilken tid ansökan skall lämnas. Ett annat exempel är föreskrifter om i vilken form säkerhet skall ställas, t.ex. vid ansökan om exportbidrag. Exempel på förordningsbestämmelser som kan behöva förses med verkställighetsföreskrifter är bestämmelser om - importavgifter och andra avgifter som skall betalas när jordbruksprodukter förs in i landet, - importlicenser och exportlicenser för jordbruksprodukter, - säkerhet som skall ställas för att garantera att beviljade licenser utnyttjas på det sätt som förutsatts, - utbetalning av exportbidrag, - kvotering av export och import och av produktionen av jordbruksprodukter, - intervention av jordbruksprodukter och utförsäljning av interventionslager. När det gäller EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd finns ett stort behov av nationella föreskrifter. För att detta behov skall kunna tillgodoses behövs emellertid inte något lagstöd med hänsyn till att det är fråga om gynnande föreskrifter. Regeringens förslag: Regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer bemyndigas i lagen om EG:s förordningar om jordbruksprodukter att med- dela föreskrifter om skyldighet för näringsidkare som tar befattning med sådana produkter att lämna uppgifter om produktion, inköp, försäljning, im- port och export och andra förhållanden av betydel- se för tillämpningen av förordningarna. Skälen för regeringens förslag: För att EG:s jordbrukspolitik i fråga om marknadsregleringarna skall kunna administreras är medlemsstaterna skyldiga att förse och andra EG-organ med uppgifter om marknadsförhållandena i de enskilda medlemsländerna. Uppgiftsskyldigheten, som är omfattande, gäller bl.a. uppgifter om priser på jordbruksprodukter och produktionsmedel samt uppgifter om import och export av sådana produkter. I medlemsstaterna måste därför uppgifter samlas in från näringsidkare som producerar eller handlar med jordbruksprodukter. Ett motsvarande uppgiftsbehov finns för att vår nuvarande jordbruksprisregle- ring skall kunna administreras. Detta behov tillgodoses genom den uppgiftsskyl- dighet som är föreskriven i lagen (1992:888) om uppgiftsskyldighet på jordbru- kets och fiskets områden och den till lagen hörande förordningen. Enligt den lagstiftningen är näringsidkare som tar befattning med jordbruksvaror skyldiga att lämna uppgifter om bl.a. import, export, inköp och försäljning av sådana varor. Ett EU-medlemskap innebär följaktligen inte behov av någon principiellt ny uppgiftsinsamling. Det lagstöd som behövs för att kräva in i uppgifterna måste emellertid anpassas till det ändrade ändamålet med uppgiftsinhämtandet. Av den nyssnämnda lagen framgår att uppgifter tas in närmast för att belysa förhållandena på livsmedelsområdet och följa effekterna av avregleringen på detta område. Den uppgiftsskyldighet som behövs vid ett medlemskap bör liksom den nuvarande skyldigheten gälla näringsidkare som tar befattning med jordbruksprodukter. Liksom bör de uppgifter som skall samlas in gälla produktion, inköp, försäljning, import och export av jordbruksprodukter. I stället för att därutöver gälla sådana uppgifter som behövs för att bl.a. belysa förhållanden på livsmedelsområdet bör emellertid insamlingsbehovet avgränsas till att gälla uppgifter som är av betydelse för tillämpningen av EG:s förordningar om jordbruksprodukter. För att åstadkomma en samlad reglering av den komplettering som behövs till EG:s förordningar på jordbruksområdet bör ett bemyndigande för föreskrifter om uppgiftsinsamling tas in i den nya lagen. Om en sådan reglering innebär att vissa bestämmelser i lagen om uppgiftsskyldighet på jordbrukets och fiskets områden bör hävas bör bli föremål för ytterligare överväganden. Regeringen avser att i den frågan återkomma till . Tillsyn och kontroll på jordbruksområdet Regeringens förslag: De myndigheter som utövar tillsyn över efterlevnaden av EG:s förordningar om