prop · GI037 · 1995-01-01 00:00:00 — I andra stycket slås fast att ett beslut som fattas med stöd av första stycket inte får utformas så att det inskränker den enskildes frihet mer än vad som är nödvändigt med hänsyn till syftet med utrymningen och till de förhållanden som råder på den plats där den utrymde ålagts att vistas. 3 § Bestämmelserna om utflyttningsförbud gör det möjligt att hindra att befolkningen spontant lämnar ett område och därigenom skapar problem för totalförsvaret eller utsätter sig för fara. Paragrafen innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att förbjuda den som uppehåller sig inom ett visst område att lämna detta. Förutsättningarna för ett sådant beslut är dels att det råder höjd beredskap, dels att en utflyttning skulle allvarligt försvåra åtgärder av väsentlig betydelse för totalförsvaret eller att en utflyttning är förenad med uppenbar livsfara. I förhållande till vad som gäller (37 § första stycket och 38 § första stycket civilförsvarslagen) innebär bestämmelsen - som närmare behandlats i avsnitt 15 - dels att begreppet bortflyttning ersätts av utflyttning, dels att utflyttningsförbud kan tillgripas än enligt nuvarande bestämmelser eftersom höjd beredskap anges som förutsättning i stället för krig och krigsfara. Av kravet att vissa förutsättningar skall vara uppfyllda för att beslut om utflyttningsförbud skall få meddelas följer att ett sådant beslut skall upphävas så snart förutsättningarna är för handen. 4 § Bestämmelsen om inflyttningsförbud gör det möjligt att hindra att befolkningen spontant flyttar till ett visst område och därigenom skapar problem för totalförsvaret. Det kan t.ex. vara frågan om att en koncentration av människor skulle försvåra militära operationer i området eller att försörjningsläget i ett visst område inte tillåter att större mängder människor samlas där. Paragrafen - som motsvarar 37 § tredje stycket och 38 § andra stycket civilförsvarslagen - ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att förbjuda den som inte är bosatt inom ett område att annat än tillfälligt uppehålla sig där. Som förutsättningar för ett sådant beslut gäller att det skall råda höjd beredskap och att en inflyttning till området skulle allvarligt försvåra åtgärder av väsentlig betydelse för totalförsvaret. I förhållande till den nuvarande regleringen innebär bestämmelsen att inflyttningsförbud kan tillgripas i något tidigare skede än vad som är fallet, eftersom höjd beredskap anges som förutsättning i stället för krig och krigsfara. Vidare har den nu gällande förutsättningen att inflyttningen skall vara förenad med uppenbar livsfara inte förts över till den nya bestämmelsen. Detta har kommenterats närmare i avsnitt 15. Ett inflyttningsförbud gäller inte tillfällig vistelse inom området. Vad som skall förstås med tillfällig vistelse kan inte anges med något bestämt tidsmått. Vistelsen bör under de förhållanden som förutsätts råda emellertid inte få vara längre än . Av kravet att vissa förutsättningar skall vara uppfyllda för att beslut om inflyttningsförbud skall få meddelas följer att ett sådant beslut skall upphävas så snart förutsättningarna är för handen. Skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad 5 § Paragrafens första stycke ålägger innehavaren av en byggnad eller en bostadslägenhet (inkvarteringsvärd) att, efter föreläggande av kommunen, upplåta bostad (inkvarteringsbostad) åt den som behöver en bostad på grund av att han tvingats lämna sin ordinarie bostad till följd av ett beslut om utrymning eller på grund av krigshändelser. Bestämmelser om inkvartering finns i lagen om skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad i krig m.m. Den nya bestämmelsen innebär att skyldigheten att upplåta inkvarteringsbostad vidgas något. För när- varande gäller att behovet av bostad skall ha uppkommit på grund av utrymning eller krigsskada. I första stycket anges förutsättningen på så sätt att den som behöver en bostad skall ha tvingats lämna sin ordinarie bostad på grund av beslut om utrymning eller på grund av krigshändelser. Det fordras således - i de fall då beslut om utrymning inte föreligger - inte längre att