prop · GI0334 · 1995-01-01 00:00:00 — Definitionen har dock anpassats till tullkodexens terminologi, där "godkänd tullbehandling" (customs-approved treatment or use) är det överordnade begreppet som omfattar dels alla tullförfaranden, dels övriga klareringsformer som inte betecknas som "tullförfaranden" (customs procedures). I "tullklarering" ingår som sista moment "frigörande av varorna" så som detta uttryck definierats i artikel 4.20 i tullkodexen. Även ordet "förtullning" (och "förtulla", "förtullad" etc.) kan behållas i nationella författningar. Man kan då göra en distinktion mellan tullförfarandet "övergång till fri omsättning" och tullmyndigheternas åtgärder med en vara som deklarerats till detta tullförfarande (förtullning), jfr nuvarande distinktion mellan begreppen "tullklareringsform" och "tullklarering". Bemyndigandet avser sådana frågor som behandlas i avdelning III kapitel 1-3 i tullkodexen, dvs. införsel av varor i gemenskapens tullområde, uppvisande av varor för tullen samt summarisk deklaration och lossning av varor som uppvisats för tullen. Bemyndigandet bör kunna delegeras vidare till (se 119 §). Regeln anknyter till artikel 60 i tullkodexen som ålägger varje medlemsstat att bestämma vilken behörighet som de olika tullkontoren på dess territorium skall ha. Innehållet i paragrafen får anses följa av hela , men någon uttrycklig regel av det innehållet finns inte i tullkodexen. Det är önskvärt att ha en sådan regel i tullagen. En uttrycklig bestämmelse bör behållas i svensk författning om att det är tillåtet att tillföra märkämnen till oförtullade oljeprodukter. När det gäller varor som förvaras på tullager eller i frizon eller frilager kan denna möjlighet inrymmas under begreppet "vanliga hanteringsformer", som är tillåtna enligt artikel 109.1 och artikel 173 b i tullkodexen, och som bl.a. innefattar åtgärder för att förbereda varorna för distribution och återförsäljning. Några uttryckliga gemenskapsbestämmelser om att någon behandling av varor är tillåten medan de befinner sig under tillfällig förvaring synes inte finnas, utöver att varuundersökning och provtagning kan medges enligt artikel 42 i tullkodexen. Det bör vara tillåtet att tillföra märkämnen även under tillfällig förvaring och därför föreslås en generell lagbestämmelse därom. Grunden för de förenklade förfarandena i samband med att en vara deklareras till ett tullförfarande finns i artikel 76 i tullkodexen. De förenklade förfarandena anges närmare i artikel 253 i tillämpningskodexen. De förenklade förfaranden för övergång till fri omsättning, som det avses att närmare föreskrifter skall utfärdas om enligt 7 §, är det förenklade deklarationsförfarandet (simplified declaration procedure) och det lokala klareringsförfarandet (local clearance procedure). Både importör och företag som uppträder som ombud skall kunna få tillstånd av det förstnämnda slaget. Däremot föreligger inte skäl för att ombud skall kunna få tillstånd till lokalt klareringsförfarande, såvitt gäller tullförfarandet övergång till fri omsättning. Speditörer och liknande företag bör kunna få tillstånd att tillämpa den typen av förenklat förfarande i samband med andra tullförfaranden, såsom transitering och uppläggning på tullager. Bestämmelsen motsvarar 12 § andra stycket TL. Fristen för att lämna in kompletterande tulldeklaration blir kortare i enlighet med vad som sagts ovan i avsnitt 6.1.2. Härvid märks att fristen skall räknas från den dag då en vara frigjordes (lämnades ut) och inte såsom i nu gällande bestämmelse för anmälan. Den ändrade utgångspunkten är förestavad av reglerna om betalnings- anstånd i artikel 227 i tullkodexen. Förslaget skall ses i samband med förslaget i 26 § om utfärdande av och betalning av tullräkningar. Gemenskapens tullområde och dess skatteområde har inte samma geografiska utsträckning. Det finns områden inom tullområdet som ligger utanför skatteområdet. För varor som förs in till landet från ett sådant område skall som huvudregel