jordbruksprodukter och EG:s förordningar om miljö- och strukturstöd och de nationella föreskrifter som ansluter till förordningarna skall 1. få meddela de förelägganden och förbud som be- hövs för att reglerna i förordningarna och föreskrifterna skall efterlevas, 2. ha rätt till tillträde till områden och utrym- men som används i samband med hantering av jordbruksprodukter och där göra undersökningar och ta prov, 3. ha rätt att få de handlingar och upplysningar som behövs för tillsynen, 4. kunna ta ut avgift för tillsynen. EG:s inspektörer skall ha rätt att medverka vid tillsynen. Den som tar emot stöd eller betalar avgifter en- ligt EG:s förordningar om jordbruksprodukter skall kunna åläggas att föra anteckningar om mottaget stöd och betalda avgifter, liksom att bevara anteckningarna och andra handlingar av betydelse för kontrollen. Föreskrifter skall kunna meddelas om hur till- synen och kontrollen skall bedrivas. Skälen för regeringens förslag: En anslutning till EG:s jordbrukspolitik inne- bär en mer omfattande och mer komplicerad reglering, med avseende både på marknadsreglering och stödgivning. EG:s förordningar förutsätter också en långtgående kontroll av att bestämmelserna i förordningarna följs. Det ställs krav på både en fysisk kontroll av t.ex. varor eller de arealer och det antal djur som uppgivits och en kontroll av räkenskaper och andra handlingar. En stor del av kontrollen kommer att ske genom besök hos jordbrukarna eller ute i livsmedelsindustrien. I EG-förordningarna finns vanligen bestämmelser om såväl kontrollfrekvens som de kontrollåtgärder som skall vidtas. I fråga om kontrollfrekvens kan gälla allt i från att undersökning skall ske i en omfattning som säkrar efterlevnaden av gällande regler till att undersökning skall göras . Vad beträffar kontroll av handlingar anges frekvensen i många fall på det sättet att en viss procent av antalet handlingar skall kontrolleras. När det gäller kontrollåtgärder föreskrivs bl.a. registerkontroll, kontroll av bokföring och annan redovisning. Kontrollen kan vidare omfatta produktionsförhållanden och produktionskapacitet, kvantitets- och kvalitetskontroll, kontroll av produkters ursprung, emballage, transportsätt och destination. Vad nu sagts gäller den kontroll som i allmänhet krävs när det gäller marknadsregleringarna och i viss mån även stödförordningarna. Vid reformeringen av jordbrukspolitiken infördes ett särskilt system (IAKS) för kontroll av olika direktbidrag. IAKS-kontrollen omfattar stöd till odling av vissa grödor, träda och olika direktstöd på djurområdet. Grunden för kontrollsystemet är rådets förordning (EEG) nr 3508/92 om upprättandet av ett integrerat system för förvaltning och kontroll av vissa EG-stödprogram och kommissionens förordning (EEG) nr 3887/92 om fastställande av tillämpningsföreskrifter för det integrerade systemet för förvaltning och kontroll av vissa EG-stödprogram. Enligt anslutningsfördraget har en övergångstid för att bygga upp detta administrations- och kontrollsystem. Uppbyggnaden kommer att delfinansieras av EU från . I kontrollsystemet ingår att medlemsstaterna skall utföra kontroll av att förutsättningarna för stöd är uppfyllda. av samtliga arealstödsan- sökningar och av alla djurbidragsansökningar skall kontrolleras. Kontrollen skall ske genom stickprov och genomföras oanmäld. Kontrollen av arealbaserade stöd omfattar mätning av skiftenas storlek och undersökning av vilka grödor som odlas på skiftena. Kontroll av ansökningar om sådana stöd kan helt eller delvis genomföras som satellit- eller flygkontroll. Kontrollen av skogliga åtgärder på jordbruksmark följer i stort sett samma mönster som kontrollen av arealbaserade stöd. Vid kontroll av djurbidragen undersöks om jordbrukaren har eller har haft de djur som anges i ansökan om bidrag. Kontrollen omfattar också en genomgång av bokföring och andra handlingar. Inte