prop · GI0312 · 1995-01-01 00:00:00 — Detta talar för att det är möjligt att övervinna de praktiska svårigheter som kan finnas. Det är riktigt, som påpekar, att förslaget innebär att befogenheten att fatta vissa beslut, bl.a om tvångsmedel, kommer att ligga på åklagaren i egenskap av förundersökningsledare. Det är dock regeringens uppfattning att fördjupat samarbete mellan polis och åklagare minimerar de nackdelar som kan följa av att befogenheten att fatta vissa beslut övergår på åklagaren. När det gäller åklagarens möjlighet att meddela anvisningar rörande förundersökningens bedrivande kan nämnas att den enligt används i mycket liten utsträckning. Enligt utredningen finns heller inget behov av anvisningsrätten. Om en åklagare anser sig behöva meddela formella anvisningar beträffande en förundersökning, är den naturliga åtgärden att han övertar förundersökningsledningen. I den lagrådsremiss som regeringen har beslutat på grundval av åklagarutredningens förslag, föreslås att bestämmelsen upphävs. Möjligheten för åklagaren att meddela anvisningar rörande förundersökningen är mot angiven bakgrund inte något alternativ till att denne blir förundersökningsledare. Regeringen anser i likhet med kommittén att åklagaren i ökad omfattning bör vara förundersökningsledare i mål där den misstänkte inte har fyllt . Det är dock inte önskvärt att genomföra några förändringar när det gäller förundersökningsledningen i fråga om brott med enbart böter i straffskalan. Frågan är då vilken avgränsning som är lämplig att göra. Med kommitténs förslag till avgränsning - mål där den misstänkte är om på brottet kan följa fängelse - kommer förundersökningsledningen för många i och för sig bagatellartade brott att ligga hos åklagaren. Det innebär att åklagaren tas i anspråk i fall där hans juridiska kompetens egentligen inte krävs och där utredningen är av sådan ringa omfattning att tiden för att sätta sig in i ärendet är minimal. Det finns här inte mycket att vinna på att åklagaren är för- undersökningsledare. Avgränsningen bör därför enligt regeringens mening göras vid något allvarligare brott. En lämplig avgränsning är mål med mer än sex månaders fängelse i straffskalan. För att ge mer fasthet åt den förordade ordningen bör det inte överlåtas åt och Riksåklagaren att genomföra denna ändring utan en ny bestämmelse bör införas i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. 6.5 Tidsfrister för förundersökning och åtalsbeslut Regeringens förslag: En tidsfrist skall gälla för förundersökning beträffande den som är , om det är fråga om brott på vilket kan följa fängelse . Tidsfristen skall vara räknat för delgivningen av brotts- misstanke t.o.m. åklagarens beslut i åtalsfrågan. I undantagsfall skall tiden kunna förlängas. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens med de avvikelserna att tidsfristen enligt kommitténs förslag är och omfattar förundersökningar som rör brott på vilka kan följa fängelse. Remissinstanserna: Många remissinstanser är positiva till att en tidsfrist införs, men en del anser att är . Från flera håll påtalas att vad som skall gälla i undantagsfall i praktiken kommer att bli huvudregel. Riksåklagaren föreslår att det i stället för en tidsfrist införs ett generellt skyndsamhetskrav i ungdomsmål. Skälen för regeringens förslag: För förundersökningar gäller ett generellt krav på skyndsamhet. Som tidigare nämnts skall förundersökningen bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Frågan om det skall finnas bestämda tidsfrister för förundersökningar som rör unga lagöverträdare har varit uppe till diskussion men har aldrig lett till lagstiftning. I departementspromemorian Ändrade regler för åtalsunderlåtelse för unga lagöverträdare, m.m. (Ds Ju 1987:11) föreslogs en tidsfrist som innebar att polisen skulle anmäla till åklagaren om en utredning mot den som är inte kunde avslutas inom en viss, bestämd tid. Åklagaren skulle då automatiskt ta över förundersökningsledningen. Förslaget avvisades av föredragande statsrådet i prop. 1987/88:135 (s.35). Hon uttalade att hon var kritisk till de tankar om en frist för förundersökning som förts fram i promemorian, även om hon kunde hysa förståelse för syftet bakom dem. Vidare anfördes att en frist kopplad till ett hot om att polisen fråntas sin uppgift om fristen inte hålls, lätt kan leda till en stelbent ordning där myndigheterna värnar om sitt eget revir snarare än samarbetar. Hon menade också att förundersökningarna är av så skiftande beskaffenhet att en gemensam frist är svår att ställa upp. I stället betonades lämpligheten av att polisen regelbundet ger åklagaren underlag för en bedömning av hur snabbt utredningen fortskrider och att eventuella dröjsmål följs upp. Som en följd av