prop · GI0374 · 1995-01-01 00:00:00 — Det innebär att domstolen skall lämna tillstånd om det finns särskild anledning att anta att det sökta föremålet påträffas och om proportionalitet råder mellan åtgärdens vikt å ena sidan och intrånget eller menet för de berörda å andra sidan. Det skall dessutom skäligen kunna befaras att den hos vilken undersökningen avses äga rum kommer att undvika att lämna uppgift om han innehar föremålet. För att syftet med undersökningen inte skall gå om intet bör domstolen kunna underlåta att kommunicera ansökan och domstolens beslut med motparten. I enlighet med förslag av Lagrådet skall dock detta ske endast när det finns risk att undersökningen annars kan komma att bli verkningslös. Av samma skäl bör ett tillstånd till undersökning kunna verkställas. Med hänsyn till de krav som ställs för ett tillstånd och till att domstol skall pröva frågan måste rättssäkerhetsintresset anses väl tillgodosett. Fråga om tillstånd till undersökning av detta slag bör prövas av samma slags domstolar som prövar mål om återlämnande. Om den som drabbas av undersökningen motsätter sig att den genomförs bör den centrala myndigheten ha möjlighet att begära handräckning av krono- fogdemyndigheten. I enlighet med vad Lagrådet föreslagit bör dock inte gälla några särregler för kommunikation av ansökan om handräckning. Om det kulturföremål som undersökningen avser påträffas skall central- myndigheten kunna ta hand om det. För det krävs att det finns risk för att föremålet göms undan eller att innehavaren på annat sätt undandrar sig ett återlämnande. Härigenom kan centralmyndigheten fullgöra den uppgift den har enligt artikel 4.5, nämligen att genom tillfälliga åtgärder förhindra att ett återlämnandeförfarande undviks. Detta ger också myndigheten möjlighet att _ i enlighet med artikel 4.4 _ vidta de åtgärder som kan behövas för att bevara föremålet. Den som berörs bör dock kunna få omhändertagandet prövat av domstol. Den prövningen bör lämpligen göras av samma domstol som beslutat om undersökningen. För rättens handläggning bör gälla i huvudsak samma regler som enligt 27 kap. rättegångbalken gäller för prövningen av beslag. Det betyder bl.a. att saken skall handläggas skyndsamt. Ett omhändertagande skall inte bestå än som är oundgängligen nödvändigt och längst . Skulle det stå klart att staten i fråga inte avser att vidta några åtgärder för att få föremålet återlämnat, skall dock föremålet lämnas över till den som det tagits från. Syftet med ett omhändertagande är att göra det meningsfullt för den återkrävande staten att inleda rättegång mot innehavaren. Behovet av att säkra föremålet kan dock kvarstå även sedan talan väckts. Därför föreslås att vissa bestämmelser om kvarstad i görs tillämpliga på mål om återlämnande. Eftersom det endast är stater som kan ansöka om en sådan säkerhetsåtgärd bör det inte krävas att det ställs säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten. 11 Övriga frågor Regeringens förslag: I lagen införs en bestämmelse om att frågan om äganderätten till ett kulturföremål efter återlämnandet skall avgöras enligt den återkrävande statens lag. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelsen i artikel 12 om att äganderätten till ett kulturföremål efter återlämnandet skall avgöras enligt den återkrävande statens lag står i strid med den i tillämpade lex rei sitae-regeln. Enligt denna skall i allmänhet sakrättsliga verkningar bedömas enligt sakens läge för den aktuella händelsen. Det betyder att ett köp som skett i ett annat land i skall bedömas enligt det andra landets lag. Att köpet eventuellt skulle ha varit ogiltigt vid en tillämpning av svensk lag saknar alltså betydelse. Mot bakgrund härav behövs en särskild lagvalsregel för tvister som avser kulturföremål som återlämnats enligt direktivet. I artikel 15 sägs att direktivet inte skall inverka på möjligheten för en medlemsstat eller den som frånstulits ett kulturföremål att föra talan med åberopande av andra