bara djuruppfödare utan också slakterier och kreaturshandlare kontrolleras. Kontrollen av kompensationsstöden inom mindre gynnade områden kan till stora delar utföras på samma sätt som kontrollen av direktbidragen. För miljöstödet krävs dessutom en kontroll av att lantbrukaren uppfyller de miljökrav som är uppställda. Kontrollen av olika former av investeringsbidrag är dessutom oftast inriktad på att kontrollera att den byggnation som erhållit bidrag har skett på korrekt sätt. Ytterligare en form av kontroll är exportkontrollen. Medlemsstaterna skall ut- föra kontroll av jordbruksvaror för vilka det ansöks om exportbidrag. Kontrollen skall ske vid exporttillfället och omfatta både en fysisk kontroll av varorna och en kontroll av ansökningshandlingarna. Undersökningen görs för att få bekräftat att det råder överensstämmelse mellan de varor som skall exporteras och de uppgifter som lämnas i ansökningshandlingarna och att slutdestinationen verkligen är ett tredje land. Kontrollen skall utföras genom stickprov med en viss frekvens och vara oanmäld. I tillsynen skall också ingå en efterföljande räkenskapskontroll. Kontrollen grundar sig på rådets förordning (EEG) nr 4045/89 av om medlemsstaternas granskning av de transaktioner som utgör en del av systemet för finansiering genom garantisektionen inom Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och om upphävande av direktiv /435/EEG och rådets förordning (EEG) nr 307/91 av om ökad kontroll av vissa utgifter som debiteras garantisektionen inom Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket. Enligt anslutningsavtalet kommer uppbyggnaden av den svenska efterföljande räkenskapskontrollen att delfinansieras av EU . Medlemsstaterna skall upprätta en särskild oberoende enhet som skall utföra den efterföljande räkenskapskontrollen. Kontrollen skall utföras på företag som fått stöd från eller betalat avgifter till för jordbruket. Ett visst minsta antal företag skall kontrolleras under varje kontrollperiod. Före- tag som fått stora bidrag eller betalat stora avgifter skall kontrolleras minst . De företag som kommer att bli föremål för efterföljande räkenskapskontroll kommer i huvudsak att vara företag som fått exportbidrag. För att kunna tilllgodose de krav på kontroll som förutsätts i EG:s förord- ningar behövs de instrument för tillsyn som normalt förekommer i näringsrättslig lagstiftning. Tillsynsmyndigheterna bör därför ges möjlighet att meddela förelägganden och förbud som kan förenas med vite. De bör också ha rätt till tillträde till områden och utrymmen som används i samband med hantering av jordbruksprodukter. I befogenheterna bör ingå rätt att ta prover, göra undersökningar och ta del av handlingar. Det bör finnas möjlighet att avgiftsfinansiera tillsynen. I flera EG-förordningar förutsätts att nationella föreskrifter utfärdas om rätt för EG:s institutioner och inspektörer att delta vid tillsyn i medlems- staterna. Denna befogenhet skall också innefatta rätt att få del av handlingar. Bestämmelser härom bör tas in i lagen. Den kontroll som krävs enligt vissa förordningar förutsätter att den som tar emot stöd eller betalar avgifter skall föra anteckningar om stödet eller avgifterna. Sådana anteckningar och andra handlingar av betydelse för kontrollen skall bevaras . Föreskrifter om detta bör kunna meddelas med stöd av den föreslagna lagen. 