importskatt tas ut. Denna skatt skall om inte annat föreskrivits tas ut av tullmyndigheten trots att varan kommer från en plats inom gemenskapens tullområde och trots att varan är en gemenskapsvara och därmed i fri omsättning tullrättsligt sett. Genom paragrafen införs en skyldighet att anmäla varor som förs in i landet från ett sådant område. Anmälan skall göras till tullmyndigheten. Denna skyldighet motsvarar den anmälningsskyldighet som enligt tullkodexen föreligger för varor som förs in från en plats utanför EG:s tullområde. Det framstår som naturligt att anmälningsskyldigheten enligt denna paragraf i tullagen skall fullgöras på i princip samma sätt som anmälningsskyldigheten enligt tullkodexen. Detta bör dock inte hindra bruket av sådana avvikelser därifrån som framstår som motiverade. I artikel 33a.1 i sjätte mervärdesskattedirektivet (77/388/EEG) finns bestämmelser som innebär att även för varor som förs in i landet från ett område som är tredje land enligt skattebestämmelserna, men inte enligt tullbestämmelserna, skall tillämpas förfaranden som i ett antal uppräknade fall motsvarar vad som gäller enligt tullbestämmelserna vid import. Bestämmelser med denna innebörd finns i andra stycket av paragrafen. Paragrafen innehåller även bestämmelser om anmälningsskyldighet m.m. vid utförsel till sådant område. Behov av reglering av en sådan anmälningsskyldighet finns för de fall där förfarandet för intern gemenskapstransitering enligt artikel 311 i tillämpningskodexen skall tillämpas. De närmare föreskrifterna bör utformas av efter bemyndigande av regeringen. Detta anges i tredje stycket jämfört med 119 §. I tullkodexen föreskrivs vem som under olika omständigheter är "gäldenär" (eng. debtor). Reglerna därom är, på ett sätt, mycket lika de nuvarande svenska reglerna i tullagen om vem som är tullskyldig. Sålunda är, vid import under normala omständigheter, den som lämnar en tulldeklaration för övergång till fri omsättning avseende tullpliktiga varor gäldenär, jfr artikel 201 i tullkodexen. Detta motsvarar regeln i 10 § första stycket TL. I artiklarna 202-205 anges vem som är gäldenär i fall av "olaga införsel" eller andra fall av icke-föreskrifts- mässig hantering av tullpliktiga varor eller i vissa fall hantering av förtullade varor i strid mot de villkor som gällde för förtullningen. Dessa regler överensstämmer, delvis mycket nära, med reglerna i 81 och 82 §§ TL om tullskyldighet i särskilda fall. I fråga om tullskyldighet för varor som inkommer med post (nuvarande 80 § TL) hänvisas till kommentarerna till 81 § i lagförslaget. Eftersom tull kan förekomma även vid export från EG innehåller tullkodexen även regler om vem som är gäldenär vid export under olika omständigheter (artiklarna 209-211). En konsekvens av EG-bestämmelserna är att det inte behöver finnas några nationella bestämmelser om vem som är skyldig att betala tull. Från en annan synpunkt skiljer sig de nämnda begreppen åt. Tullskyldig är enligt nuvarande svenska bestämmelse i normalfallet den som anmält en vara till förtullning, oavsett om i det enstaka fallet någon tull skall utgå eller inte. I tullkodexen förekommer begreppet gäldenär endast i samband med att det föreligger en tullskuld (customs debt). I nuvarande tullag finns åtskilliga bestämmelser som gäller för den som är tullskyldig, oavsett om det i det enstaka fallet verkligen skall betalas någon tull eller annan skatt eller avgift eller om det inte skall utgå någon pålaga. Även i fortsättningen kan det vara ändamålsenligt att kunna beteckna en person som tullskyldig i ordets nuvarande mening. Termen "den tullskyldige" bör därför behållas i tullagen. Begreppet används i många bestämmelser som bör tillämpas på samma sätt oavsett om det gäller import eller export. Därför har begreppet definierats på sådant sätt att det gäller i båda dessa fall. I övrigt överförs från 10 § TL bestämmelsen att den tullskyldige även skall betala annan skatt och avgift som skall utgå för varan vid