resonemanget infördes i 2 § FUK ett krav på att undersökningsledaren, om denne inte är åklagare, skall hålla åklagaren under- rättad om förundersökningens gång i fråga om den som inte fyllt . Det föreskrevs vidare att polis och åklagare regelbundet skall samråda för att motverka dröjsmål i sådana förundersökningar. Som redovisats tidigare gäller enligt försöksförordningen en tidsfrist vid förundersökningar om brott av den som fyllt 15 men inte , om fängelse kan följa på brottet. Förundersökningen skall vara avslutad , om inte utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter gör detta omöjligt. Polisens handläggningstid har enligt BRÅ:s utvärdering minskat till ett medianvärde i försöksdistrikten. BRÅ menar att det framför allt är de organisatoriska förändringar som har genomförts som lett till att hand- läggningstiderna blivit kortare. Organisatoriska förändringar och förbättrat samarbete mellan myndigheter är av stor betydelse för att få till stånd en snabb handläggning av ungdomsärenden. Man bör emellertid inte bortse från betydelsen av andra åtgärder. En tidsfrist för förundersökningar kan utgöra det incitament till förändringar av organisationen som behövs för att åstadkomma en snabb handläggning. Det är också en fördel ur prioriteringssynpunkt, om det finns klara regler för hur som får gå åt. Med tanke på att det i domstol finns en tidsfrist för de allvar- ligare målen mot dem som inte har fyllt , är det naturligt och konsekvent att en frist gäller också för förundersökningen. Flera remissinstanser anför häremot att en tidsfrist för målen med de yngsta lagöverträdarna kan leda till att målen med de något äldre ungdomarna - och andra viktiga mål - eftersätts. En sådan risk finns, men den bör inte överdrivas. De förändringar som regeringen i övrigt föreslår torde leda till att resurserna i stort används bättre och att utrymme för snabbare handläggning av ungdomsmålen därigenom frigörs. Det kan i och för sig övervägas om en tidsfrist även bör omfatta målen med de äldre ungdomarna. En sådan ordning torde dock innebära alltför stora praktiska problem, som det är mest angeläget att målen mot de yngre handläggs snabbt. Den tidsfrist som föreslår omfattar tiden från det att den misstänkte underrättas om att han är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa till dess ett beslut i åtalsfrågan är fattat. Fristen börjar alltså inte löpa förrän utredningen fortskridit något. Å andra sidan omfattar den åklagarens beslut i anledning av förundersökningen. Som påpekar innefattar fristen också slutdelgivning av utredningen enligt 23 kap. 18 § RB med den misstänkte och hans försvarare samt skäligt rådrum för att begära ytterligare utredning eller göra de tillägg de anser behövas. En bestämd tidsfrist kan naturligtvis inte passa alla slags mål med unga. Omfattningen av brottsutredningarna kan variera kraftigt, från utredning av enstaka erkända brott till omfattande ligabrottslighet där allt förnekas. Sådana förhållanden påverkar naturligtvis utredningstiden. Det är inte heller alltid möjligt eller ens önskvärt att forcera fram en utredning. Det kan t.ex vara nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar tid, eller att hålla ett stort antal förhör. Tidsfristen får ju inte innebära att kvalitén på utredningen sänks eller att man av tidsskäl avstår från att vidta en i och för sig nödvändig åtgärd.Om fristen är för snäv riskerar man att den alltför ofta överskrids. Då får man, som flera remissinstanser befarar, en ordning där undantagsregeln blir huvudregel. Är fristen å andra sidan alltför generöst tilltagen kan följden bli att tiden utnyttjas fullt ut också i mål som kunnat avslutas tidigare. Det råder stor enighet bland remissinstanserna om att det är av väsentlig betydelse att lagföringen av unga lagöverträdare sker snabbt. Regeringen delar självklart den uppfattningen och anser att det mot den bakgrunden bör införas en tidsfrist för handläggningen av ungdomsmål hos polis och åklagare. När det gäller ungdomar anses emellertid, som vi tidigare varit inne på, själva lagföringen och särskilt förundersökningen ha ett kriminalpolitiskt egenvärde. Regeringen kan därför också hålla med dem som påpekar att om tiden mellan brottet och reaktionen är mycket kort, går något av den funktionen förlorad. Den synpunkten utgör ytterligare ett skäl för att den tidsfrist som väljs inte bör vara alltför kort. Med hänsyn till att åtskilliga remissinstanser ansett att kommitténs tidsfrist är för kort förordar regeringen en frist . För att undvika att hela fristen utnyttjas i fall där det inte finns skäl för det, bör i bestämmelsen anges att förundersökningen skall avslutas så snart det kan ske. Av främst praktiska skäl bör tidsfristen inte