8.2 Kompletterande lagstiftning till EG:s förordningar inom den gemensamma fiskeripolitiken Regeringens förslag: Ett medlemskap i innebär att EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripo- litiken blir direkt tillämpliga i . För att EG:s politik på området skall kunna verkställas föreslås en särskild bemyndigandelag som komplet- terar förordningarna. Skälen för regeringens förslag: EG:s gemensamma fiskeripolitik beskrivs i prop. 1994/95:19 medlemskap i unionen Del 2, bil. Poli- tiken regleras i huvudsak genom förordningar. Dessa kommer vid ett medlemskap i att bilda kärnan i den lagstiftning som skall gälla i för fiskeri- näringen. Regelsystemet är uppbyggt på bestämmelser om jordbruket. Syste- met är relativt omfattande och domineras av ett antal grundförordningar som kompletteras av åtskilliga tillämpningsförordningar. Av artikel 189 i följer att en förordning skall ha allmän giltighet. Den skall till alla delar vara bindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat. Av detta följer att förordningarna i deras gemenskapsrättsliga form skall tillämpas i medlemsstaterna utan någon särskild inkorporerings- eller transformationsåtgärd. Detta till trots kan förordningarna föranleda att svenska föreskrifter måste meddelas. En förordning kan innehålla förpliktelser för att besluta om utfyllande bestämmelser. Svenska föreskrifter kan också behövas för att reglera administrativa åtgärder som är nödvändiga för att förordningen skall kunna få verkningar på det nationella planet. EG:s förordningar på fiskeområdet kräver också i stor utsträckning nationella straffsanktioner. I regleras fiskerinäringen i huvudsak i fiskelagen (1993:787) och i lagen (1993:649) om marknadsreglering på fiskets område. I fiskelagen finns bl.a. bestämmelser om fiskerätten och om förhållandet mellan fiskande inbördes samt en rad bemyndiganden som ger stöd för föreskrifter om fisket. Lagen om marknadreglering på fiskets område innebär en anpassning till EG:s marknadsreglering. Bl.a. regleras villkoren för försäljning av fisk, producentorganisationernas verksamhet samt orienterings- och återtagspriser. I detta lagstiftningsärende föreslår regeringen en lag om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Den inhemska regleringen av fiskerinäringen kommer som nämnts att i stor utsträckning ersättas av EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Det finns emellertid behov av att komplettera dessa förordningar i olika avseenden. Den föreslagna lagen skall ge stöd för en sådan reglering. Det lagstiftningsbehov som den föreslagna lagen skall fylla skulle i och för sig delvis kunna tillgodoses genom ändringar i fiskelagen. Regeringen har för avsikt att återkomma i denna fråga. Till dess bör nödvändig lagstiftning om det fiske som omfattas av EG:s förordningar finnas i den nu föreslagna lagen. Behovet av att fylla ut EG:s förordningar avser, förutom verkställighetsföre- skrifter, också kompletterande bestämmelser av annat slag. I vissa fall framgår det av förordningarna i vilken utsträckning det skall eller får finnas nationella bestämmelser som i materiellt hänseende fyller ut förordningarna. För sådana föreskrifter behöver regeringen bemyndigande. För att ge en heltäckande bild bör i lagen även tas in ett bemyndigande att meddela verk- ställighetsföreskrifter, något som i och för sig inte kräver särskilt lagstöd. Härutöver innehåller den föreslagna lagen bestämmelser om uppgiftsskylighet för näringsidkare, om tillsyn och kontroll, om straff och om överklagande. I samband med att den föreslagna lagen införs bör lagen (1993:649) om mark- nadsreglering på fiskets område m.m. upphävas. Lagen (1992:888) om uppgiftsskyldighet på jordbrukets och fiskets områden kommer i fråga om fiske- näringen delvis att ersättas av bestämmelser i den föreslagna lagen. Regeringen avser att senare återkomma till med förslag till ändringar i upp- giftsskyldighetslagen. Tillämpningsområde för lagen på fiskeområdet Regeringens förslag: Lagens tillämpningsområde av- gränsas till att gälla komplettering av EG:s för- ordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Skälen för regeringens förslag: Tillämpningsområdet för den föreslagna lagen anges genom en uppräkning av de grupper EG-förordningar som skall kompletteras med stöd av eller genom lagen. EG:s fiskeripolitik består av tre delar, en resurspolitik, en reglering av marknaden