prop · GI0310 · 1995-01-01 00:00:00 — Möjligheter till samordningsvinster när lagstiftningen nu sammanförs till en miljöbalk måste beaktas. Det är också viktigt att beslut om föreskrifter fattas på en konstitutionell nivå som framstår som lämplig i det enskilda fallet. Samtliga dessa frågor har vi berört och behandlat i avsnitt 4.2.2. Vi har funnit att kommitténs förslag med ett särskilt kapitel med bemyndiganden inte bör föras in i balken. Vi har med utgångspunkt i våra slut- satser i avsnitt 4.2.2 fört in bemyndiganden i kapitlen om miljökvalitetsnormer (6 kap. 1 och 5 §§), miljökonsekvensbeskrivningar (8 kap. 1 och 2 §§), skydd för naturområden (9 kap. 2, 10, 12, 16 och 17 §§), skydd för växt- och djurlivet (10 kap. 3-7 §§), vissa arbetsföretag i naturen m.m. (11 kap. 4, 5, 7 och 9§§), miljöfarlig verksamhet, (13 kap. 6-11 och 40-41 §§), kemiska produkter (14 kap. 1,3 och 8-12 §§), hälsoskydd (15 kap. 6-10 §§), avfallshantering (16 kap 5, 7, 9-10 och 15 §§) , tillsyn (18 kap. 1 §), avgifter (19 kap. 1-4 och 7 §§) samt miljöskyddsavgifter, (22 kap. 3 §). Vi anser att dessa bemyndiganden täcker de behov som finns inom ram. I stor omfattning motsvarar dessa bemyndiganden föreskrifter som finns redan i gällande lagstiftning. Nyheterna gäller främst föreskrifter om miljökvalitetsnormer och bemyndigandet om normregler i avsnittet om miljöfarlig verksamhet samt bemyndigandet att meddela närmare föreskrifter om miljöskyddsavgifter. Genom vårt förslag täcks flertalet av de förslag till bemyndiganden som har lämnats i kommitténs betänkande. På några punkter innebär dock vårt ställningstagande att vissa av de allmänt hållna bemyndigandena i kommitténs huvudbetänkande, 4 kap., inte får någon direkt motsvarighet i regeringens förslag till miljöbalk. Kommittén har föreslagit en bestämmelse om att föreskrifter som meddelas med stöd av balken skall grundas på balkens allmänna aktsamhetsregler och föreskrifter om miljökvalitetsnormer. Enligt regeringens mning är det nödvändigt att de föreskrifter som utfärdas med stöd av särskilda bemyndiganden också står i samklang med balkens aktsamhetsregler. Någon särskild föreskrift om detta behövs enligt vår mening inte. Kommittén har vidare föreslagit ett allmänt bemyndigande att meddela undantag i särskilda fall från balkens föreskrifter. Som kommittén påpekar torde en sådan ordning kunna tillämpas utan särskild lagbestämmelse därom. Det finns också vissa allmänna hinder mot undantagsbeslut, t.ex. bindande EG-rätt. Liksom bör den ordningen gälla att ställning tas i det enskilda fallet till förutsättningarna för att medge undantag. Kommittén har också föreslagit ett bemyndigande av allmän karaktär för regeringen att under vissa omständigheter överlåta åt kommunerna att meddela föreskrifter. Som kommittén framhåller motsvarar den av kommittén föreslagna föreskriften närmast 13 § hälsoskyddslagen. Vi anser att ett motsvarande bemyndigande bör tas in i balkens särskilda föreskrifter om hälsoskydd. Mot bakgrund av i huvudsak 26 § hälsoskyddslagen har kommittén slutligen föreslagit ett särskilt bemyndigande som gäller undantagsföreskrifter för det fallet att krigsförhållanden råder. Regeringen delar uppfattningen att ett allmänt hållet bemyndigande som gäller försvaret av bör finnas i . Krig är det mest allvarliga miljöhotet. I vissa fall måste därför kraven på försvaret vara andra än dem som gäller för samhället i övrigt. Det kan därför finnas skäl för att toleransnivån mot försvarets verksamhet under vissa förhållanden är högre än mot verksamhet i övrigt. Den ram för att meddela föreskrifter av hänsyn till försvaret av som kommittén har föreslagit är enligt regeringens mening väl snäv. Som kommittén också har varit inne på och som påpekats av är ett alternativ till det kommittén har föreslagit att hämta förebilden till det bemyndigande som skall tas in i i 64 § miljöskyddslagen, där siktet mer allmänt är inställt på totalförsvarets förhållanden. I detta sammanhang