importen. I detta avseende har paragrafen begränsats till import, eftersom det förutses att det inte kommer att förekomma några nationella skatter eller avgifter på export. Avgifter på export torde enbart vara avgifter enligt den gemensamma jordbrukspolitiken. Dessa går in under begreppet exporttull (export duties), och skyldigheten att betala dessa regleras uttömmande i tullkodexen. I andra stycket regleras vem som är skattskyldig för införsel av gemenskapsvara från ett område inom EG:s tullområde men utanför dess skatteområde. För sådan införsel finns ju inte någon tullskyldig. Skattskyldigheten har kopplats till bestämmelserna om anmälningsskyldighet för sådan införsel i 9 §. Anmälningsskyldigheten föreligger för den som för in eller låter föra in varan. I tredje stycket anges att skatt och avgift skall fastställas och betalas i den ordning som gäller för tull. Därigenom blir berörda tullbestämmelser, oavsett om de finns i EG-rättsakter eller i nationella bestämmelser, tillämpliga även på uttag av skatt. Detta gäller för skatt som skall betalas såväl vid import från tredje land som vid införsel från en plats inom EG:s tullområde men utanför dess skatteområde. Stycket innehåller dock den begränsningen att det som sägs inte gäller om annat föreskrivits. Därmed avses de fall, rörande vissa punktskatter, där importskatten inte skall erläggas till tullmyndighet utan till den inrikes skattemyndigheten, om importören är registrerad på visst sätt. I fjärde stycket föreslås en bestämmelse enligt vilken en tullmyndighet i vissa fall kan medge nedsättning av eller befrielse från annan skatt än tull samt avgift. Detta är en kompletterande bestämmelse till bestämmelserna i tullkodexen om nedsättning av eller befrielse från tull. Den föreslagna bestämmelsen motsvarar fjärde stycket 82 § i nuvarande TL till den del stycket handlar om annan skatt än tull samt avgift. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 3 a § TL. Bestämmelsen har dock placerats i anslutning till övriga bestämmelser som rör tulldatasystemet (TDS). Den verksamhet som bedrivs med hjälp av TDS måste i huvudsak anses som verksamhet enligt EG:s tullkodex och utgör endast till liten del "verksamhet enligt denna lag". Därför föreslås att sistnämnda uttryck byts ut mot "verksamheten enligt tullagstiftningen". Så som "tullagstiftningen" definieras i artikel 1 i tullkodexen och i 2 § i den nya tullagen omfattar uttrycket både tullkodexen, tillämpningskodexen, denna lag och de lagar som anges i 1 § samt de förordningar och myndighetsföreskrifter som kommer att meddelas i anslutning därtill. Paragrafen motsvarar 11 a § i nuvarande tullag. I första stycket tas inte med någon hänvisning motsvarande den nuvarande "enligt denna lag eller enligt lagen (1987:1069) om tullfrihet m.m." Även om en liknande hänvisning skulle göras till tullkodexen och den nya tullagen riskerar man att den blir för snäv. I detta sammanhang kan antecknas att artikel 4 a i tillämpningskodexen ger uttryck för att i princip varje "tullformalitet" skall kunna utföras med ADB-teknik. I stället införs i paragrafen begränsningen att det skall vara fråga om uppgifter som lämnas till tullmyndighet. Genom tillståndsgivningen kan ändå preciseras vilken typ av uppgifter som avses, t.ex. deklarationer för övergång till fri omsättning enligt tullkodexen. Ordet "tulldeklaration" används i den betydelse ordet har enligt tullkodexen, dvs. den åtgärd genom vilken en person i föreskriven form och på föreskrivet sätt anger ett önskemål om att anmäla varor till ett visst tullförfarande, och är alltså inte som i nuvarande tullag begränsat till att vara ett element i tullförfarandet förtullning. Bestämmelserna motsvarar 11 b-11 d §§ i nuvarande tullag och föreslås överförda med oförändrad lydelse till den nya lagen. Bestämmelsen i 13 § om när ett elektroniskt dokument skall anses ha kommit in till en tullmyndighet bör ses som en komplettering av bestämmelsen i artikel 222.2 i tillämpningskodexen, som