prop · GI0334 · 1995-01-01 00:00:00 — Med anledning av Postens nuvarande organisation som en koncern som inrymmer ett flertal aktiebolag bör det inte anges i lag vilket eller vilka av dessa bolag som skall medverka i kontrollverksamheten. bör därför i denna paragraf bytas ut mot "postbefordringsföretag som regeringen bestämmer". Frågan om kostnadsansvaret för infrastrukturanläggningar som behövs för tullverksamheten behandlas inte i . Frågan torde höra till nationell kompetens. Det föreslås att den nuvarande bestämmelsen i 74 § TL, som tar sikte på kontroll av resande och av dem medfört resgods och deras fordon, behålls med den ändringen att utlandet bytts ut mot tredje land. Vidare har ordet "tulltaxering" bytts ut mot "tullklarering" med hänsyn till att varor som medförs av resande mycket väl kan bli föremål för annan godkänd tullbehandling än övergång till fri omsättning, t.ex. temporär import, transitering eller överlåtelse till statskassan. Bestämmelsen har utan ändring i sak överförts från 75 §. Dock föreslås vissa redaktionella ändringar på grund av ändrad terminologi. Även denna bestämmelse har överförts utan ändring i sak från 75 a §. Bestämmelsen korresponderar mot artikel 78.2 i tullkodexen, såvitt den artikeln avser att krav på att få granska handlingar kan riktas även mot annan person än deklaranten som affärsmässigt är "direkt eller indirekt inblandad i nämnda förfaranden eller någon annan person som innehar nämnda dokument och data i affärssyfte". Bestämmelsen motsvarar 75 b § men ges ett ändrat innehåll. Revision får enligt 75 b § göras endast hos vissa juridiska personer. Enligt artikel 78.2 i tullkodexen får däremot granskning ske i lokaler som tillhör deklaranten. Deklarant är den person som lämnat en tulldeklaration eller i vars namn en tulldeklaration lämnats. Med person avses här fysisk person, juridisk person samt en sammanslutning av personer som tillerkänns rättskapacitet utan att vara juridiska personer, om detta är möjligt enligt gällande lagstiftning. Begränsningen till juridiska personer i nuvarande tullag torde strida mot tullkodexen. Första stycket i paragrafen har därför anpassats till tullkodexen. Ingen ändring föreslås i denna paragraf jämfört med 76 § i gällande tullag. I andra stycket av 77 § i nuvarande tullag sägs att revisionen får verkställas hos den reviderade om denne medger det. Artikel 78.2 i tullkodexen, liksom f.n. gällande svenska tullag, gör dock inget förbehåll för att granskning i deklarantens eller andra personers lokaler skall få företas endast om de medger detta. I andra stycket i förevarande paragraf bör därför finnas en bestämmelse om att tullmyndigheten, om det behövs, får bestämma tid och plats för revisionen. Därvid bör finnas en bestämmelse om att granskning inte utan särskilda skäl får ske hos enskild mellan och kl. 8. Detta innebär en återgång till en ordning som gällde före . Paragrafen motsvarar nuvarande 77 a §. Även en revisor har behov av att kunna undersöka varor och ta varuprov i samband med revision. Därför föreslås här att ett nytt andra stycke läggs till, som delvis skall kompensera bortfallet av 79 § i den lydelse som gällde före . Motsvarande bestämmelse finns i 3 kap. 11 § andra stycket taxeringslagen och 3 kap. 11 § andra stycket lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter. Paragrafen motsvarar nuvarande 77 b §. Av samma skäl som i fråga om 73 § bör i första stycket andra meningen göras ett tillägg om skyldighet för den reviderade att lämna tillträde till utrymmen som huvudsakligen används i verksamheten. En motsvarande bestämmelse finns i 3 kap. 12 § första stycket LPP. Lokutionen "den hjälp som behövs" och hänvisningen till 73 § synes ge stöd för att kräva det som följde av 79 § i dess tidigare lydelse, nämligen att den reviderade skall svara för uppackning och återinpackning och tillhandahålla arbetsbiträde vid provtag- ning och vägning, i den mån dessa moment förekommer i revisionen. Dessa paragrafer har överförts med oförändrad