är det dock också angeläget att påpeka att miljölagstiftningen gäller och skall tillämpas även i ett skede av t.ex. krigsfara om särskilda föreskrifter inte har meddelats med stöd av nu ifrågavarande bemyndigande. vill regeringen hänvisa till sina ställningstaganden i UNCED-propositionen (prop. 1993/94:111, 57 f.) när det gäller avvägningen mellan försvarsintressena och miljöintressena. Verksamheten inom totalförsvaret genomförs i enlighet med de mål som har fastställts av statsmakterna. Sålunda skall försvarsmakten i fred bl.a. vidta förberedelser för verksamhet i krig. Regeringen har regleringsbrev angett att detta är det övergripande målet också i miljöhänseende. Regeringen anser att intresset att verksamheten inom totalförsvaret i fred bedrivs på ett ändmålsenligt sätt har en sådan övergripande betydelse att det i vissa fall leder till att miljöfarlig verksamhet måste tillåtas. Detta innebär att det kan vara nödvändigt att regeringen meddelar särskilda föreskrifter för att försvarsmakten skall kunna fullgöra sin huvuduppgift. 4.15Tillsyn och avgifter m.m. Regeringens förslag: Tillsynen över efterlevnaden av och av föreskrifter och villkor som meddelats med stöd av balken skall utövas av den eller de statliga myndigheter som regeringen bestämmer. Regeringen får också föreskriva att kommunerna skall utöva tillsyn. Efter åtagande av en kommun får regeringen eller den statliga myndighet regeringen bestämmer överlåta till kommunen att utöva tillsyn som annars tillkommer en statlig myndighet. Detta gäller inte verksamhet som utövas av Försvarsmakten. Har en kommun gjort framställning om överlåtelse av tillsynen och finner myndigheten att överlåtelse inte bör ske i enlighet med framställningen, skall myndigheten, om kommunen begär det, med eget yttrande överlämna ärendet till regeringen för avgörande. Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att endast regeringen skall kunna delegera sådan tillsynsverksamhet som annars tillkommer statlig myndighet. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland , Statskontoret samt några av länsstyrelserna är positiva till att bestämmelserna om tillsyn samlas i ett kapitel i . Flertalet länsstyrelser samt Försvarsmakten, och har framhållit att det av lagtexten bör framgå att har ett övergripande tillsynsansvar inom länet och för försvarets verksamhet. Flera remissinstanser, bl.a. några kommuner, är positiva till att kommunerna föreslås få ett utökat ansvar för den lokala tillsynen. Flertalet av remissinstanserna, huvudsakligen kommuner, några länsstyrelser, och LO anser emellertid att kommunerna med samma grad av frihet som skall kunna åta sig tillsynsansvar över miljöfarlig verksamhet. Skälen för regeringens förslag: I flertalet av de lagar som bör ingå i är tillsynsbestämmelserna samlade under rubriken tillsyn och reglerar i allmänhet myndigheternas ansvar och befogenheter inom tillsynsområdet. Dock förekommer inte sällan bestämmelser som mer har karaktären av aktsamhetsregler. I sådana bestämmelser regleras bl.a. vissa kontrollfrågor. Det förekommer också att bestämmelser som i vissa lagar införts under rubriken tillsyn förts in under andra rubriker i andra lagar . Övervägandena om att i införa gemensamma tillsynsbestämmelser förutsätter att begreppet tillsyn klart definieras. Enligt regeringens uppfattning bör begreppet tillsyn i princip förbehållas myndigheternas arbete med att tillse att gällande lagstiftning efterlevs. För detta arbete krävs lämpligt utformade tillsynsbestämmelser. De myndigheter som erhållit befogenheter att utnyttja dessa bestämmelser bör kallas tillsynsmyndigheter. Tillsynen kan emellertid omfatta även andra uppgifter än de som framgår av lagtexten och som bör medföra befogenheter att ingripa med tvångsåtgärder mot enskilda personer. Det finns ett utrymme för att ytterligare kartlägga och precisera tillsynens omfattning. Vilka myndigheter som tilldelats tillsynsansvar regleras antingen genom lagbestämmelser