prop · GI0312 · 1995-01-01 00:00:00 — Det ligger dock ändå ett visst värde i att en av domarna på domstolen tar ett särskilt ansvar för dessa mål och står för kontakterna med andra myndigheter i frågor som berör ungdomsmålen. Frågan om ungdomsrotlar lämpar sig inte för reglering i lag. Den bör i stället regleras i förordning. Regeringen avser att återkomma till frågan och där ta ställning till hur man närmare bör reglera inrättandet av ungdomsrotlar i tingsrätt och hovrätt. Rättens sammansättning i brottmål och därmed omfattningen av nämnde- mannamedverkan regleras för tingsrätterna i 1 kap. 3 b § och för hovrätterna i 2 kap. 4 § RB. I tingsrätt avgörs ett brottmål normalt i en sammansättning med en juristdomare och tre nämndemän. Om åtalet gäller brott för vilket det lindrigaste straffet är fängelse skall fem nämndemän delta. Om det för brottet inte är föreskrivet svårare straff än böter eller fängelse är tingsrätten domför utan nämndemän om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter och det inte i målet är fråga om företagsbot. I de mål där en tingsnotarie är ordförande skall dock nämndemän alltid delta. I hovrätt gäller vid avgörandet av brottmål normalt att rätten skall bestå av tre juristdomare och två nämndemän. Hovrätten är domför utan nämndemän i bötesmål i enlighet med vad som gäller för tingsrätten men också i mål som avgörs utan huvudförhandling. En särskild regel gäller i tingsrätt för mål mot den som inte fyllt om det finns anledning att döma till annan påföljd än böter. I sådana mål skall enligt 10 § LUL företrädesvis anlitas nämndemän med insikt och erfarenhet beträffande vård och fostran av ungdom. Det finns skäl att anta att bestämmelsen inte iakttas i den omfattning som avsetts. Kommittén föreslår att nämnd alltid skall ingå i rätten när ett ungdomsmål avgörs och anför dels att rättegången kan göra ett starkare intryck på den unge om målet avgörs av en fullsutten rätt och dels att lekmannamedverkan kan antas ha särskilt stor betydelse i dessa mål. Lekmannainflytandet i den dömande verksamheten anses nämligen utgöra en garanti för att domstolarnas avgöranden följer allmänna rättsuppfattningar i samhället och bidrar till att medborgarnas förtroende för rättskipningen upprätthålls. Förslagen i nu berörda delar har fått en hel del remisskritik. Behovet och funktionen av nämndemannamedverkan i de enklare målen har ifrågasatts. har anfört att nämnden inte bör utnyttjas som staffagefigurer i enklare brottmål endast för att göra ett starkare intryck på den unge. Från flera håll har anförts att en nämndmedverkan enligt förslaget skulle bli kostsam och innebära praktiska svårigheter. Det resultat som åsyftas uteblir vidare helt i de fall den unge inte kommer till förhandlingen och målet avgörs i dennes utevaro. Regeringen delar remissinstansernas kritik mot förslaget och anser att skälen för att nämndemän alltid skall delta i ungdomsmål inte har tillräcklig bärkraft. Det bör i sammanhanget påpekas att domförhetsreglerna är utformade så att det inte finns något hinder för att nämnd medverkar trots att förutsättningar för att avgöra målet med enbart juristdomare finns. Kommittén föreslår också att 10 § LUL ändras och att där föreskrivs att det i ungdomsmålen skall anlitas minst en nämndeman med insikt och erfarenhet beträffande vård och fostran av ungdom. Det skall enligt kommittén ankomma på kommun- och , som väljer nämndemän, att se till att det bland nämndemännen finns det antal "ungdomsnämndemän" som behövs. Förslaget har vid remissbehandlingen inte ansetts vara praktiskt genomförbart. har också ifrågasatt om nämndemän bör representera särskild sakkunskap och framhållit att nämndens roll är en annan. De skäl som regeringen anför för att speciella juristdomare skall handlägga ungdomsmålen gäller i hög grad också i fråga om nämndemän. Det är ju lika viktigt att nämndemännen har förmåga att lyssna till och förstå vad den unge säger som ordföranden. Den särskilda