lydelse från 77 c-79 c §§ i den nuvarande tullagen. Som huvudregel skall adressaten anses som deklarant och i förekommande fall som tullskyldig för varor som importeras med post. Vid export skall på motsvarande sätt avsändaren anses som deklarant och i förekommande fall tullskyldig. Detta föreskrivs i artikel 237.2 i tillämpningskodexen. Emellertid föreskrivs i samma punkt att "tullmyndigheterna kan föreskriva" att postförvaltningen skall anses som deklarant och i förekommande fall som tullskyldig. Vad nu sagts gäller sådana försändelser som åtföljs av en C1- och/eller C2/CP3-deklaration. C1-deklarationen är den s.k. gröna etiketten, som innebär ett medgivande av avsändaren att vederbörande myndigheter får öppna försändelsen och C2/CP3-deklarationen är den postala tulldeklarationen. I fråga om försändelser som inte åtföljs av någon sådan deklaration, och som inte befriats från att föras fram till tullen (jfr kommentarerna till 66 §), skall tullmyndigheterna enligt artikel 237.4 "bestämma formerna för hur tulldeklarationen skall göras". Mot bakgrund av dessa bestämmelser kan nuvarande ordning, så som den är reglerad i 80 § TL, i sak behållas. Som huvudregel skall alltså gälla att sådant postbefordringsföretag som regeringen bestämmer skall anses som deklarant och tullskyldig. Det postbefordringsföretag som avses, , måste anses som "postförvaltning" vid tillämpning av nämnda artikel. Andra stycket är i sak oförändrat. Det innebär att det är adressaten som är berättigad att begära omprövning och i förekommande fall få återbetalning av tull och att det är adressaten som påförs ytterligare tull vid bokföring i efterhand. Någon särskild regel om vem som skall anses som deklarant och tullskyldig vid export av varor med post föreslås inte. Något behov därav föreligger knappast med hänsyn till den sällsynta förekomsten av tullar eller avgifter på export. I detta avseende gäller därför huvudregeln enligt artikel 237.2 i tillämpnings- kodexen, att avsändaren skall anses som deklarant och i förekommande fall som tullskyldig. För den händelse det skulle uppkomma ett praktiskt behov av att generellt eller i vissa typer av fall ange postförvaltningen som deklarant och tullskyldig synes föreskrifter därom kunna lämnas med ledning av ordalydelsen i nämnda artikel. Tullltillägg, förseningsavgift, straff och vite Paragraferna motsvarar med vissa ändringar nuvarande 83 § TL. I 82 § första stycket görs i huvudsak endast redaktionella justeringar vad gäller terminologin. I andra stycket görs den väsentliga ändringen att tulltillägg återinförs är det gäller mervärdesskatt som får dras av vid redovisning av skatt enligt mervärdesskattelaglen (1994:200). Tredje stycket är oförändrat jämfört med dagens bestämmelser. De nuvarande bestämmelserna i 81 och 82 §§ TL om tullskyldighet i särskilda fall bortfaller, eftersom motsvarande regler finns i tullkodexen (artiklarna 202 - 205 i samband med införsel och 210 och 211 i samband med utförsel). Hänvisningen i den nuvarande paragrafens fjärde stycke till 82 § TL kan därför inte behållas. För att undvika att området för tulltillägg omfattar fler förfaranden än de som avses i nuvarande 82 § har de fall som bör träffas av sådana sanktioner - vilka syftar till avkriminalisering av vissa varusmugglingsbrott - beskrivits i 83 §. Uttrycken "olaga införsel" och "olaga undandragande från tullövervakning" används i artikel 202 respektive 203 i tullkodexen. I övrigt innebär 83 § ingen ändring i förhållande till nuvarande bestämmelser. Tulltillägg beräknas även på annan skatt och avgift än tull, vilket följer av den generella regeln i 1 § första stycket i förslaget. I 84 § anges uttagsprocenten för tulltillägg som påförs enligt 83 §. Bestämmelsen har överförts med oförändrad lydelse från nuvarande 84 § TL. Bestämmelsen har utan ändring i sak överförts från nuvarande 85 § TL. I sista stycket hänvisas dock till 83 §. Skälet till det framgår av kommentarerna till det lagrummet. Bestämmelsen motsvarar 86 § TL. När det gäller förseningsavgift uppkommer fråga om uttrycket "förenklat förfarande" kan användas, med den innebörd som detta har enligt tullkodexen och tillämpningskodexen. Med förenklat förfarande avses där, förutom uppskov med att lämna ytterligare uppgifter, även uppskov med att lämna styrkande handlingar (jfr artikel 76.1 a i tullkodexen). I artikel 253 i tillämpningskodexen definieras tre typer av förenklade förfaranden som kan förekomma i varje tullförfarande. De kan kallas "förfarande med ofullständiga deklarationer", "förenklat deklarationsförfarande" och "lokalt klareringsförfarande". I artiklarna 254 - 267 beskrivs dessa förenklade förfaranden närmare vad avser tullförfarandet övergång till fri omsättning. Därvid framgår att de två senare förenklade förfarandena företer vissa likheter med de förenklade förfaranden som f.n. kan förekomma hos oss med stöd av 8 § första stycket 2 TL (hemtagning för egen räkning, hemtagning för annans räkning respektive förfarande med godkänd mottagare). Likheterna består bl.a. i att det krävs ett i förväg utfärdat tillstånd för att få använda förfarandet. Det första av de tre förenklade förfaranden som anges i EG-bestämmelserna, förfarandet med ofullständig deklaration, påminner däremot närmare om att deklaranten i ett enstaka fall lämnar en preliminär deklaration eller att den lokala tullmyndigheten i visst fall medger uppskov med att lämna vissa uppgifter eller att förete vissa styrkande handlingar. Om tillämpningsområdet för förseningsavgift så långt det är möjligt skall bevaras oförändrat sakligt sätt, bör förseningsavgift tas ut endast vid för sent avlämnande av sådan kompletterande tulldeklaration som förutses i "det förenklade deklarationsförfarandet" och i "det lokala klareringsförfarandet". Därför anges dessa förfaranden i förslaget till 87 §. Bestämmelserna i paragrafen bör anses vara tillämpliga även i det fall att övergången till fri omsättning, med tillämpning av något av de två angivna förenklade förfarandena, sker inom ramen för andra tullförfaranden, t.ex. aktiv förädling med tillämpning av restitutionssystemet (jfr artikel 114.1 b och 2 b i tullkodexen) eller passiv förädling (artikel 145.1). Någon uttrycklig föreskrift om det kan inte anses nödvändig. 88 och 89 §§ Bestämmelserna motsvarar nuvarande 87 TL. De föreslås uppdelade på två paragrafer. Första stycket motsvarar innehållet i nuvarande 88 § TL. Bestämmelsen avser dock inte längre frihet från tull. kommer att ha en förpliktelse att ta ut tull och leverera denna till gemenskapen. Denna förpliktelse kan inte inskränkas genom nationella bestämmelser. I andra stycket finns dock en bestämmelse som skall motverka att tullbeloppet på ett orättvist sätt belastar den från vilken en vara förverkats, utan att gemenskapens rätt till tullbeloppen påverkas. 91 och 92 §§ I 91 § har de ändringarna gjorts att allmän förvaltningsdomstol (länsrätt) i stället för kammarrätt skall vara första domstolsinstans samt att det skall krävas prövningstillstånd i kammarrätt. Se även avsnitt 6.1.8. I 92 § har en följdändring till den nya instansordningen gjorts. I övrigt har, jämfört med nu gällande 89 och 90 §§, endast den ändringen gjorts att uttrycket "tull och annan skatt" bytts ut mot "tull", jfr 1 §. Bestämmelsen har överförts från 91 § TL. Att överskjutande öretal skall bortfalla vid beräkning av tulltillägg behöver dock inte föreskrivas med den generella avrundningsregel som föreslås i 111 §. Paragrafen motsvarar 92 § och har ändrats på samma sätt som 91 och 92 §§. Genom denna paragraf, som motsvarar 93 § i nuvarande tullag, görs bestämmelserna om betalning, dröjsmålsavgift och indrivning tillämpliga på tulltillägg och förseningsavgift. Straffbestämmelserna i denna paragraf motsvarar sakligt sett de nuvarande bestämmelserna i 94 § TL. De har dock redigerats om. Punkt 1 avser bl.a. underlåtelse att lämna summarisk deklaration enligt artikel 43 i tullkodexen, underlåtelse att lämna tulldeklaration enligt artikel 59 och