eller genom förordningar eller ibland genom bådadera. En samordning av tillsynsbestämmelserna i en miljöbalk förutsätter, för att inte överskådligheten skall förloras, att regleringen av bl.a. vilka myndigheter som skall vara tillsynsmyndigheter sker genom särskilda förordningar utfärdade av regeringen med stöd av balken. Det är därför inte lämpligt att, som en del av remissinstanserna, bl.a. några kommuner, Försvarsmakten, och föreslagit, direkt i lagtexten föreskriva vilka tillsynsmyndigheterna är eller närmare bestämmelser för olika områden. En sådan ordning som föreslås av kommittén och som för övrigt redan gäller enligt flera lagar ger regeringen möjlighet att vid behov göra erforderliga justeringar och ändringar i fördelningen mellan myndigheterna av deras inbördes ansvar. Av direktiven, dir. 1993:43, framgår att de områden som Miljöorga- nisationsutredningen skall behandla är bl.a. formerna för tillsyn enligt inklusive fördelningen av tillsynsansvaret mellan central, regional och lokal nivå. Vidare bör utredaren, enligt uppdraget, föreslå en lämplig organisation för tillsyn enligt så att de samlade myndighetsresurserna fördelas och utnyttjas på ett effektivt sätt och fångar upp de möjligheter till rationaliseringsvinster som den samordnade lagstiftningen ger. Vad gäller tillsynen är utgångspunkten att uppdelningen av tillsynsansvaret mellan och kommunerna bör göras tydligare än . Utredningen skall genomföras i nära samarbete med och med utgångspunkt i kommitténs förslag och bedömningar samt remissinstansernas synpunkter. Uppdraget skall redovisas . Som framgår av redogörelsen för är det utredningens uppgift att bl.a. utreda och lämna förslag till fördelningen av tillsynsansvaret mellan länsstyrelserna och kommunerna. Regeringen föreslår därför inte några förändringar i detta sammanhang. Regeringen avser i stället att återkomma då lämnat sitt förslag. Vissa remissinstanser, i huvudsak kommuner, har framfört att även annan myndighet än regeringen bör kunna delegera tillsynsansvaret till kommunen. Enligt 44 a § miljöskyddslagen kan , efter åtagande av en kommun, delegera tillsynsansvaret för sådan miljöfarlig verksamhet som annars har tillsynen över. I de fall finner att överlåtelse inte bör ske skall ärendet på kommunens begäran överlämnas till regeringen för prövning. Om tillsynen överlåtits till kommunen och det skulle inträffa att den kommunala nämnden visar passivitet i sitt tillsynsarbete kan återta delegationen och på nytt bli ansvarig för tillsynen (jfr. uttalanden av Lagrådet och departementschefen i prop. 1980/81:92 s.451 f. och s.468 f). Regeringen anser att detta bör komma till uttryck direkt i lagtexten. Regeringen anser således att en kommun, i avvaktan på Miljöorgani- sationsutredningens förslag, bör kunna åta sig tillsynsansvar som annars tillkommer en statlig myndighet i samma omfattning som gäller , vilket också innebär att Försvarsmaktens verksamhet är undantagen. I finns till skillnad mot tidigare lagstiftning inga föreskrifter om att beslut skall fattas av kommunala nämnder. Det gäller såväl tillsynsbeslut som beslut i andra frågor. Detta överensstämmer med de principer som gäller enligt kommunallagen. Enligt 3 kap. 3 § kommunallagen skall kommunfullmäktige tillsätta de nämnder som utöver styrelsen behövs för att fullgöra kommunens uppgifter enligt särskilda författningar. I de fall tillsynen över exempelvis miljöfarlig verksamhet utövas av kommunen kan denna utan att det bryter mot 3 kap. 5 § kommunallagen komma att utöva tillsyn över sina egna miljöfarliga verksamheter, såsom avloppsreningsverk och avfallsanläggningar. Lämpligheten av en sådan konstruktion kan ifrågasättas. Regeringen anser emellertid, i likhet med flera remissinstanser, att det inte finns anledning att generellt undanta de kommunala verksamheterna från den kommunala tillsynen. Detta är dock ett exempel på områden där bör kunna besluta att tillsynsansvaret flyttas från en myndighet till