för fisk och fiskprodukter samt en strukturpolitik för fiskerinäringen. EG:s resurspolitik reglerar fördelningen av resurserna mellan medlemsländerna och omfattar även överenskommelser med tredje land om fiskekvoter. Regleringen sker genom fastställande av högsta tillåtna fångstmängder för olika arter, fördelning av kvoter, reglering av hur fisket får bedrivas, fiskerikontroll, internationella fiskekonventioner och andra fiskeavtal. Fördelningen av resurserna mellan länderna bygger på den s.k. relativa stabiliteten vilket innebär att landets andel av fiskeresursen i ett visst vatten långsiktigt läggs fast för varje reglerad art. Det enskilda landet är ansvarigt för att fastställda kvoter inte överskrids. EG:s marknadspolitik omfattar huvudsakligen normer för marknadsföring och prissättning, riktlinjer för producentorganisationer, bestämmelser om ekonomiska bidrag och om handeln med tredje land. Vidare finns det marknadsnormer för färsk eller kyld fisk med bestämmelser om kvalitet, storlek och vikt, förpackning, presentation och märkning. Bestämmelserna innebär att fisk som inte uppfyller normerna inte får säljas. Marknadsregleringen har utförligt behandlats i prop. 1992/93:199 om lag om marknadsreglering på fiskets område m.m. De strukturpolitiska åtgärderna inom EU omfattar bl.a. förnyelse av fiskeflottan, temporär uppläggning och skrotning av fiskefartyg, försöksfiske och vattenbruk. Åtgärderna skall bl.a. bidra till att uppfylla målen för strukturpolitiken, nämligen att uppnå en varaktig balans mellan tillgängliga resurser och deras utnyttjande, att stärka utvecklingen av ekonomiskt livskraftiga företag inom sektorn och att förbättra utbudet av fiskprodukter och förädlingsvärdet för fiskets och vattenbrukets produkter. EG:s rättsakter på de ovan nämnda områdena ges i lagen den sammanfattande beteckningen "EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken". De tre grupperna förordningar som faller inom lagens tillämpningsområde är således förordningar om - åtgärder för bevarande och förvaltning av fiskresurserna, - strukturåtgärder för fiskerinäringen, och - marknadsreglering av fisk- och fiskprodukter. Nationella föreskrifter på fiskets område Regeringens förslag: Regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer bemyndigas att i fråga om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken, i den utsträckning förordningar- na tillåter det, meddela kompletterande föreskrif- ter och verkställighetsföreskrifter. Skälen för regeringens förslag: Av vad som sagts inledningsvis framgår att det förutsätts kompletterande nationella föreskrifter för att vissa av EG:s förordningar skall kunna tillämpas. Kompletteringarna kan vara av två slag. Det är dels fråga om föreskrifter som får finnas som komplettering till för- ordningarnas bestämmelser, dels verkställighetsföreskrifter. En första kategori utgör utfyllande regler och blir aktuell om det av förordningen framgår att medlemsstaten skall eller får meddela nationella föreskrifter för att i något avseende reglera de frågor som omfattas av förordningen. Till den kategorien hör nationella bestämmelser om producentorganisationerna på fiskets område. Det enskilda landet får reglera i vad mån också andra än medlemmarna i en sådan producentorganisation skall omfattas av organisationens marknadsingripanden och också betala avgifter för organisationens administration. Andra exempel på områden där det kan finnas utrymme för utfyllande regler är frågor om ersättning för stillaliggande, om isbrytarhjälp, om kreditgarantier och om stormskadeförsäkring. En annan grupp kompletteringsbestämmelser utgörs av verkställighetsföreskrif- ter till förordningarna. Regleringen av fiskenäringen innebär en rad administra- tiva åtgärder som kan kräva nationella föreskrifter. Det kan gälla föreskrifter om hur ansökningar skall utformas och inom vilken tid ansökan