gälla vid alla förundersökningar mot ungdomar . Kommittén föreslår att tidsfristen skall gälla vid brott med fängelse i straffskalan. Regeringen anser för sin del att en sådan avgränsning skulle medföra en alltför stor arbetsbelastning för polis och åklagare. Det är dessutom vid de något allvarligare brotten som det är viktigt att reaktionen följer snabbt. Avgränsningen bör därför göras vid brott för vilka är föreskrivet fängelse . Tidsfristen kan inte vara absolut utan det måste finnas en möjlighet att göra undantag från den. Som redan framhållits varierar omfattningen av olika förundersökningar kraftigt. Situationen att den unge begår nya brott eller att nya brott upptäcks under förundersökningens gång måste också beaktas. Det får ankomma på åklagaren att i det enskilda fallet avgöra om tidsfristen behöver överskridas. Det bör dock krävas mycket starka skäl för att det skall få ske. Som kommittén föreslagit bör tidsfristen räknas från den tidpunkt då den unge delges underrättelse om att brottsmisstanken uppnått graden skälig misstanke och omfatta åklagarens beslut i åtalsfrågan, såsom att väcka åtal eller meddela åtalsunderlåtelse. Regeringens förslag: När den som är är skäligen misstänkt för brott skall vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran underrättas och kallas till polisförhöret, om det inte medför men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till en utvidgad medverkan av vårdnadshavare m.fl. föreslår att även andra som står den unge nära skall kallas till förhör. Skälen för regeringens förslag: Om någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för brott skall vårdnadshavaren, enligt 6 c § LUL, underrättas, om det inte finns särskilda skäl mot det. Bestämmelsen skall ses mot bakgrund av att ungdomar som begår brott behöver stöd både från myndigheter och från sina föräldrar eller andra vuxna i sin närmaste omgivning. Det är därför viktigt att på ett tidigt stadium i en brottsutredning engagera föräldrarna och få dem att medverka i arbetet med att komma till rätta med brottsligheten. Föräldrarnas stöd är betydelsefullt för den unge också genom att han därigenom får större möjligheter att ställa till rätta efter brottet, t.ex. vid kontakter med målsäganden. Avsikten är alltså inte enbart att vårdnadshavarna skall få reda på att deras barn har begått brott. Det viktigaste är att de kan förmås att aktivt medverka i lagföringsprocessen. Ett sätt att öka vårdnadshavarnas medverkan kan vara att de kallas till de förhör med den unge som polisen håller. Av den utvärdering BRÅ gjort av lagändringar och av försöksförordningen (jfr avsnitt 6.1) framgår att av föräldrarna i försöksdistrikten var närvarande när den unge hördes under förundersökningen. Motsvarande siffra för undersökningsdistrikten var . Det bör noteras att någon bestämmelse av innebörd att vårdnadshavare skall kallas till förhör under förundersökningen inte finns i försöksförordningen. Skillnaden i resultat kan möjligen tillskrivas det förhållandet att ungdomsmålen i försöksdistrikten ges större uppmärksamhet. Av BRÅ:s utvärdering kan slutsatsen dras att det finns ett inte obetydligt utrymme att öka föräldrarnas närvaro vid förhör med unga. Regeringen föreslår mot bakgrund av det sagda att en bestämmelse införs i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som innebär att vårdnadshavare kallas till förhör med misstänkta under , om det inte medför men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl emot det. I de fall där den unge har gripits och förhör skall hållas är det lämpligt att vårdnadshavarna genast underrättas och uppmanas att inställa sig för att närvara vid förhöret. Den unge bör tillfrågas om sin inställning till att vårdnadshavaren är närvarande. Kan han inte lämna något godtagbart skäl till att han inte vill att någon av dem skall närvara skall de kallas. Det bör finnas starka skäl för att man skall gå med på den unges önskan att slippa vårdnadshavarens närvaro vid förhöret. Om man kan misstänka att närvaron skulle vara till större skada än nytta, bör dock kallelse underlåtas. Om det visar sig att den unge inte är särskilt talför vid förhöret kan man låta vårdnadshavarna lämna rummet. Det viktiga är inte att dessa sitter med vid själva förhöret utan att de finns tillgängliga och kan bilda sig en uppfattning om vad som hänt och vara till stöd och hjälp för den unge. För det fall förhör hålls bör vårdnadshavarna få en särskild kallelse där de erinras om att det är av stor vikt att de är närvarande. Det är dock värdefullt om polisen också tar kontakt med vårdnads- havarna per telefon och avtalar för förhör. På det sättet skapas större förutsättningar för att de kan närvara. Kommittén har övervägt att till kallelsen knyta