en annan. möjlighet att utse en tillsynsmyndighet utvecklas närmare i avsnitt 4.16. Enligt miljöskyddslagen åligger det tillsynsmyndigheten att verka för att överträdelser av lagen beivras. I denna skyldighet ingår bl.a. att om misstanke om överträdelse uppkommer skall tillsynsmyndigheten ta upp saken och utreda den så att myndigheten kan bedöma om anmälan till åtal skall ske. Kommittén har föreslagit att motsvarande bestämmelse införs i balken. Bestämmelsen skulle i så fall bli generellt tillämplig för hela balkens område. Regeringen anser emellertid att det får anses som självklart att det ingår i en tillsynsmyndighets uppgifter att se till att en överträdelse som uppdagas beivras. Regeringen anser därför att det inte behövs en särskild bestämmelse om detta i balken. 4.15.2 Förelägganden och förbud Regeringens förslag: Tillsynsmyndigheterna skall ha möjlighet att meddela sådana förelägganden och förbud som i enskilda fall behövs för att lagstiftningen skall efterlevas. Ett föreläggande eller förbud skall, om det meddelats någon i egenskap av ägare till en fastighet, tomträttshavare, eller en ägare till en byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör någon annan, antecknas i fastighetsboken. Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstsanserna: Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig är positiva till förslaget. Skälen för regeringens förslag: Miljöskyddslagen bygger på företagens frivilliga medverkan i tillsynen. En viktig uppgift för tillsynsmyndigheterna är att genom rådgivning verka för att lagbestämmelserna efterlevs. I samband med en lagändring uttalade departementschefen (prop. 1987/88:85) att den dåvarande lagstadgade skyldigheten att meddela råd i vissa fall visat sig utgöra ett onödigt hinder för tillsynsmyndigheten att genom föreläggande effektivt förebygga olägenheter. Genom lagändringen befriades till- synsmyndigheterna från skyldigheten att innan ett föreläggande utfärdas först meddela råd. I hälsoskyddslagen finns emellertid den lagstadgade rådgivningsskyldigheten fortfarande kvar. I brådskande fall kan dock förelägganden och förbud meddelas . I de övriga lagarna finns ingen rådgivningsskyldighet inskriven. I förarbetena till lagen om kemiska produkter (prop. 1984/85:118 s. 52) sägs dock att tillsynsmyndigheten vid bristande efterlevnad av lagen bör söka nå rättelse på frivillig väg genom råd och anvisningar. Bestämmelserna om myndigheternas möjligheter att meddela förelägganden om skyddsåtgärder och försiktighetsmått eller förbud är relativt enhetliga i de olika miljölagarna. Naturvårdslagen skiljer sig dock från de övriga lagarna bl.a. på det sättet att lagen inte innehåller några uttryckliga tillsynsregler. Naturresurslagen har visserligen en tillsynsparagraf (6 kap. 3 §) men den ger inte tillsynsmyndigheterna befogenheter att använda för den enskilde tvingande åtgärder. Enligt nuvarande miljölagar ankommer det i princip på tillsynsmyndigheten att själv bedöma i vilka fall ingripanden bör ske i form av förelägganden eller förbud. Lagtexten är i allmänhet så utformad att tillsynsmyndigheten i enskilda fall får meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Ordet "behövs" ger uttryck för att tillsynsmyndigheten inte skall tillgripa mer omfattande tvångsåtgärder än vad som är nödvändigt. Det bör dock understrykas att tillsynsbestämmelserna inte kan användas för att meddela generella förelägganden eller förbud av normkaraktär. Det förekommer emellertid att det i lagtexten eller som en följd av lagmotiven införts begränsningar i tillsynsmyndigheternas handlingsutrymme. Enligt renhållningslagen har tillsynsmyndigheterna endast rätt att meddela de förelägganden och förbud som uppenbart behövs (23 §). Liknande bestämmelser fanns tidigare i andra miljölagar men har där successivt mönstrats ut. I miljöskyddslagen finns emellertid vissa andra begränsningar i tillsynsmyndigheternas handlingsutrymme. Ett föreläggande eller förbud får