erfarenhet som kan krävas för att avgöra frågan om påföljdsval för unga gäller också för nämndemännen. Det bör vara möjligt att utan större praktiska svårigheter välja ut nämndemän som i första hand anlitas vid ungdomsmålen. Vid större domstolar torde nämndemännen kunna delas in på sådant sätt att det finns en grupp nämndemän som tjänstgör på ungdomsrotel eller ungdomsavdelning. De nämndemän som avses skall inte vara "experter" i fråga om ungdomar och således inte representera någon särskild sakkunskap. Vad som eftersträvas är i stället att de har ett särskilt intresse av arbete med barn och ungdom och en särskild fallenhet för uppgiften att delta i handläggning av just ungdomsmål. Det är också önskvärt att de yngre nämndemännen är representerade i denna grupp. Regeringen föreslår mot nu redovisad bakgrund att bestämmelserna om de särskilda kraven på de lagfarna domare som skall handlägga ungdomsmålen skall gälla också nämndemännen. 9.2 Tidsfrist för hållande av huvudförhandling Regeringens förslag: Tillämpningsområdet för tidsfristen för hållande av huvudförhandling i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ändras så att den omfattar mål om åtal för brott för vilket är föreskrivet fängelse . Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att tidsfristen i 12 § andra stycket LUL utvidgas till att gälla alla mål om brott för vilka fängelse är föreskrivet. Remissinstanserna är kritiska. Många menar att förslaget inte är genomförbart utan resursförstärkningar och att det kan leda till att målen mot de äldre ungdomarna eftersätts. föreslår att fristen skall iakttas vid åtal för alla brott där svårare straff än sex månaders fängelse kan följa. Skälen för regeringens förslag: Lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare innehåller en tidsfrist för hållande av huvudförhandling när allmänt åtal väckts mot den som är . Bestämmelsen omfattar dock enbart mål om brott för vilket det är föreskrivet fängelse . I sådana fall skall huvudförhandling hållas från det åtalet väcktes, om inte förundersökningen bör kompletteras eller yttrande från sakkunnig eller annan förberedande åtgärd vidtas, (12 § andra stycket LUL). För övriga mål mot de ungdomar som inte fyllt gäller enligt första stycket som en generell regel att de alltid skall handläggas skyndsamt. Det är som tidigare framhållits av stor betydelse vid handläggning av ungdomsmål att tiden mellan brott och reaktion inte är alltför lång. Det är därför nödvändigt att ha en tidsfrist för ungdomsmålens handläggning i domstol. Frågan är om nuvarande ordning är tillfredsställande eller om någon ändring bör göras. Kommittén föreslår att 12 § andra stycket LUL skärps på det sättet att tidsfristen skall iakttas redan när åtal väcks för brott för vilket det är föreskrivet fängelse. Förslaget innebär att ett stort antal mål kommer att få handläggas med förtur. En fördel med att sänka gränsen är enligt kommittén att snatteri, skadegörelse, rattfylleri, grovt rattfylleri, grov olovlig körning m.fl. brott kommer att omfattas av fristen. Särskilt de mindre allvarliga förmögenhetsbrotten har en hög frekvens bland de yngsta lagöverträdarna, men också andra brott begås av ungdomar. Om kommitténs förslag genomförs skulle det emellertid innebära en betydande ökning av arbetsbördan både för domstolarna och åklagarna. Som flera remissinstanser påpekat finns det också en risk för att målen med de äldre ungdomarna, dvs. de som är , eftersätts. Om tillämpningsområdet för nu gällande frist utökas i den omfattning som föreslås kan det också innebära att den medverkan vid huvudförhandlingen av vårdnadshavare och företrädare för som regeringen vill uppnå försvåras. Utredningens förslag bör därför inte genomföras. Det finns dock skäl att ändra den nu gällande bestämmelsen så att dess tillämpningsområde anpassas till vad som i övrigt gäller i ungdomsmål. Den i 12 § LUL angivna tidsfristen bör gälla i mål där åtalet avser brott för vilket är föreskrivet