den ordinarie bostaden skall ha skadats. Det är exempelvis tillräckligt att den inte kan användas på grund av att strider pågår i dess närhet eller på grund av att krigshändelserna medfört att försörjningsläget där den ordinarie bostaden är belägen gör det omöjligt att stanna kvar. Skyldigheten att upplåta inkvarteringsbostad gäller gentemot såväl dem som flyttar inom landet, som den som flytt från utlandet. Den som fått en inkvarteringsbostad anvisad måste kunna sköta matlagning, hygien och dylikt. I skyldigheten att upplåta inkvarteringsbostad ingår därför också en skyldighet för inkvarteringsvärden att låta de inkvarterade använda utrustning för matlagning, hygien och dylikt. Detta har uttryckligen föreskrivits i lagtexten efter påpekande från Lagrådet. I andra stycket ges ytterligare förutsättningar för att kommunen skall få förelägga någon att upplåta inkvarteringsbostad. För det första får föreläggande meddelas endast om behovet av en bostad inte kan tillgodoses på annat sätt, t.ex. genom utnyttjande av hotell, kursgårdar etc. För det andra får föreläggandet inte avse utrymmen som är nödvändiga för inkvarteringsvärden och hans närstående. Detta innebär inte annat än att inkvarteringsvärden och hans närstående måste finna sig i att få sin bekvämlighet inskränkt men de skall förbehållas utrymmen som är nödvändiga för ett drägligt boende. Inkvarteringsvärden får inte heller i andra avseenden utsättas för större olägenhet än vad som är nödvändigt. Med närstående får i detta sammanhang förstås, förutom make eller sambo och barn, släktingar till inkvarteringsvärden eller dennes make eller sambo, om de bor tillsammans med inkvarteringsvärden. Med hänsyn till att det kan förekomma att släktingar som annars bor på skilda håll väljer att tillfälligt bo tillsammans i orostider bör det inte uppställas något krav på att de personer som bor tillsammans med inkvarteringsvärden skall ha bott där under någon för att beaktas i detta sammanhang. Dessa bestämmelser har utan någon ändring i sak förts över från lagen om skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad i krig m.m. Kommunens rätt att förelägga innehavaren av en byggnad eller en bostadslägenhet att upplåta inkvarteringsbostad innebär också en rätt och skyldighet för kommunen att på eget initiativ upphäva föreläggandet om förutsättningarna inte längre föreligger. 6 § Paragrafen ålägger polismyndigheten att, i det fall inkvarteringsvärden vägrar att upplåta inkvarteringsbostad, lämna kommunen den handräckning som behövs för att bereda den inkvarterade tillträde. I 10 kap. 1 § 3 finns bestämmelser om straff för den som vägrar upplåta inkvarteringsbostad. 7-9 §§ I 7-9 §§ finns bestämmelser om inkvarteringsvärdens rätt till ersättning för upplåtelsen. gäller - enligt 4-6 §§ lagen om skyldighet att upplåta inkvarteringsbostad i krig m.m. - att ersättning för upplåtelsen skall betalas av den inkvarterade medan ersättning för eventuella skador på bostaden eller dess utrustning skall betalas av statsmedel. Enligt de nya bestämmelserna skall ersättning av båda slagen betalas av kommunen. Ersättningen bestäms, liksom nu är fallet, på det sätt som föreskrivs i förfogandelagen. Lagtexten i 7 § har formulerats med beaktande av påpekande från Lagrådet. 10 § Paragrafens första stycke innehåller bestämmelser om rätt för kommunen att av den inkvarterade återkräva vad som utbetalats för inkvartering och som ersättning för skador på inkvarteringsbostaden eller dess utrustning. Om det skulle vara oskäligt att ålägga den inkvarterade återbetalnings- skyldighet, skall han enligt andra stycket befrias från skyldigheten. Som exempel på en situtation när ett krav på återbetalning kan vara oskäligt kan nämnas att den inkvarterade har kostnader för en fungerande ordinarie bostad som han på grund av beslut om utrymning inte får bo i. I nuvarande reglering är det den inkvarterade som skall betala ersättning till inkvarteringsvärden. Det finns därför ingen motsvarighet till bestämmelserna i denna paragraf. Skyldighet att ta hand om utrymmande och utlänningar som söker skydd i . 