säger att en "tulldeklaration som gjorts med skall anses ha avlämnats när EDI-meddelandet har mottagits av tullmyndigheterna". Se avsnitt 6.1.3 ovan. Bestämmelsen motsvarar närmast nuvarande 13 § andra stycket TL. Frågan om vem som på deklarantens vägnar skall vara behörig att skriva under en tulldeklara- tion för övergång till fri omsättning är en annan fråga än frågan om att ha kvar kravet på att ombud skall vara godkänt av tullmyndigheten. Bestämmelsen bör finnas kvar av formella skäl, eftersom tullmyndigheterna annars måste kräva att varje tulldeklaration skrivs under av behörig firmatecknare eller den som fått särskild fullmakt av behörig firmatecknare hos deklaranten. Bestämmelsen bör inte vara begränsad till att gälla vid övergång till fri omsättning, utan bör gälla deklaration till varje tullförfarande. När en vara deklareras till ett tullförfarande skall enhetsdokumentet användas, om inte de bestämmelser som gäller för ett visst tullförfarande tillåter något annat (artikel 205 i tillämpningskodexen). I bilagorna 37 och 38 till tillämpningskodexen anges vilka uppgifter som skall lämnas i enhetsdokumentet för varje tullförfarande. Dock lämnas i fråga om vissa uppgifter valfrihet för medlemsstaterna att bestämma om uppgifterna skall krävas eller inte krävas. EG-reglerna om uppgiftslämnandet måste därför kompletteras med nationella föreskrifter. När det gäller anmälan till en annan tullbehandlingsform (godkänd tullbehandling) än ett tullförfarande, dvs. återutförsel i vissa fall, up- pläggning i frizon, överlåtelse till statskassan eller förstöring, finns ett påtagligt behov av nationella föreskrifter om form och innehåll i sådan anmälan, eftersom EG-reglerna därom är mycket knapphändiga. Regeringen bör därför bemyndigas att meddela sådana föreskrifter. Bestämmelsen motsvarar bl.a. delar av nuvarande 14, 42 och 52 §§ TL. Om skyldighet att bevara s.k. styrkande handlingar föreskrivs i artikel 16 jämfört med artikel 14 i tullkodexen. Bestämmelserna motsvarar nuvarande 16 a § TL, men skiljer sig från den bestämmelsen på några väsentliga punkter. I artikel 14 föreskrivs bl.a. att var och en som är direkt eller indirekt inblandad i verksamhet som berör handeln med varor skall, för tillämpningen av tullagstiftningen, förse tullmyndigheterna med alla nödvändiga dokument och upplysningar, oavsett vilket medium som används. I första hand avses sådana handlingar som enligt uttryckliga föreskrifter skall avlämnas eller företes i samband med tullbehandling av varor, t.ex. fakturor, ursprungsbevis, frakthandlingar, intyg etc. I den mån sådana handlingar inte behålls av tullmyndigheten föreligger skyldighet för den berörde att bevara handlingarna enligt artikel 16 för att tullmyndigheterna skall kunna kontrollera dem. I fråga om den tid under vilken handlingarna skall bevaras hänvisas till "gällande bestämmelser", vilket i avsaknad av gemenskapsregler innebär att varje medlemsstat bestämmer . Tiden skall dock vara . I övrigt anges vad som i olika fall skall vara utgångspunkt för bevaringstiden. I fråga om varor som förtullats eller exporterats räknas tiden från utgången av det år då deklarationen för övergång till fri omsättning respektive export togs emot. Bestämmelsen är således inte, såsom 16 a § TL, begränsad till underlaget för förtullning av varor utan gäller alla tullförfaranden och alla "tullärenden" i övrigt. Den nuvarande bevarandetiden bör behållas. Ett skäl för detta är att det gäller för åtalspreskription av varusmugglingsbrott av normal svårhetsgrad. Bestämmelsen motsvarar 17 § första stycket TL.. Begreppet "tulltaxering" behålls med samma betydelse som . Genom bestämmelsen i 1 § första stycket omfattar begreppet tulltaxering även fastställande av annan skatt och avgift. Regler som innebär att tulltaxeringsbeslut omprövas finns dels i artikel 220, dels i artiklarna 235-242 i tullkodexen. Den först nämnda artikeln behandlar det fall att tull inte har bokförts i sådant samband med frigörandet av