fängelse . En sådan justering innebär inte någon större praktisk förändring. Det bör dock påpekas att de nya regler om ändrade straff för ett antal brott i som trädde i kraft (prop. 1992/93:141, bet. 1992/93:JuU16, rskr. 1992/93:220, SFS 1993:207) innebar att några brott som tidigare omfattats av bestämmelsen i 12 § LUL kom att hamna utanför området för tidsfristen. Detta beror på att särskilda straffskalor för ringa brott och brott av normalgraden infördes i vissa fall. Med regeringens förslag kommer dessa brott - samt ytterligare några brott, såsom ofredande och olovligt brukande - åter att omfattas. Det bör också noteras att straffmaximum för grovt rattfylleri numera höjts till fängelse . Ändringen trädde i kraft (prop. 1993/94:44, bet. 1993/94:JuU11, rskr. 1993/94:78, SFS 1993:1463). Ett mål som rör grovt rattfylleri skall således handläggas inom den tidsram som anges i 12 § LUL. Regeringens förslag: I mål om brott med fängelse i straffskalan där den misstänkte är , skall normalt vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges fostran höras i målet och således kallas till huvudförhandlingen. Vid lindrigare brott skall enbart underrättelse om åtalet och tiden för huvudförhandling lämnas. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Från några håll ifrågasätts värdet av en osanktionerad kallelse medan andra anser det följdriktigt att vårdnadshavares medverkan utökas också vid domstolsförfarandet. Skälen för regeringens förslag: Den unges vårdnadshavare skall enligt gällande rätt i vissa fall kallas till huvudförhandling. Det gäller i princip fall där det är aktuellt att döma den unge till fängelse eller skyddstillsyn. Enligt 9 § LUL får nämligen inte den som är dömas till sådan påföljd om inte den som har vårdnaden om honom har hörts i målet, där så lämpligen kunnat ske. I andra fall får domstolen avgöra från fall till fall om vårdnadshavare skall kallas till huvudförhandlingen. Detta framgår av 21 kap. 1 § RB, enligt vilken bestämmelse rätten, om den misstänkte är omyndig, skall höra vårdnadshavaren om det med hänsyn till brottets beskaffenhet eller annars är nödvändigt. Som regeringen har framhållit är det viktigt att engagera föräldrarna i arbetet med de unga lagöverträdarna. Detta engagemang behövs från brott till reaktion, och naturligtvis även därefter. Avsikten är inte bara att föräldrarna skall vara till stöd och hjälp för den unge utan också att göra klart för föräldrarna att de har ett ansvar för den unge. Regeringen har föreslagit åtgärder som syftar till att på förundersöknings- stadiet involvera föräldrarna i större utsträckning (se avsnitt 6.6). Det är dock minst lika viktigt att förmå föräldrarna att närvara vid rättegången mot den unge. Att höra föräldrarna kan också vara av värde för påföljdsfrågans bedömning. Frågan blir då hur man bäst skapar förutsättningar för att föräldrarna skall inställa sig vid huvudförhandlingen. , och även justitieutskottet (se bl.a. bet. 1989/90:JuU29 s. 22), anser regeringen att övervägande skäl talar för en ordning där vårdnadshavarna kallas till förhandlingen, men själv avgör om han vill inställa sig. Det skulle snarare vara negativt om en vårdnadshavare genom vitesföreläggande och hämtning eller dylikt tvingas närvara vid förhandlingen. Om närvaron skall innebära något positivt måste den enligt regeringens mening bygga på frivillighet. föreslog i sitt betänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92) att vårdnadshavare alltid skulle underrättas av dom- stolen om att en brottmålsförhandling rörande en person skulle äga rum. En underrättelse är emellertid, enligt regeringens mening, inte tillräcklig för att engagera vårdnadshavare i den utsträckning vi menar är nödvändig. Det kan antas att en kallelse, även om den inte är förenad med någon sanktion, kan ha en större, positiv inverkan på vårdnadshavarnas benägenhet att inställa sig. Regeringen föreslår därför att det i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare föreskrivs att vid åtal mot den som är för brott för vilket det är föreskrivet fängelse, vårdnadshavaren skall höras, om det kan ske och det inte finns särskilda skäl mot det. I fall där åtalet rör brott med enbart böter i straffskalan bör vårdnadshavarna inte kallas. Det är ju då oftast fråga om trafikbrott och mindre allvarliga brott, där föräldrarnas närvaro inte är lika betydelsefull. I sådana fall är det tillräckligt att föräldrarna underrättas om åtalet och om när huvudförhandlingen skall äga rum. Bestämmelsen kommenteras ytterligare i författningskommentaren (avsnitt 13.1). Domstolen skall självfallet avstå från att kalla vårdnadshavaren i de fall det, med hänsyn till upplysningar som lämnats till rätten, kan antas att dennes närvaro kommer att vara mer till skada än till nytta. Om det av någon annan särskild anledning inte är möjligt att höra vårdnadshavaren, bör det också vara möjligt för domstolen att avstå från kallelse. Vårdnadshavares utevaro bör inte, annat än om det av speciella skäl är nödvändigt att höra dem, utgöra hinder mot att hålla huvudförhandlingen. Vad som har sagts om vårdnadshavare bör inte gälla enbart dem som har den legala vårdnaden om den unge utan - i likhet med vad som föreslås beträffande vårdnadshavares och andras medverkan under förundersökningen (jfr avsnitt 6.6) - också den som har det faktiska ansvaret för den unges vård och fostran. När dessa hörs vid huvudförhandling bör de, såsom gäller för vårdnadshavare som hörs, ha rätt till ersättning för sin inställelse av allmänna medel. 9.4 Avkunnande av dom Regeringens förslag: En bestämmelse av innebörd att domen i mål mot dem som är skall avkunnas vid huvudförhandlingen eller annat rättens sammanträde, om det inte möter synnerliga hinder, tas in i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att en dom mot den som inte har fyllt , om inte hinder möter, skall avkunnas i den tilltalades närvaro om åtalet avser ett brott för vilket är föreskrivet fängelse. Om domen inte kan avkunnas efter förhandlingens avslutande skall ett särskilt sammanträde hållas. Remissinstanserna: Förslaget att ett särskilt sammanträde skall hållas för avkunnande av dom när detta inte kunnat ske i samband med huvudförhandlingen har fått ett i huvudsak negativt mottagande. Skälen för regeringens förslag: I ett brottmål skall som huvudregel dom i målet avkunnas efter rättegångens avslutande. Enligt 30 kap. 7 § RB gäller nämligen att överläggning skall hållas som huvudförhandlingen avslutas eller senast nästa arbetsdag, och om det kan ske, dom beslutas och avkunnas. När det av någon anledning behövs anstånd för att besluta eller skriva domen, får rätten besluta om detta, om det är oundgängligen erforderligt. Domen skall i sådant fall, om det inte finns synnerliga skäl, meddelas efter det att förhandlingen avslutats. Om den tilltalade är häktad, skall dom meddelas inom i stället . Det krävs alltså enligt bestämmelsens ordalydelse starka skäl för att underlåta att avkunna dom i anslutning till huvudförhandlingen. Praxis i domstolarna har emellertid utvecklats dithän att bestämmelsen tillämpats mindre strikt. Om domen inte avkunnas vid huvudförhandlingen, skall den avkunnas vid annat rättens sammanträde eller meddelas genom att hållas tillgänglig på rättens kansli, s.k. kanslidom. Bestämmelsen i 12 § andra stycket LUL innebär att den regel som gäller för häktade också gäller i fråga om domar mot personer om åtalet avser ett brott för vilket är föreskrivet fängelse. Det är i mål mot unga särskilt viktigt att domen, om den innebär att den unge fälls till ansvar, avkunnas när denne är närvarande. Domen kan förväntas göra ett starkare intryck på den unge om han får ta del av den muntligt och medan han har rättegången i färskt minne. Rättens ordförande har då också möjlighet att närmare förklara domens innebörd för den unge och även att framhålla betydelsen av att denne iakttar vad som kan vara föreskrivet i domen. Kommittén