underlåtelse att ge in s.k. styrkande handlingar enligt artikel 62.2. Vidare avser punkt 1 överträdelser av föreskrifter som meddelats med stöd av 18 och 56 §§ i detta lagförslag. Punkten avser att täcka nuvarande straffbestämmelser i 94 § första stycket punkt 1 TL och 71 § första stycket punkterna 5 och 12 TF. Punkt 2 är i sak oförändrad. Punkt 3 avser bl.a. överträdelser mot föreskrifter i artiklarna 52 och 109.1 i tullkodexen om vilka former av hantering som är tillåtna för varor som är under tillfällig förvaring respektive förvaring på tullager och överträdelse av förbudet i artikel 175 i tullkodexen att förbruka eller använda icke-gemenskapsvaror i frizon eller frilager i annat fall än som avses i artiklarna 173 och 174. Motsvarande föreskrifter finns f.n. i 71 § första stycket punkterna 1-3 TF. Punkt 4 avser bl.a. överträdelser mot föreskrifter i artiklarna 76.1 c, 105 och 176 i tullkodexen samt 182.2 b i tillämpningskodexen. Överträdelser som här avses kan också gälla fall när någon bryter mot villkor i en tullmyndighets tillstånd avseende förande av anteckningar. Motsvarande föreskrifter finns f.n. i 71 § första stycket 4 TF. Liksom f.n. bör brottet betecknas "tullförseelse" och, enligt andra stycket, inte föranleda ansvar i ringa fall. 97 och 98 §§ Dessa bestämmelser har förts över med i stort sett oförändrat innehåll från nuvarande 95 och 96 §§ TL. torde höra till den nationella kompetensen kan bestämmelserna i nuvarande 97 § TL behållas med nödvändiga justeringar. beslut om vitesföreläggande bör, till skillnad från vad som gäller enligt den nuvarande tullagen, kunna överklagas. Detta är nödvändigt för att uppfylla det krav som ställs i artikel 243.1 i tullkodexen. Allmänt ombud bör behållas på tullområdet. Den nuvarande bestämmelsen i 98 § TL bör föras över med oförändrad lydelse till den nya lagen. Paragrafen motsvarar i huvudsak den nuvarande 99 § TL och innebär att lokala tullmyndigheters beslut enligt tullagstiftningen överklagas hos GTS. Det nuvarande andra stycket i 99 §, som gäller tulltaxeringsbeslut m.m. utgår dock och ersätts av 102 § och följande paragrafer. är beslut om "granskning enligt 75 §" inte överklagbara. Beslut om förelägganden enligt 68 eller 69 §§ bör, vilket utvecklas närmare nedan, vara överklagbara till följd av artikel 243 i tullkodexen och något undantag för sådana beslut görs därför inte i förevarande paragraf. När det gäller beslut om revision enligt 75 b § bör den nuvarande bestämmelsen i tullagen behållas. Till en början kan diskuteras om sådana beslut skall anses som beslut rörande tillämpningen av "tullagstiftningen" i den mening som avses i artiklarna 1 och 243 i tullkodexen. En rätt att överklaga sådana beslut skulle inte ha någon praktisk betydelse. Besluten är enligt artikel 7 i tullkodexen verkställbara och ett överklagande skall enligt artikel 244 första stycket i tullkodexen inte medföra att verkställigheten av det ifrågasatta beslutet uppskjuts. Den instans som prövar överklagandet kan dock medge inhibition under de förutsättningar som anges i andra stycket i artikel 244 i tullkodexen. I andra stycket föreslås en bestämmelse om att tullmyndighets beslut om revision enligt 70 § inte får överklagas. beslut om vitesföreläggande kan f.n. inte överklagas (medan beslut angående utdömande av vite självklart är överklagbara, se nuvarande 100 § 11 TL). Denna ordning skulle i och för sig kunna behållas med motiveringen att sådana beslut inte kan anses fattade enligt "tullagstiftningen" i den mening som avses i artikel 1 i tullkodexen, och således inte heller omfattade av den till synes undantagslösa rätten att överklaga beslut enligt tullagstiftningen (artikel 243 i tullkodexen). Det skulle dock vara en något egendomlig ordning att förelägganden, t.ex. enligt 68 eller 69 §§ i förslaget, som är överklagbara om de inte förenats med vite, inte skulle vara överklagbara om de förenats med vite. Förslaget till 101 § innebär därför att förelägganden skall vara över- klagbara oavsett om