regler, vare sig det är fråga om brottmål eller om tviste- mål. Detta betyder att det i fråga om stulna kulturföremål t.ex. kan förekomma att en stat för talan om återlämnande som den som frånstulits föremålet för talan om bättre rätt. Direktivet ger inte något svar på frågan hur sådana motstridande krav skall hanteras. Av regler följer att mål om bättre rätt och om återlämnande som avser samma föremål i stor utsträckning kan handläggas gemensamt i en rättegång. Den återkrävande statens rätt att få föremålet återlämnat är inte beroende av innehavarens rätt till föremålet. Sedan föremålet återlämnats bestäms ägande- rätten enligt den återkrävande statens lag. I vissa stater blir kulturföremål som utförts i strid med gällande regler automatiskt statlig egendom om de återförs. En svensk dom om bättre rätt kan alltså vara av mindre värde när föremålet väl återlämnats till en annan stat. Den som anser sig ha bättre rätt till ett föremål torde därför kunna ha en fördel av att framställa sina krav först efter återlämnandet. har pekat på möjligheten att den som anser sig ha bättre rätt till föremålet snabbt söker försäkra sig om äganderätten för att sedan föra ut eller sälja föremålet till ett land utanför EES. Det borde dock inte utgöra något stort problem, eftersom reglerna om kvarstad skall tillämpas även i mål om återlämnande och den återkrävande staten därmed bör ha goda möjligheter att få kontroll över föremålet. 12 Ikraftträdande Regeringens förslag: Bestämmelserna om återlämnande skall tilllämpas endast på kulturföremål som olagligt förts bort efter det att lagen trätt i kraft, . Enligt artikel 13 skall direktivet avse kulturföremål som eller därefter olagligt bortförts. Den svenska lagstiftningen kommer att träda i kraft först . Det innebär att en direkt tillämpning av artikelns be- stämmelser skulle ge regelverket retroaktiv verkan. För att undvika detta har den beslutat att i fråga om , , och artikel 13 skall läsas så att den avser föremål som olagligt bortförts först eller därefter. De föreslagna lagreglerna bör träda i kraft . 13 Författningskommentar 1 § Ett kulturföremål som efter olagligt förts bort från en stat som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och som finns i skall på begäran återlämnas till den staten. I paragrafen återfinns regeln om återlämnande. För att ett återlämnande skall kunna komma i fråga krävs att en rad förutsättningar är uppfyllda. Det skall vara fråga om ett kulturföremål, vilket definieras i 2 §. Föremålet skall olagligt ha förts bort från en stat som ingår i EES. Den närmare innebörden av detta framgår av 3 §. Föremålet skall finnas i . Vidare skall bortförseln ha skett efter utgången av . Talan skall väckas inom de tidsfrister som anges i 6 §. Av den paragrafen framgår också att bortförseln fortfarande skall vara olaglig i den återkrävande staten när talan väcks. 2 § Med ett kulturföremål avses i detta kapitel ett föremål som 1. i den stat det förts bort från betraktas som en nationell skatt av konst- närligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lagar eller administrativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 i , och 2. tillhör någon av de kategorier som anges i bilagan till denna lag eller är en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en integrerad del av en offentlig samling och upptagen i inventarieförteckningen hos ett museum, ett arkiv eller en biblioteksamling. Med en offentlig samling avses en samling som ägs av _ en stat som avses i 1 §, _ en lokal eller regional myndighet i en sådan stat, eller _ en offentlig institution i en sådan stat vilken ägs eller till stor del finansieras av staten eller av en lokal eller regional myndighet. Paragrafen motsvarar artikel 1.1 i direktivet. Av bestämmelsen framgår att ett kulturföremål är ett föremål som utpekas av nationella bestämmelser som en nationell skatt. De föremål som enligt 5 kap. lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. inte får föras ut ur landet