ett vite eller annan påföljd. Detta är enligt regeringens mening av olika anledningar mindre lämpligt. Föräldramedverkan bygger på att föräldrarna skall vara ett stöd för den unge och att kontakt skall etableras med i första hand företrädare för men också med polisens handläggare. En ordning där vårdnadshavarna tvingas att närvara skulle motverka dessa syften. En sådan ordning skulle också innebära administrativt merarbete som tar tid och kraft från handläggningen av ungdomsärendena. Förslaget innefattar ingen begränsning i fråga om det brott misstanken avser. När det gäller strävan att öka vårdnadshavarnas medverkan i lagföringsprocessen finns det ingen anledning att undanta ens de lindrigaste brotten. Regeringen ser det tvärtom som självklart att föräldrar i alla sammanhang där deras barn har begått brott eller på annat sätt överträtt regler ingriper och tar del i de åtgärder som kan behövas för att komma till rätta med brottsligheten. Om den unge exempelvis är fosterhemsplacerad eller bor hos sina far- eller morföräldrar kan det vara lämpligare att de som har det faktiska ansvaret för den unge underrättas och kallas till polisförhören. Det är ju i sådana fall dessa som fyller den funktion föräldrar har. Vad som gäller för vårdnadshavare bör därför gälla också för annan som svarar för den unges vård och fostran. Det är inte nödvändigt att strikt formellt avgränsa den krets personer som avses. Förslaget innebär ju inte något åliggande att närvara vid förhören. Det är snarare en åtgärd som syftar till att underlätta för dem som står den unge nära att bidra till att denne inte begår ytterligare brott, genom att de får en närmare kännedom om brottsutredningen. I de fall tveksamhet uppstår om vem som svarar för vård och fostran av den unge kan kontakt tas med både vårdnadshavare och annan som kan anses ha rollen av fostrare. Regeringens förslag: Polisen skall genast underrätta socialnämnden när någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för ett brott på vilket kan följa fängelse. bör i normalfallet närvara vid förhör med den unge i dessa fall. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Endast ett fåtal av remissinstanserna har yttrat sig i denna del. Flertalet av dem är positiva. föreslår att socialnämnden skall underrättas endast om det kan ske utan men för utredningen och anfört att det inte är tillfredsställande om socialnämnden underrättas om en brottsmisstanke innan den unge själv fått del av misstanken. i framför liknande synpunkter och avstyrker förslaget med hänvisning till att det kan innebära att företrädare för socialnämnden tar kontakt med den misstänkte innan polisen hållit förhör med honom, vilket skulle vara till men för utredningen. Skälen för regeringens förslag: Någon generell bestämmelse om att socialnämnden skall underrättas om misstankar om brott begångna av ungdomar finns inte. I förundersökningskungörelsen finns dock ett antal bestämmelser om förhör under förundersökningen med barn, däribland en bestämmelse om underrättelse till socialnämnden. I första hand avses förhör med den som är . I 18 § anges att ett sådant förhör skall hållas av person med särskild fallenhet för uppgiften och i 17 § att förhöret skall verkställas och planeras så att fara för att den unge tar skada inte uppkommer. Också förhör med äldre ungdomar omfattas av bestämmelserna. Enligt 16 § FUK gäller att socialnämnden, om inte hinder möter, skall underrättas om tid och plats för förhör med den som är om det finns skäl till antagande att vad som förekommit bör föranleda ingripande från nämnden. I försöksdistrikten gäller enligt försöksförordningen att socialnämnden genast skall underrättas om den som fyllt 15 men inte , är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa. Det är av flera olika skäl viktigt att socialnämnden blir underrättad i ett tidigt skede när en ung person är misstänkt för brott. Möjligheterna ökar därigenom för företrädare för att medverka under brottsutredningarna. Det blir exempelvis rent praktiskt lättare att ordna så att någon från kan närvara vid förhör med den unge. Det finns med en sådan ordning också förutsättningar för att snabbt genomföra den utredning om den unges levnadsomständigheter som måste göras. En tidig underrättelse ger också socialnämnden möjlighet att agera på ett tidigt stadium för att få i gång olika stödåtgärder. I flertalet fall torde misstankegraden "skälig misstanke" inte ha uppnåtts innan förhör med den misstänkte själv hållits. Den risk för att en företrädare för socialnämnden tar kontakt med den unge i anledning av ett brott innan polisen gör det, bör därför vara liten. Om fråga uppkommer att underrätta socialnämnden innan förhör med den unge hållits, bör problemet kunna