11 § Paragrafen innebär att den kyrkliga kommunen åläggs att bedriva verksamhet för alla som vistas inom dess område, oberoende av om de normalt bor där eller inte. Att motsvarande skyldighet gäller för kommuner och landsting följer - som närmare berörts i avsnitt 15 - av andra författningar. Skyldighet att hjälpa andra kommuner och landsting 12 § Paragrafen har med i huvudsak endast språkliga och redaktionella ändringar förts över från 5 § första stycket lagen om beredskap. Som närmare kommenterats i avsnitt 15 har emellertid i den nya paragrafen inte intagits någon bestämmelse om vad hjälpen skall bestå av. Bestämmelsen innebär att de resurser, t.ex. materiel och personal, som finns i en kommun eller ett landsting skall följa med befolkningen när den, på grund av utrymningsbeslut eller andra exceptionella förhållanden, flyttas till en ny kommun eller ett nytt landsting. Det är således en skyldighet för den kommun och det landsting som befolkningen kommer i från att se till att kommunens och resurser, i den mån de frigörs, följer med till den eller de nya kommuner och landsting som i större omfattning får ta emot befolkningen. Om den kommun och det landsting varifrån befolkningen kommer, har fullgjort sin skyldighet och den mottagande kommunen och alltjämt är i behov av hjälp har de sistnämnda rätt till hjälp från andra kommuner och landsting enligt bestämmelsen i 3 kap. 5 §. Vid utformningen av texten i paragrafen har regeringen beaktat Lagrådets förslag. 1 § I fråga om bestämmelserna i denna paragraf, som ålägger kommuner, landsting och kyrkliga kommuner att se till att det finns ett tillfredsställande säkerhetsskydd inom respektive verksamhetsområde, hänvisas till vad som anförts i avsnitt 16. Krav på svenskt medborgarskap m.m. 2 § Paragrafen innehåller bestämmelser om att vissa befattningar hos kommuner och landsting endast får innehas av svenska medborgare. Bestämmelsen har inte någon motsvarighet i nuvarande lagstiftning. Frågan om svenskt medborgarskap som krav för tillträde till vissa befattningar har kommenterats ytterligare i avsnitt 16. Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 3 § Bestämmelsen har med endast språkliga ändringar förts över från 82 § civilförsvarslagen. Den som bryter mot tystnadsplikten kan straffas enligt 20 kap. 3 § eller enligt bestämmelserna om brott mot rikets säkerhet i 19 kap. samma balk. 1 § I paragrafen föreskrivs straff för ett antal olika brott mot bestämmelser i den nya lagen. Enligt första punkten kan den som bedriver verksamhet vid eller äger en anläggning där det kan bli aktuellt att organisera verkskydd straffas om han uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter när han fullgör sin uppgiftsskyldighet enligt 5 kap. 5 §. En motsvarande bestämmelse finns i 79 § 4 mom. 1 civilförsvarslagen. I andra punkten föreskrivs att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte bereder plats i skyddsrum eller skyddat utrymme under höjd beredskap åt dem som behöver skydd kan straffas. Enligt tredje punkten kan den straffas som uppsåtligen eller av oaktsamhet som inte är ringa underlåter att fullgöra vad som åligger honom enligt 7 kap. 8 eller 9 §. Bestämmelsen har sin motsvarighet i dels 79 § 4 mom. 2, dels 81 § första stycket 7 civilförsvarslagen. I klarläggande syfte har i punkten, i enlighet med Lagrådets förslag, även straffbelagts avlämnande av oriktiga uppgifter. Fjärde punkten föreskriver straff för den som inte lyder ett åläggande eller ett förbud som meddelats enligt 8 kap. Det kan här t.ex. vara fråga om brott mot beslut om utrymning, mot ut- eller inflyttningsförbud eller vägran att upplåta inkvarteringsbostad. I fråga om ut- och inflyttningsförbud finns motsvarande bestämmelse i 81 § första stycket 4 civilförsvarslagen. Brott mot beslut om utrymning och föreskrifter som meddelats i samband därmed straffas enligt det allmänna straffstadgandet i 81 § första stycket 9 civilförsvarslagen. Vägran att upplåta inkvarteringsbostad är inte straffbelagd. Skälen för en ändring härvidlag har utvecklats i avsnitt 17. Femte punkten har med språkliga och redaktionella ändringar överförts från 81 § första stycket 5 civilförsvarslagen. I enlighet med påpekande från Lagrådet har dock från det straffbara området undantagits oaktsamhet som är ringa. 