de förenats med vite eller ej. Inte heller i detta fall har dock överklagbarheten någon praktisk betydelse, med hänsyn till artiklarna 7 och 244 i tullkodexen. Någon bestämmelse motsvarande sista stycket i nuvarande 99 § TL har inte tagits med. Ett beslut om inskränkning i rätten att förfoga över en vara, som deklarerats till ett tullförfarande, har inte ett sådant tydligt samband med ett eventuellt kommande tulltaxeringsbeslut, att det behövs en särskild regel för att det förstnämnda beslutet skall vara överklagbart för sig. Angående uttrycket "fråga som kan ha betydelse för fastställelse av tull", se kommentarerna till 21 §. I första stycket anges samma treårsfrist för att överklaga tulltaxeringsbeslut, i en fråga som kan ha betydelse för fastställelse av tull, skatt och avgift, som gäller för omprövning av tull enligt artiklarna 221.3 och 236.2 i tullkodexen. Om tiden för överklagande därigenom blir längre får överklagandet dock komma in efter den dag då den tullskyldige fick del av beslutet. I vissa fall, t.ex. fall då en tullskuld enligt artiklarna 202-205 i tullkodexen eller skyldighet att betala annan skatt eller avgift enligt 10 § uppkommer, kan tulltaxeringsbeslutet nämligen komma att meddelas långt efter det att skyldigheten att betala skatten och avgiften uppkom. Tulltaxeringsbeslut som meddelas senare än efter den dag då tullskyldigheten uppkom bör därför delges den tullskyldige. Andra stycket anger att ett beslut som omprövats får överklagas från den dag då tullskyldigheten uppkom. Om tiden därigenom blir längre får överklagandet dock komma in efter den dag då den tullskyldige fick del av omprövningsbeslutet, om omprövningsbeslutet meddelats senare än efter den dag då tullskyldigheten uppkom. Beslut om omprövning av tulltaxeringsbeslut som meddelas senare än efter den dag då tullskyldigheten uppkom bör därför delges den tullskyldige. Andra stycket omfattar även omprövning efter treårsfristens utgång i de fall sådan är tillåten, jfr förslaget till 23 §. Enligt tredje stycket gäller att den tullskyldige får överklaga ett beslut även om det inte har gått honom emot. Paragrafen motsvarar 8 kap. 2 § LPP. Paragrafen motsvarar 8 kap. 3 § LPP. Paragrafen motsvarar 8 kap. 4 § LPP. 105 § Paragrafen motsvaras av 8 kap. 5 § LPP. Enligt sista meningen i paragrafen får tullmyndigheten överlämna ett överklagande till GTS utan föregående omprövning om det finns särskilda skäl. Ett fall då ärendet bör överlämnas utan omprövning är då det föreligger skäl till att avvisa överklagandet på annan grund än att det har kommit in för sent enligt 103 §. De beslut som kan omprövas enligt 21 § skall också kunna överklagas enligt en gemensam ordning, på motsvarande sätt som gäller vid inrikes beskattning. F.n. gäller besvärsfrist, förutom beträffande tulltaxeringsbeslut och beslut om ränta, dröjsmålsavgift, tulltillägg och förseningsavgift, även beträffande beslut om ersättning enligt 69 § andra stycket (kostnader för transport, arbetsbiträde etc. som åsamkats ) och beslut om ersättning enligt 71 § (kostnad för sakkunnig), se 99 § andra stycket TL. Detta är specifika typer av beslut, som förekommer förhållandevis sällan och som, när de förekommer, kan antas bli ordentligt delgivna med den ersättningsskyldige. Det finns därför inte någon anledning att ha någon annan besvärsfrist än den gängse treveckorsfristen enligt förvaltningslagen i dessa ärenden. Förslaget innehåller följaktligen inte någon särskild regel angående sådana beslut. Även i övrigt kommer förvaltningslagens förfaranderegler om omprövning och överklagande att bli tillämpliga på andra beslut som fattas av tullmyndigheterna än sådana som omfattas av 102 och 106 §§, jfr 3 § förvaltningslagen. Paragrafen motsvarar nuvarande 100 § TL med den ändringen att allmän förvaltningsdomstol (länsrätt) är första domstolsinstans i stället för kammarrätt samt att det införs ett nytt andra stycke där det framgår att det krävs prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten, jfr