utan tillstånd torde vara sådana nationella skatter. Föremålet skall dessutom vara en nationell skatt i den mening som avses i artikel 36 i . Om resultatet av den kommande folkomröstningen om medlemskap i medför att återtar sin ansökan om medlemskap bör i stället hänvisas till motsvarande artikel i . Vidare skall föremålet återfinnas i den lista som utgör en bilaga till lagen. Vissa föremål som tillhör offentliga samlingar och kyrkliga inventarier behöver dock inte framgå av bilagan för att de skall anses vara kulturföremål i den mening som avses i detta kapitel. I tredje stycket finns en definition av begreppet offentlig samling. Rege- ringen anser i motsats till Lagrådet att, då det är fråga om en defintion, direktivets terminologi bör användas även om den inte är helt förenlig med den i använda. Regeln tar ju sikte på utländska förhållanden. har invänt mot att termen kulturföremål används med olika betydelser i 5 resp. 6 kap. Eftersom denna term används i den autentifierade direktivtexten är det svårt att undvika detta. 3 § Med att ett kulturföremål olagligt förts bort avses att föremålet förts från en stats territorium i strid med den statens regler till skydd för nationella skatter, eller att efter en tidsbegränsad laglig bortförsel föremålet inte har återlämnats eller något annat villkor för bortförseln har överträtts. Paragrafens innehåll överensstämmer i sak med artikel 1.2 i direktivet. Med statens regler till skydd för nationella skatter avses även de regler som i EU-länderna gäller enligt rådets förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål. 4 § Den stat från vars territorium kulturföremålet olagligt förts bort kan vid allmän domstol väcka talan om återlämnande. Talan skall riktas mot den som innehar föremålet. Till en ansökan om stämning i mål som avses i första stycket skall fogas dels en handling som beskriver föremålet och som anger att det är ett kulturföremål, dels en förklaring av den behöriga myndigheten i den återkrävande staten om att föremålet olagligt har förts bort. Är annan än den som innehar föremålet ägare, skall domstolen, om ägaren är känd, underrätta honom om att talan väckts. Detsamma gäller i fråga om den som har en särskild rätt till föremålet. Paragrafen har i huvudsak samma innehåll som artikel 5 i direktivet. Den har utformats i enlighet med förslag av Lagrådet. Av första stycket framgår att en talan om återlämnande endast kan väckas av en stat. Talan skall riktas mot den som fysiskt innehar föremålet. Detta berörs närmare i avsnitt 8.2. Utöver vad som föreskrivs i 42 kap. 2 § om stämningsansökan skall i mål om återlämnande gälla bestämmelsen i andra stycket. Om de angivna handlingarna inte bifogats stämningsansökan skall ansökningen inte upptas till prövning. Om käranden inte följer ett föreläggande skall alltså stämningsansökan avvisas. Tredje stycket har tillkommit på förslag av Lagrådet. Om den återkrävande staten väckt talan mot någon som innehar föremålet för annans räkning skall domstolen underrätta den för vars räkning svaranden innehar föremålet. Detta förutsätter att domstolen får uppgift om för vems räkning föremålet innehas. Den som på detta sätt underrättas torde, som Lagrådet anmärkt, ha rätt att som intervenient delta i rättegången (se 14 kap. 10_12 §§). 5 § Domstolen får på ansökan av den stat från vars territorium ett kulturföremål olagligt förts bort besluta om säkerhetsåtgärd beträffande föremålet. Därvid skall bestämmelserna i 15 kap. 2, 5, 7, 8 och 10 §§ tilllämpas. Med bättre rätt till viss egendom skall i det sammanhanget avses rätt att få egendom återlämnad. Enligt bestämmelsen kan den återkrävande staten ansöka om säkerhetsåtgärd avseende föremålet. Därvid skall tillämpas reglerna om kvarstad på viss egendom i 15 kap. 2 § och vissa andra bestämmelser i samma kapitel. Det medför bl.a. att den återkrävande staten kan ansöka om säkerhetsåtgärd innan talan väckts. 