varorna som föreskrivs i artiklarna 218 och 219 eller har bokförts med lägre belopp än som rätteligen skall utgå. Bokföring som sker med anledning därav kallas bokföring i efterhand ("subsequent entry in the accounts", i tillämpningskodexen även kallat "post-clearance recovery"). I de senare nämnda artiklarna behandlas olika fall av återbetalning av tull, t.ex. när tull tagits ut med högre belopp än som rätteligen skall utgå. Dessa regler motsvarar i grova drag våra nuvarande regler om omtulltaxering och eftertulltaxering. Gemenskapsreglerna om återbetalning av tull omfattar även vissa fall som f.n. regleras genom bestämmelser om särskild restitution. De faktorer som ligger till grund för skatterna och avgifterna är t.ex. klassificering av varorna enligt gemenskapernas tulltaxa och fastställande av avgiftssats eller annan debiteringsgrund beträffande tull, jordbruksavgifter och andra importavgifter, tillämpning av bestämmelser som föreskriver en nedsättning av eller befrielse från importtull för vissa varor eller frihet från avgifter under vissa förutsättningar, tillämpning av bestämmelserna om förmånsbehandling på grund av varornas ursprung, fastställande av tullvärdet, och åtgärder i övrigt som anges i tullagstiftningen. Varje sådan faktor kan bli föremål för om- prövning. Omprövningen kan avse varje fråga som kan ha betydelse för tull- taxeringen. Bestämmelserna om omprövning gäller även beslut om tulltillägg och förseningsavgift. Att omprövning av tulltaxeringsbeslut, beslut om tulltillägg och förseningsavgift skall ske om de har överklagats framgår av 104 och 106 §§. Om en fråga som avses i 21 § har avgjorts genom beslut av GTS som vunnit laga kraft, får tullmyndigheten inte pröva frågan. Omprövning kan naturligtvis inte heller företas om frågan har avgjorts av en domstol eller om tiden för omprövning har gått ut. Tidsfristen för bokföring i efterhand enligt artikel 220 i tullkodexen är . Det följer av bestämmelsen i artikel 221.3 om att meddelande till den tullskyldige om det bokförda beloppet inte får ske efter utgången av en frist då tullskulden uppkom. I samma punkt ges emellertid möjlighet att överskrida tidsfristen i fall som har visst samband med straffrättsliga förfaranden, som medför att tullmyndigheten inte exakt kan bestämma den tull som skall utgå. Bestämmelsen är ganska oklart formulerad. Denna oklarhet är dock inte av avgörande betydelse eftersom bestämmelsen endast gäller "i den mån gällande bestämmelser (provisions in force) medger det". Detta innebär, i avsaknad av andra gemenskapsbestämmelser i frågan, en hänvisning till nationella bestämmelser. Bokföring i efterhand skall efter utgången av treårsfristen, kunna ske på samma villkor som f.n. gäller för eftertulltaxering efter utgången av femårsfristen enligt 23 § TL. Dessa bestämmelser har därför tagits in i andra och tredje styckena i förevarande paragraf. Bestämmelsen i paragrafens första stycke är hämtad ur nuvarande 21 § TL. En regel av detta innehåll bör kunna behållas eftersom den inte är till förfång för något intresse, i synnerhet inte gemenskapens fiskala intresse. Genom bestämmelsen kan i vissa fall den som gjort sig skyldig till varusmugglingsbrott utverka ansvarsfrihet enligt 8 a § VSL, jfr prop. 1986/87:166 s. 76-77 och 125-126. Bestämmelsen motsvarar 24 § i nuvarande TL. Tullkodexen innehåller inte någon motsvarande bestämmelse. Däremot är det uppenbart att det även vid tillämpningen av gemenskapsregler kan uppkomma situationer som motsvarar dem då skönstulltaxe- ring f.n. får tillgripas. Något skäl att inte ha en bestämmelse om skönstulltaxering även i den nya tullagen kan därmed inte anses föreligga. Bestämmelsen avser även annan skatt och avgift. Bestämmelsen anger huvudregeln vid betalning av tull och annan skatt och avgift, i fall då inga betalningslättnader medges, dvs. Den motsvarar nuvarande 25 § TL. Av artikel 222.1 a i tullkodexen framgår att det måste nationellt bestämmas en tidsfrist för kontant betalning