nämligen i princip inte riktas mot företag som erhållit tillstånd enligt miljöskyddslagen. Under alldeles särskilda förhållanden äger dock tillsynsmyndigheten kortfristigt meddela de brådskande förelägganden eller förbud som motiveras av omständigheterna. Ett tillstånd enligt lagen om kemiska produkter hindrar däremot inte en tillsynsmyndighet från att i ett enskilt fall ingripa med stöd av tillsynsreglerna i den lagen. I förarbetena till hälsoskyddslagen (prop. 1981/82:219 s. 35) finns vissa uttalanden som begränsar miljö- och hälsoskyddsnämndens möjligheter att meddela förelägganden och förbud mot planerade verksamheter. Enligt den praxis som utvecklats inom miljöskyddsområdet finns det inte något hinder mot att en tillsynsmyndighet meddelar förbud mot en planerad verksamhet om denna bedöms stå i strid med tillåtlighetsreglerna i miljöskyddslagen. Några remissinstanser har påpekat att det i lagtexten bör föreskrivas en rådgivningsskyldighet för tillsynsmyndigheten. Enligt regeringens uppfattning saknas det emellertid anledning att i införa särskilda regler om myndigheternas rådgivningsverksamhet. En sådan skyldighet får anses normalt ingå i tillsynsmyndighetens roll utan att något särskilt lagstöd behövs. Det bör alltså stå tillsynsmyndigheterna fritt att själva avgöra i vilka sammanhang råd bör meddelas. Denna bedömning bör givetvis ske med utgångspunkt i överträdelsens art. I allmänhet bör liksom överenskommelser om rättelse eftersträvas. Enligt regeringens uppfattning bör i finnas en bestämmelse som ger tillsynsmyndigheten befogenhet att meddela de förelägganden och förbud som behövs för att balken eller föreskrifter eller villkor meddelade med stöd av balken skall efterlevas. Bestämmelsen bör utformas i överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i lagen om kemiska produkter. Något uppenbarhetsrekvisit bör inte föreskrivas vilket innebär att någon principiell begränsning till klara fall inte görs. Understrykas bör att myndigheten inte får befogenhet att meddela några generella förelägganden eller förbud. Ingripanden kommer således endast att kunna ske i ett enskilt fall. bör således kunna meddela ett föreläggande eller ett förbud om inte föreskrifterna i balken efterlevs. Ett åsidosättande av aktsamhetsregler som gäller för den aktuella verksamheten kan sålunda föranleda ett ingripande från tillsynsmyndighetens sida. Som exempel kan nämnas principen om bästa möjliga teknik och skyldigheten att avhjälpa skadan även då verksamheten har upphört. Det närmare innehållet i och utformningen av de allmänna aktsamhetsreglerna motiveras i avsnitt 4.4. Likaså kan tillsynsmyndigheten ingripa med ett föreläggande eller ett förbud exempelvis då ett villkor i ett tillstånd inte efterlevs. Vad gäller tillståndsgiven verksamhet bör tillsynsmyndigheten som regel inte kunna ingripa i frågor som regleras genom villkor i tillståndet. Undantag från denna princip bör dock kunna göras om särskilda omständigheter föreligger, exempelvis vid olyckshändelser eller andra oförutsedda händelser av allvarlig karaktär. Bestämmelsen bör vara tillämplig oavsett om verksamheten bedrivs eller har upphört. I brådskande fall bör således tillsynsmyndigheten trots att ett tillstånd meddelats kunna meddela de brådskande förelägganden eller förbud som motiveras av omständigheterna. De situationer som avses är nödsituationer, olyckor och liknande fall där tillsynsmyndigheten kortfristigt måste kunna meddela de brådskande förelägganden eller förbud som motiveras av omständigheterna. Om verksamheten har upphört torde det huvudsakligen röra sig om återställningsåtgärder eller åtgärder för att forsla bort kvarblivet avfall efter verksamheten eller liknande åtgärder. skall naturligtvis inte tillgripa mer ingripande tvångsåtgärder än vad som behövs i varje enskilt fall. Som framgår av vad som sagts ingår det i tillsynsmyndighetens normala uppgifter, även om det inte i lagtexten föreskrivs en rådgivningsskyldighet, att