föreslår att i de fall där den tilltalade inte har fyllt och åtalet avser ett brott för vilket är föreskrivet fängelse skall, om inte hinder möter däremot, domen avkunnas vid huvudförhandlingen eller vid ett särskilt sammanträde. Till detta sammanträde bör den tilltalade, hans försvarare, vårdnadshavarna och åklagaren kallas. Kommittén redovisar de problem ett sådant förfarande skulle medföra. Bland annat nämns risken för att den unge uteblir från sammanträdet, risk för förseningar av tingsrättens övriga handläggning samt att förslaget innebär ökade kostnader. Kommittén anser emellertid att fördelarna överväger. Regeringen delar den uppfattning som flertalet remissinstanser ger uttryck för, nämligen att det inte är praktiskt att mera regelmässigt hålla särskilda sammanträden för avkunnande av dom mot unga lagöverträdare. Den formella möjligheten att hålla ett särskilt sammanträde för att avkunna dom finns också redan enligt gällande bestämmelse. Det är dock för ungdomsmålen önskvärt åstadkomma en stramare ordning än den som tillämpas. Detta bör ske genom att det i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare tas in en särskild regel i fråga om avkunnande av domar mot ungdomar. Bestämmelsen bör ta sikte på fall där den unge fälls till ansvar i målet. För dessa mål bör gälla att rätten skall avkunna domen vid huvudförhandling eller annat sammanträde om inte synnerliga hinder möter. Bestämmelsens tillämpningsområde bör dock inte begränsas enbart till dem som är . Det finns skäl att även för de äldre ungdomarna ha en något stramare reglering när det gäller avkunnande av dom. Det är inte heller nödvändigt att göra undantag för bötesmålen. De torde i flertalet fall vara av så enkel natur att det är möjligt att avkunna dom vid huvudförhandlingen. Regeringens förslag: Bestämmelsen om offentlig försvarare i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ändras så att en tilltalad som inte har fyllt har rätt till offentlig försvarare, om det inte är uppenbart att han saknar behov av försvarare. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. och flera andra remissinstanser anser att rätten till offentlig försvarare för personer skall vara utan undantag. Från åklagarhåll anförs att i bestämmelsen uttryckligen bör anges att rätten skall ta upp frågan om offentlig försvarare utan att någon begäran därom gjorts. Skälen för regeringens förslag: antog en konvention om barnets rättigheter. undertecknade konventionen och den trädde för del i kraft . ratificerade konventionen utan att reservera sig på någon punkt. Konventionens artikel 40 handlar om rättigheterna för barn som misstänks eller åtalas för eller befunnits skyldigt att ha begått brott. De skall enligt artikelns punkt 1 behandlas på ett sätt som främjar barnets känsla för värdighet och värde, som stärker barnets respekt för andra människors rättigheter och grundläggande friheter och som tar hänsyn till barnets ålder och önskvärdheten att främja att barnet återanpassas och tar på sig en konstruktiv roll i samhället. För detta ändamål skall konventionsstaterna enligt punkt 2 särskilt säkerställa att inget barn skall misstänkas eller åtalas för eller befinnas skyldigt att ha begått brott på grund av en handling eller underlåtenhet som inte var förbjuden enligt nationell eller internationell rätt då den begicks. Varje barn som misstänks eller åtalas för att ha begått brott skall vidare ha vissa särskilt uppräknade garantier. Det gäller bl.a. att barnet och direkt skall underrättas om anklagelserna mot sig och få juridiskt biträde eller annan lämplig hjälp vid förberedelse och framläggande av sitt försvar. Vidare skall barnet få saken avgjord utan dröjsmål av en behörig, oberoende och opartisk myndighet eller rättskipande organ i en opartisk förhandling enligt lag i närvaro av juridiskt eller annat lämpligt biträde och, såvida det inte anses strida mot barnets bästa, barnets föräldrar eller vårdnadshavare. Enligt konventionen