lösas praktiskt genom att företrädaren för socialnämnden upplyses om förhållandet och genom att polisen lägger ned extra ansträngningar på att hålla förhör med den unge.Regeringen anser i likhet med att en bestäm- melse om underrättelse till socialnämnden bör införas i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Enligt kommitténs förslag begränsas underrättelseskyldigheten till ärenden där den misstänkte är och det är fråga om brott på vilket fängelse kan följa. Det kan ifrågasättas om tillämpningsområdet för bestämmelsen bör avgränsas på annat sätt. De bestämmelser om tidsfrist för förundersökningen och om förundersökningsledningen som regeringen föreslår i detta ärende omfattar enbart brott med fängelse i straffskalan. Praktiska skäl kan sägas tala för att en bestämmelse om underrättelse till socialnämnden avgränsas på samma sätt. De skäl som motiverar att regeln införs gäller emellertid också för mindre allvarliga brott, med undantag för brott med enbart böter i straffskalan. I sistnämnda fall är ju socialnämndens insatser normalt inte påkallade. Regeringen stannar således för att bestämmelsen bör avgränsas på det sätt kommittén föreslår. Den nu behandlade bestämmelsen avser underrättelse om att misstanke om brott föreligger. Det är emellertid angeläget att också på andra sätt utöka socialnämndens medverkan när en ung människa har begått ett brott. föreslår en regel i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som innebär att en företrädare för skall vara närvarande vid förhör med den som inte fyllt om hinder inte föreligger och det inte innebär men för utredningen. Att en person från är närvarande innebär ett stöd för den unge som får information om brottet och omständigheterna omkring detta. Vidare kan på ett tidigt stadium kontakt etableras med den unge, liksom med hans föräldrar, som enligt regeringens förslag normalt också skall kallas till förhöret. En bestämmelse om att en företrädare från skall närvara vid förhör med unga bör därför införas i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Undantag bör dock göras om närvaro av en socialtjänsteman inte är möjlig eller om den skulle innebära men för utredningen. På samma sätt som i fråga om underrättelse till socialnämnden bör ärenden om brott med enbart böter i straffskalan undantas. Domstolen har en skyldighet att se till att det finns utredning om den tilltalades levnadsomständigheter och om de personliga förhållanden som kan vara av betydelse för bedömning av påföljdsfrågan, om det är fråga om att döma till annan påföljd än böter eller det annars finns särskild anledning (46 kap. 9 § RB). De former av personutredning som är vanligast förekommande är yttrande från frivårdsmyndighet, läkarintyg, yttrande från socialnämnden och rättspsykiatrisk undersökning. Härutöver kan nämnas att när ett mål avgörs skall personbevis och utdrag ur kriminalregistret finnas tillgängliga. Yttrande från frivårdsmyndighet och läkarintyg regleras i lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. som trädde i kraft (prop. 1991/92:2, bet. 1991/92:JuU4, rskr. 1991/92:24). Enligt 1 § skall domstolen inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten om det i ett brottmål behövs särskild utredning om den misstänktes personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att den misstänkte avhåller sig från fortsatt brottslighet. Något yttrande behövs inte om domstolen redan har tillräcklig utredning eller inhämtar sådan på annat sätt. Ett beslut att inhämta särskild personutredning skall meddelas så snart det lämpligen kan ske. Om allmänt åtal inte har väckts får, enligt 2 §, beslut meddelas endast under förutsättning att den misstänkte har erkänt eller att det annars finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet. Domstolen bör, om åklagaren eller den tilltalade väcker frågan om t.ex. kontraktsvård eller andra föreskrifter inom ramen för en skyddstillsyn, upplysa om detta i beslutet att inhämta yttrande. Detsamma gäller om det finns skäl att anta att det finns personliga omständigheter av det slag som avses i 29 kap. 5 § eller om yttrandet är avsett att utgöra underlag enbart i en viss fråga. Domstolen skall vidare i beslutet ange inom vilken tid yttrandet skall lämnas. I propositionen anges att frivårdsmyndigheten, för att ha rimlig tid att genomföra utredningen och lämna ett yttrande, normalt bör få till sitt förfogande. Är den tilltalade häktad kan naturligtvis tiden sättas kortare. I 1 § förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. sägs att rätten i beslut om yttrande från frivårdsmyndigheten skall ange inom vilken tid yttrandet skall lämnas, och att rätten skall samråda med frivårdsmyndigheten om yttrandet skall lämnas än en månad.