av tull. Fristen får vara . Det föreslås därför att fristen skall vara . Det noteras att i övrigt tillämpas artikel 221 fullt ut, vilket t.ex. medför att den sålunda bestämda fristen förlängs på villkor som sägs i art. 222.1 a tredje och fjärde styckena. I detta sammanhang bör även anmärkas att en vara inte får lämnas ut förrän tullen har betalts eller säkerhet ställts för tullen. Första stycket motsvarar närmast 26 § i nuvarande TL. Genom sista meningen i första stycket görs bestämmelserna i paragrafen tillämpliga även vid export. Det andra stycket i paragrafen skall komplettera artikel 231 i tullkodexen som föreskriver att varje tullbelopp får betalas av en tredje person i gäldenärens ställe. I tredje stycket anges kredittidens längd. Övervägandena i denna del redovisas ovan i avsnitt 6.1.2. Bestämmelsen i sista stycket har överförts oförändrad från sista stycket nuvarande 26 § TL. Frågan om redovisningsskyldighet enligt den bestämmelsen hör till den nationella kompetensen. Enligt artikel 225 första stycket är det obligatoriskt att ställa säkerhet för tull för att betalningsanstånd skall beviljas. I fråga om annan skatt än tull samt avgifter synes det som huvudregel höra till den nationella kompetensen att avgöra om säkerhet skall krävas som villkor för kredit. Bemyndigandet i nuvarande 27 § TL bör behållas i sak oförändrad, såvitt gäller annan skatt än tull samt avgifter. Det föreslagna bemyndigandet för regeringen avser föreskrifter i bl.a. följande hänseenden. Artikelhänvisningarna avser tullkodexen: - de praktiska förfarandena för bokföring av tull i räkenskaperna (artikel 271.2) - fördröjning av bokföring i räkenskaperna (artikel 219) - utfärdande av tullräkning, jfr artiklarna 226 och 227, i den utsträckning detta inte regleras redan i denna lag, - vilka betalningssätt som skall godtas, jfr artikel 223, t.ex. kontant, med check, över postgiro och bankgiro, - vilka slag av säkerhet för tull som kan godtas, utöver dem som anges i artikel 193 (jfr artikel 857 i tillämpningskodexen), - om skyldighet för GTS att lämna sådana uppgifter till regeringen att kan uppfylla sin informationsskyldighet mot kommissionen enligt artiklarna 870 och 871 i tillämpningskodexen, alternativt föreskrift att GTS skall på medlemsstatens vägnar fullgöra denna informationsskyldighet. Paragrafen motsvarar 28 § i nuvarande TL. Att tull skall återbetalas, om en tullskyldig betalat tull med högre belopp än som rätteligen skall betalas, eller betalat tull som inte rätteligen borde ha bokförts, är föreskrivet i tullkodexen. I paragrafens första stycke regleras därför frågan om återbetalning av skatt och avgift i motsvarande fall. Tullkodexen innehåller ett stort antal bestämmelser om återbetalning av tull, vilka är av olika karaktär. Den i förra stycket nämnda bestämmelsen finns i artikel 236. I artikel 237 föreskrivs att tull skall återbetalas om en tulldeklaration ogiltigförklaras (se artikel 66) och tullen har betalats. Dessa båda fall kan karakteriseras som fall då tulltaxering blivit felaktig på grund av något misstag från deklarantens och/eller tullmyndighetens sida, och tull återbetalas för att korrigera felaktigheten. Det är dessa fall som skall omfattas av 29 § första stycket såvitt avser återbetalning av annan skatt eller avgift. Enligt artikel 238 skall tull återbetalas, under vissa förutsättningar, för varor som är defekta eller inte uppfyller villkoren i det avtal som låg till grund för importen. Vidare kan tull återbetalas i fall som avses i artikel 239, och som anges närmare i tillämpningskodexen, artiklarna 900, 901, 903 och 905 (sistnämnda artikel avser fall som skall underställas kommissionen). Dessa fall synes mer likna materiella tullfrihetsgrunder, där återbetalning inte kommer i fråga på grund av något fel vid tulltaxeringen utan det i stället uppkommer eller framkommer ett förhållande efter tulltaxeringen, som motiverar att betald tull återbetalas (eller att påförd men ännu inte betald tull efterges).