6 § Talan om återlämnande skall väckas från det att den återkrävande staten fick kännedom om föremålets belägenhet och om vem som innehade det. Talan får dock inte väckas senare än efter det att föremålet olagligt fördes bort. I fråga om föremål som enligt 2 § tillhör en offentlig samling och kyrkliga föremål som har ett särskilt skydd enligt det återkrävande landets lag, får dock talan väckas efter bortförseln. Om bortförseln är olaglig när talan väcks, skall talan ogillas. Paragrafen motsvarar artikel 7 i direktivet. Ett krav på återlämnande preskriberas efter det att den olagliga bort- förseln ägde rum. För offentliga samlingar och för kyrkliga föremål som omfattas av särskilda skyddsregler är tiden utsträckt till . Skulle staten i fråga få kännedom om var föremålet finns och vem som innehar det måste den agera från det den fick reda på förhållandena. Enligt andra stycket skall talan lämnas utan bifall om bortförseln är olaglig i den återkrävande staten när talan väcks. I många rättsordningar görs inte någon egentlig skillnad mellan ogillande och avvisning. Bestämmelsen i artikel 7.2 i direktivet bör därför kunna läsas både som att talan skall avvisas och att den skall ogillas. Om talan skall avvisas innebär det att en del av saken kan komma att prövas som en rättegångsfråga. Det bör i görligaste mån undvikas. Därför bör direktivet läsas som att talan i detta fall skall ogillas. 7 § Om ett kulturföremål skall återlämnas är den som innehar föremålet för egen räkning berättigad till skälig ersättning av den återkrävande staten, om inne- havaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet och i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten. Den som förvärvat föremålet genom arv, testamente eller gåva är berättigad till ersättning endast om den som föremålet förvärvats från skulle ha varit det. Ersättningen skall fastställas i målet om återlämnande av kulturföremålet. Paragrafen motsvarar artikel 9 i direktivet. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8.3. Enligt första stycket är den som innehar ett föremål för egen räkning under vissa förutsättningar berättigad till ersättning om föremålet återlämnas. För att ersättning skall kunna utgå krävs att innehavaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet och i fråga om hur föremålet förts från den återkrävande staten. Bevisbördan torde vila på innehavaren. Bestämmelsen har utformats i huvudsaklig överensstämmelse med förslag av Lagrådet. Enligt artikel 9 tredje stycket skall när det är fråga om arv eller gåva inne- havaren inte behandlas fördelaktigare än den som han förvärvade egendomen från. Enligt gällande svensk rätt inträder vid arv förvärvaren i den tidigare innehavarens ställning. Så är det dock inte när det gäller gåva. Bestämmelser om detta har tagits in i andra stycket. I enlighet med förslag av Lagrådet skall detta även gälla egendom som förvärvats genom testamente. Den engelska termen "succession" får anses omfatta både arv och testamente. Tredje stycket har tillkommit på förslag av Lagrådet. I detta sägs uttryck- ligen att ersättningen till innehavaren skall fastställas i målet om återläm- nande. Av artikel 9 fjärde stycket framgår att ersättningen skall betalas när föremålet återlämnas. 8 § Tingsrätten får på ansökan av den myndighet som regeringen bestämmer (den centrala myndigheten) besluta att myndigheten får genomföra en undersökning hos någon för att söka efter ett visst kulturföremål som olagligt förts bort från en stat som anges i 1 §. Tillstånd får lämnas endast om 1. det finns särskild anledning att anta att det sökta föremålet kan påträffas vid undersökningen, 2. den hos vilken undersökningen skall vidtas skäligen kan befaras undandra sig att lämna uppgift om han innehar föremålet, och 3. vikten av att åtgärden vidtas uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som berörs. Ansökan skall göras skriftligen. Om det skäligen kan befaras att föremålet kan att gömmas undan eller någon annan åtgärd vidtas för att hindra eller försvåra ett återlämnande, får beslut enligt första stycket meddelas utan att motparten bereds tillfälle att yttra sig över ansökan. Motparten behöver i så fall inte heller underrättas om rättens beslut innan undersökningen påbörjas. Beslutet gäller , om inte annat bestäms. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10. Den har utformats i huvudsaklig överensstämmelse med Lagrådets förslag. Enligt paragrafen har centralmyndigheten möjlighet att hos en fysisk eller juridisk person söka efter bestämda kulturföremål. Av första stycket framgår vad som krävs för tillstånd till en sådan undersökning. Det första villkoret innebär att det krävs en påtaglig misstanke om att föremålet finns där den begärda undersökningen avses äga rum. Det andra villkoret är att det skall finnas en misstanke om att den hos vilken undersökning begärs inte frivilligt kommer att medverka. Det tredje villkoret ger uttryck för den s.k. propor- tionalitetsprincipen och har utformats efter förebild av bl.a. 28 kap. 3 a § . Enligt tredje stycket skall ansökan inte kommuniceras med motparten om det kan befaras att åtgärder för att hindra eller försvåra ett återlämnande kan komma att vidtas. I så fall skall inte heller domstolens beslut kommuniceras med motparten innan undersökningen påbörjats. Av fjärde stycket framgår att ett beslut om undersökning kan verkställas . 9 § Av ett beslut om undersökning skall framgå i vilken utsträckning den centrala myndigheten har rätt att få tillträde till lokaler, markområden, transportmedel och andra utrymmen. Vid undersökning skall tillämpas bestämmelserna i 28 kap. 6 §, 7 § andra stycket och 9 § första stycket . Myndigheten får begära handräckning av kronofogdemyndigheten för att genomföra undersökningen. Därvid tillämpas 16 kap. 10 § utsökningsbalken. Av första stycket följer att undersökningens omfattning skall anges i beslutet. Av beslutet skall framgå vilka lokaler och markområden som får genomsökas. Om även t.ex. fordon skall få genomsökas skall det framgå av beslutet. Det behöver dock inte anges exakt vilka fordon som omfattas, eftersom det kan vara svårt att på förhand veta vilka fordon som kommer att finnas på plats när undersökningen genomförs. Av andra stycket framgår att det vid undersökningens genomförande skall tillämpas vissa bestämmelser i om husrannsakan. Hänvisningarna innebär bl.a att egendom inte onödigt får skadas och att undersökning normalt inte får genomföras sena kvällar eller nätter. Enligt tredje stycket får den centrala myndigheten anlita kronofogde- myndigheten om den inte lämnas tillträde till det som skall undersökas. Därvid skall tillämpas de bestämmelser som gäller vid sådan handräckning som avses i 16 kap. 10 § utsökningsbalken. Av 16 kap. 11 § samma balk framgår att kronofogdemyndigheten inte skall kommunicera ansökan med svaranden om saken är brådskande. I lagmotiven (prop. 1980/81 s. 796) anges som exempel på brådskande fall situationer då det är fara att egendomen sticks undan. Bestämmelsen har utformats i enlighet med förslag av Lagrådet. 10 § Om det sökta föremålet påträffas vid undersökningen får den centrala myndigheten ta hand om föremålet, om det skäligen kan befaras att innehavaren eller annan genom att gömma undan föremålet eller genom att företa någon annan åtgärd hindrar eller försvårar ett återlämnande. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10. Enligt paragrafen kan myndigheten ta med sig det sökta föremålet om det påträffas vid en undersökning. För detta krävs att myndigheten bedömer att det finns risk för att åtgärder vidtas för att omöjliggöra eller försvåra ett åter- lämnande. Med detta avses endast illojala åtgärder. Att innehavaren kan förväntas bestrida ett anspåk på återlämnande är alltså inte i sig skäl för ett omhändertagande. Skäl för omhändertagande föreligger även när andra än innehavaren kan befaras förhindra ett återlämnande. Det kan ju vara så att innehavaren endast tillfälligt fått hand om föremålet och det är någon annan som har intresse av