meddela de råd myndigheten finner erforderliga. En tillsynsmyndighet bör alltid vid bristande efterlevnad försöka nå rättelse på frivillig väg genom råd och förslag till åtgärder. När däremot den frivilliga vägen inte är framkomlig bör tillsynsmyndigheten ingripa med föreläggande och förbud. Med hänsyn till möjligheterna att genom att avyttra en fastighet undgå - och därmed också försena - angelägna rättelseåtgärder finns det i naturvårdslagen och hälsoskyddslagen en möjlighet för myndigheterna att översända ett vitesföreläggande för anteckning i fastighetsboken eller tomträttsboken. Har en sådan anteckning skett gäller föreläggandet även mot ny ägare. Motsvarande regel bör införas bland tillsynsbestämmelserna i . Regeringen anser emellertid, i motsats till kommittén, att bestämmelsen endast skall vara tillämplig i de fall där föreläggandet eller förbudet meddelats någon i egenskap av ägare till en fastighet, tomträttshavare, eller ägare till en byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör någon annan, dvs. samma område som omfattas av naturvårdslagen och hälsoskyddslagen. Ett beslut om föreläggande eller förbud fattat med stöd av miljöskyddslagen gäller, om inte annat förordnas, med omedelbar verkan. Detta innebär att beslutet gäller även om det överklagas. Beslut enligt de övriga lagarna gäller emellertid endast om myndigheten särskilt förordnat om det. Regeringen anser att det bör ankomma på tillsynsmyndigheterna att själva bedöma om ett beslut om föreläggande eller förbud skall gälla eller inte. Därför har den lagtekniska lösningen valts att tillsynsmyndigheten, i de fall den anser att så är erforderligt, kan förordna att ett beslut skall gälla utan hinder av att det inte vunnit laga kraft. Regeringens förslag: Ett beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna är positiva till kommitténs förslag. Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande lagar får ett beslut om föreläggande eller förbud förenas med vite. I hälsoskyddslagen finns en bestämmelse om att vitet inte får förvandlas. I renhållningslagen finns en bestämmelse om att frågan om utdömande av vite prövas av . Vite är ett ekonomiskt tvångsmedel. Det används som ett individuellt påtryckningsmedel för att tvinga fram vissa närmare angivna prestationer av den mot vilken viteshotet riktas. Det har den fördelen framför straff att det kan anpassas till vad som krävs för att ändamålet med vitet skall genomföras. Vitet kan dessutom vid behov bestämmas till väsentligt högre belopp än vad motsvarande bötesstraff skulle uppgå till. Användningen av vite förutsätter stöd i lag. Sådana bestämmelser finns på många ställen i lagstiftningen, inte minst i den miljörättsliga speciallagstift- ningen. Bestämmelser om ett vitesföreläggandes adressat, om beräkning av vitets storlek samt vitets utformning och utdömande finns i lagen (1985:206) om viten. Erfarenheterna av vitesföreläggande på miljöskyddets område är i allmänhet positiva. Det anses att vitet är ett mer effektivt instrument än straffhotet för att komma till rätta med problem i enskilda fall. Vitesföreläggandena framtvingar inte bara konkreta lösningar på problemen utan verkar också vanligtvis snabbare än straff- och avgiftssanktionerna. De problem som är förknippade med vitesanvändningen hänger oftast samman med de långa handläggningstiderna vid överklagande av vitesföreläggandet och vid utdömandet av vite. En tredskande part har ibland omöjliggjort en effektiv användning av vitesföreläggande genom att systematiskt överklaga dels föreläggandet, dels ett eventuellt utdömande av vitet. Som ett medel för att komma till rätta med tredska kan nämnas möjligheten att enligt 4 § viteslagen förelägga s.k. löpande vite. En annan möjlighet, som finns i hälsoskyddslagen, är att vid löpande vite låta föreläggandet gälla även mot ny ägare till en fastighet eller en byggnad.Av 9 kap. 8 § framgår att vite inte får föreläggas i fall där straffansvar är stadgat.