även avsnitt 6.1.8. I första stycket räknas sådana beslut upp som skall kunna överklagas till länsrätten, medan övriga typer av beslut enligt andra stycket skall överklagas till regeringen, med viss reservation som kommenteras nedan. De nuvarande punkterna 1 - 10 kan behållas, vid behov med viss anpassning till tullkodexens regler och terminologi. I punkt 11 föreslås att beslut om föreläggande enligt tullagstiftningen vara överklagbara. Detta skall gälla oavsett om ett föreläggande förenats med vite eller ej, se kommentarerna till 101 §. Beslut angående utdömande av vite skall naturligtvis även i fortsättningen vara överklagbara men någon bestämmelse härom skall, mot bakgrund av förslaget till 99 §, inte finnas i tullagen. Detta regleras i stället i 33 och 34 §§ förvaltningsprocesslagen. I tredje stycket föreslås att övriga beslut skall överklagas hos regeringen, såvida inte annat är särskilt föreskrivet. Med hänsyn till den vida omfattningen av begreppet "tullagstiftningen", se artikel 1 i tullkodexen, kan det inte uteslutas att det kan föreligga eller uppkomma typer av beslut som bör överklagas till allmän förvaltningsdomstol, utöver dem som räknats upp i första stycket. Detta måste då föreskrivas särskilt. I paragrafen anges de tidsfrister som gäller i fråga om att anföra s.k. anslutningsbesvär. Bestämmelserna har överförts utan ändring i sak från nuvarande 102 § TL. En motsvarande bestämmelse fanns i 8 kap. 6 § LPP . Bestämmelsen togs då bort och ersattes med en hänvisning i 8 kap. 9 § till 6 kap. 14 § taxeringslagen. Med hänsyn till de särskilda förhållandena på tullområdet bör den särskilda bestämmelsen behållas i tullagen. Någon motsvarighet till den nya 8 kap. 6 § LPP synes inte behövas i tullagen. Denna paragraf motsvaras av 8 kap. 9 § LPP och innebär att ett antal paragrafer i taxeringslagen skall ha motsvarande tillämpning i omprövnings- och överklagningsärenden på tullområdet. Någon hänvisning till 14 § i 6 kap. taxeringslagen görs dock inte eftersom tidsfristerna för s.k. anslutningsbesvär föreslås reglerade genom 108 § TL. Inte heller hänvisas till 17 § i 6 kap. taxeringslagen som föreskriver rätt för RSV att föra talan till förmån för skattskyldig. Motsvarande rätt för allmänna ombudet i tullmål föreskrivs i 100 § i förslaget. I artikel 7 i tullkodexen föreskrivs att beslut enligt tullkodexen skall kunna verkställas av tullmyndigheterna, om inte inhibition medges enligt artikel 244 andra stycket. I artikel 244 anges vidare att ett överklagande inte medför att verkställigheten av det ifrågasatta beslutet skjuts upp. Nuvarande bestämmelser i 105 § TL bör behållas i den del de avser skatt, ränta, dröjsmålsavgift, tulltillägg och förseningsavgift. Detsamma gäller annat beslut av tullmyndighet som meddelas enligt den föreslagna lagen eller enligt föreskrifter som utfärdats med stöd av lagen och som inte innebär att målet eller ärendet avgörs. I vissa sammanhang föreskrivs att medlemsstaterna får avrunda belopp uppåt och/eller nedåt. Någon generell EG-regel synes dock inte finnas. Av praktiska skäl kan det inte komma i fråga att debitera ören, även om kanske vissa medlemsländer debiterar hundradelar av sin myntsort. Den nuvarande avrundningsregeln i 107 § tullagen bör därför överföras till den nya tullagen. Regeln bör dock utformas annorlunda eftersom bestämmelserna om uttag av tull, införselskatt, m.m. inte längre kommer att vara reglerade enbart i den nationella tullagen. Den nuvarande regeln anger att avrundning skall tillämpas avseende tull, annan skatt (vilket inkluderar avgifter) och ränta. Däremot sägs inget om dröjsmålsavgift eller tulltillägg. I fråga om tulltillägg finns en uttrycklig regel i 91 § TL, medan i fråga om dröjsmålsavgift regeln i 107 § TL möjligen blir tillämplig genom bestämmelsen i 29 § tredje stycket TL. Bestämmelsen bör i klarhetens intresse utformas så att den är generellt tillämplig på betalningar till och utbetalningar från en tullmyndighet som sker enligt tullagstiftningen.