att återlämnande inte sker. 11 § Den som berörs av ett omhändertagande enligt 10 § kan skriftligen begära prövning av det vid den tingsrätt som prövade ansökan om tillstånd till undersökningen. När begäran kommit in skall rätten möjligt och, om det inte finns synnerliga skäl, senast fjärde dagen därefter hålla förhandling. Till förhandlingen skall kallas både den som berörs och den centrala myndigheten. Vid förhandlingen skall myndigheten redovisa skälen för omhändertagandet. Den som berörs skall få tillfälle att yttra sig. Förhandlingen skall, om möjligt, pågå utan avbrott. Uppskov får äga rum endast om det finns synnerliga skäl till det. Sedan förhandlingen avslutats, skall rätten meddela beslut. Den centrala myndighetens beslut om ta hand om ett föremål kan enligt första stycket prövas av domstol. En sådan begäran skall tas upp av den tingsrätt som beslutat om undersökning enligt 8 §. Prövningen kan påkallas av den som berörs av beslutet. Det kan vara den hos vilken undersökningen gjorts eller annan som har rätt till föremålet. Reglerna för domstolens handläggning av ärendet har utformats på huvudsakligen samma sätt som gäller för beslag som verkställts utan rättens förordnande (jfr 27 kap. 6 § ). 12 § Domstolen skall bestämma hur länge omhändertagandet skall bestå. Tiden får inte sättas längre än som är oundgängligen nödvändigt. Ett omhändertagande får dock bestå högst . Enligt paragrafen skall av domstolens beslut framgå hur ett omhändertagande skall få bestå. Liksom gäller i fråga om beslag skall restrik- tivitet iakttas vid bestämmande av tiden (jfr 27 kap. 7 § ). Ett omhändertagande får längst pågå räknat från den dag den centrala myndigheten tog hand om föremålet. 13 § Om domstol enligt 5 § fattat beslut om säkerhetsåtgärd beträffande ett föremål upphör beslut om omhändertagande av samma föremål att gälla. Enligt bestämmelsen skall ett beslut om säkerhetsåtgärd på förmålet ta över ett beslut om omhändertagande. Ett omhändertagande är ju bara en tillfällig åtgärd med syfte att ge den återkrävande staten tid att väcka talan mot innehavaren. 14 § Vid rättegången i mål enligt detta kapitel tillämpas vad som är föreskrivet i om tvistemål där förlikning inte är tillåten. Vid handläggningen av frågor som avses i 8 och 11 §§ tillämpas vad som är föreskrivet i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden. Tingsrätten är domför med en lagfaren domare. Om inte annat följer av detta kapitel avgörs frågan om behörig domstol enligt 10 kap. . I första stycket föreskrivs att mål om återlämnande skall handläggas som indispositiva tvistemål. Detta berörs närmare i avsnitt 8.1. Enligt andra stycket är lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden tillämplig på domstolens handläggning av frågor om undersökning och omhändertagande. Ärendelagens bestämmelser gäller i den mån inte annat framgår av denna lag. Tingsrätten är domför med en lagfaren domare. Av tredje stycket framgår att frågan om behörig domstol bestäms enligt de regler som enligt 10 kap. gäller för tvistemål. Det gäller både mål och ärenden. Bestämmelsen i 10 kap. 17 § 7 om att reglerna i det kapitlet inte kan grunda behörighet för en domstol att ta upp ett ärende skall alltså inte tillämpas. Utgångspunkten är då att tingsrätten i den ort där den som innehar föremålet har sitt hemvist är behörig att ta upp målet eller ärendet (jfr 10 kap. 1 § ). Detta gäller i den mån inte annat sägs i kapitlet. Med det avses bestämmelsen i 11 §, enligt vilken en begäran om prövning av ett omhändertagande skall tas upp av samma domstol som beslutade om undersökningen. 15 § I mål enligt detta kapitel gäller i fråga om rättegångskostnaderna 18 kap. med följande ändringar. Om den återkrävande statens motpart inte insett eller bort inse att föremålet olagligt förts bort, skall den återkrävande staten svara för kostnaderna vid tingsrätten. Detsamma gäller under sådana omständigheter kostnaderna i högre rätt, om de har orsakats av att staten överklagat.