skall lämnas. Exempel på förordningsbestämmelser som kan behöva förses med verkställighets- föreskrifter är bestämmelser om godkännande av producentorganisationer. Andra exempel på bestämmelser som behöver kompletteras med verkställighetsföreskrifter är bestämmelserna om medlemsstaternas ansvar för att tilldelade fiskekvoter inte överskrids och reglerna om registrering av och information om den fisk som landas. Regeringens förslag: Regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer bemyndigas i lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripoliti- ken att meddela föreskrifter om skyldighet för näringsidkare som fiskar eller på annat sätt tar befattning med fisk eller fiskprodukter att lämna uppgifter om fiskefartyg, fiskeredskap, fiskemeto- der, fångst, tid och plats för fångsten, omlast- ning, landning, inköp, försäljning, import och export och andra förhållanden av betydelse för tillämpningen av förordningarna. Skälen för regeringens förslag: För att EG:s fiskeripolitik skall kunna administreras behöver kommissionen och andra EG-organ uppgifter om resurs- och marknadsförhållandena i de enskilda medlemsländerna. Det gäller bl.a. uppgifter om fiskefartyg, besättning, redskap, fiskeinriktning och fångster. Det fordras också rapportering om landad fisk och information om priser och sålda eller återtagna kvantiteter. Medlemsländerna är t.ex. skyldiga att underrätta kommissionen om vilka mängder ur olika bestånd som landats under föregående månad. Även medlemsstaterna utbyter information om landad fisk. I medlemsstaterna måste därför uppgifter samlas in från fiskerinäringen. Detta informationsbehov kommer till uttryck i bl.a. rådets förordning (EEG) nr 2847/93 om ett kontrollsystem för den gemensamma fiskeripolitiken (kontrollförordningen). Förordningen syftar till att säkerställa efterlevnaden av den gemensamma fiskeripolitiken genom bestämmelser om övervakning och sanktioner. Systemet omfattar all fiskeverksamhet och därmed förbunden verksamhet på medlemsstaternas territorium och inom de vatten som lyder under medlemsstaternas jurisdiktion. Vidare omfattas även de gemenskapsfartyg som fiskar i tredje lands vatten eller på det öppna havet. I förordningen finns bestämmelser om skyldighet att föra loggbok i vilken det skall anges de fångstmängder som finns ombord av varje art, datum och plats för fångsterna samt vilken typ av redskap som använts. Om en fångst skall landas i en annan medlemsstat skall detta anmälas i förväg till behöriga myndigheter i landningsstaten. Efter varje resa skall det lämnas in en deklaration till behörig myndighet i landningsstaten. Deklarationen skall innehålla uppgifter om de landade mängderna och om fångstområdet. Loggboks- och deklarationsplikten gäller även för fisket i tredje lands vatten, liksom för fartyg från tredje land som fiskar på gemenskapens vatten. Ansvariga för den första saluföringen av fiskprodukter som landas skall i enlighet med landets lagstiftning vid första försäljningtillfället lämna in en avräkningsnota till behörig myndighet. Om första saluföring inte sker på detta sätt får fiskprodukterna inte föras bort innan avräkningsnota lämnats. Avräkningsnotor skall innehålla uppgifter om det fartyg som har landat fisken, redaren eller befälhavaren samt hamn och datum för landning, storlek eller vikt för varje art, kvalitet, produktform och färskhet, pris och mängd av varje art, destination för de eventuella produkter som dragits tillbaka från marknaden, säljares och köpares namn och dag för försäljningen. Även vid omlastning av fångster ur reglerade bestånd till ett annat fartyg eller landning av sådana fångster utanför gemenskapens territorium gäller en omfattande rapporteringsskyldighet. Motsvarigheten till den uppgiftsskyldighet som kommer att gälla vid ett med- lemskap finns till stora delar inom ramen för den svenska fiske- ripolitiken.