skall konventionsstaterna fortlöpande upprätta rapporter om de åtgärder som vidtagits för att genomföra de rättigheter som erkänts i konventionen. överlämnade sin första rapport till FN . för övervakning av barnets rättigheter enligt har i anledning av rapporten haft synpunkter på reglerna om offentlig försvarare för barn i konflikt med lagen. Av en promemoria upprättad inom i anledning av förhör med inför kommittén framgår att kommittén fann det otillfredsställande att frågan om försvarare enligt bestämmelsen i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare var beroende av påföljdens karaktär eller de sociala myndigheternas välvilja. Man borde enligt kommittén se till att offentlig försvarare alltid förordnades då ett barn misstänktes ha begått ett brott. Regler om när offentlig försvarare skall förordnas finns dels i och dels i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. För den som är blir såväl reglerna i 21 kap. RB som bestämmelsen i 11 § LUL tillämpliga. Av 21 kap. 3 a § första stycket RB följer att en offentlig försvarare skall förordnas för den som begär det om han är anhållen eller häktad eller om han misstänks för ett brott för vilket det inte är stadgat lindrigare straff än fängelse . I dessa fall anses det nära nog undantagslöst finnas ett behov av offentlig försvarare. I andra stycket anges när det i andra fall kan finnas behov av offentlig försvarare. En sådan skall sålunda förordnas om den misstänkte är i behov av försvarare med hänsyn till utredningen om brottet, om försvarare behövs med hänsyn till att det är tveksamt vilken påföljd som skall väljas och det finns anledning att döma till annan påföljd än böter eller villkorlig dom eller sådana påföljder i förening eller om det i övrigt föreligger särskilda skäl med hänsyn till den misstänktes personliga förhållanden eller till vad målet rör. Som exempel på fall där den misstänktes förhållanden kan innebära att han har svårt att själv klara sitt försvar har nämnts mycket hög ålder, psykisk eller allvarlig psykisk sjukdom, nedsatt syn eller hörsel eller annat allvarligt handikapp. Om den misstänkte biträds av en försvarare som han själv har utsett, skall någon offentlig försvarare inte förordnas vid sidan av denne. En fråga om förordnande av offentlig försvarare skall enligt 21 kap. 4 § andra stycket RB tas upp då en framställning om det görs eller rätten annars finner anledning därtill. Enligt 12 § FUK skall en misstänkt, i samband med att han underrättas om skälig misstanke, underrättas om sin rätt att under förundersökningen biträdas av försvarare och om att offentlig försvarare i vissa fall kan förordnas. Av 23 kap. 5 § RB framgår att förundersökningsledaren skall göra anmälan till rätten om offentlig försvarare enligt 21 kap. 3 a § RB skall förordnas för den misstänkte. En offentlig försvarare kan förordnas även om den misstänkte inte begär det. Om någon begäran inte har gjorts bör emellertid ändå den misstänktes uppfattning tillmätas stor betydelse. Hänsyn bör tas till att en tilltalad som fälls enligt 31 kap. RB kan komma att få betala tillbaka försvararkostnaden eller del därav till staten. Enligt 11 § LUL gäller att en offentlig försvarare skall förordnas för en tilltalad som inte har fyllt om det finns anledning att döma till annan påföljd än böter, och om det inte är uppenbart att han saknar behov av offentlig försvarare. Denna regel gäller enligt ordalydelsen endast den som är tilltalad. Behovet av offentlig försvarare under förundersökningen för den som inte har fyllt och i fall där åtal aldrig väcks tillgodoses i stället genom reglerna i . En bestämmelse motsvarande den i 11 § LUL fanns redan i den lag med vissa bestämmelser om mål rörande brott av underårig som infördes . Av förarbetena till denna bestämmelse framgår att undantag från rätten till offentliga försvarare för underåriga skulle gälla i bagatellmål såsom mål rörande enkla trafikförseelser, våldsamt motstånd och bedrägligt beteende.