2 § Paragrafen föreskriver strängare straff för brott enligt 1 § än vad som annars gäller, om brottet begåtts under höjd beredskap och det har medfört särskilt men för totalförsvaret eller annars är att anse som grovt. En förutsättning för att en gärning skall bedömas som grovt brott är alltså att den har begåtts under höjd beredskap. Motsvarande regel finns i 81 § första stycket civilförsvarslagen. Som närmare har utvecklats i avsnitt 17 innebär den nya bestämmelsen att minimistraffet höjs från fängelse till fängelse lägst och att maximistraffet höjs från fängelse till fängelse . Som exempel på när ett brott kan bedömas som grovt kan nämnas att en person genom att lämna oriktiga uppgifter bryter mot skyldigheten enligt 7 kap. 9 § att på förfrågan ange om han har egendom som kan behöva tas i anspråk och den aktuella egendomen är av stor betydelse för totalförsvaret. 3 § Paragrafen innehåller bestämmelser om straff för den som inte följer bestämmelser eller beslut som meddelats med stöd av 6 kap. 7 § om hur skyddsrum och skyddade utrymmen skall se ut och vara utrustade. Paragrafen innehåller även en bestämmelse om att den som bryter mot förbud att använda samlinglokaler och skolor m.m. enligt 7 kap. 7 § kan straffas. 4 § Paragrafen, som har sin motsvarighet i 78 § civilförsvarslagen har till syfte att skapa möjlighet att tvinga fram fullgörande av vissa skyldigheter enligt denna lag. Det föreskrivs att förelägganden enligt de uppräknade lagrummen får förenas med vite. Det är den myndighet som har att utfärda föreläggandet som också har rätt att sätta ut vite. På viten som föreläggs med stöd av denna paragraf är reglerna i viteslagen (1985:206) tillämpliga. Till skillnad mot vad som gällde enligt lagtexten i lagrådsremissen kan, i enlighet med Lagrådets förslag, förelägganden enligt 7 kap. 3 § inte förenas med vite. Här har i stället öppnats en möjlighet att begära handräckning (se vidare 7 kap. 3 §). För att undvika den oklarhet som Lagrådet påpekar beträffande vilka förelägganden som avsågs i lagrådsremissens förslag till ett andra stycke i paragrafen, har bestämmelsen i detta stycke omarbetats och förts över till en ny 5 §. 5 § Paragrafen öppnar möjlighet för den som förelagt någon något enligt denna lag att, om mottagaren av föreläggandet tredskas, låta vidta åtgärden på hans bekostnad. Lagtexten har utformats med beaktande av påpekande från Lagrådet. Bestämmelserna i 11 kap. behandlas även i avsnitt 18. 1 § I paragrafen slås fast att beslut som en kommun har fattat med stöd av lagen om civilt försvar eller föreskrift som utfärdats med stöd av denna lag kan överklagas till . Av bestämmelsen framgår även att undantag från denna regel finns. 2 § I denna paragraf stadgas att beslut som fattat med stöd av lagen om civilt försvar eller föreskrift som utfärdats med stöd av denna lag som regel kan överklagas till den myndighet som regeringen bestämmer. Detta gäller oavsett om har prövat ärendet såsom första eller andra instans. Av bestämmelsen framgår även att det finns undantag från denna regel. 3 § Paragrafens första stycke tar upp vissa särskilda beslut som fattas av en kommun eller en myndighet och som skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Det är bl.a. fråga om beslut rörande skyddsrum och skyddade utrymmen och beslut om föreläggande av vite. I enlighet med den nu gällande huvudregeln på de allmänna förvaltningsdomstolarnas sida, skall första domstolsinstansen vara länsrätt. Denna ordning är i enlighet med den beslutade ändringen av 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar (prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24, rskr. 1993/94:319). Uppräkningen av beslut som får överklagas till länsrätt är uttömmande. I enlighet med Lagrådets förslag har i uppräkningen även tagits med 6 kap. 20 och 22 §§. Första stycket har också i övrigt formulerats med beaktande av vad som påpekats av rådet. Av andra stycket framgår att det krävs prövningstillstånd för att få ett beslut av länsrätten prövat av kammarrätten. 4 § Paragrafen har överförts från 9 § lagen om skyldighet att upplåta in- kvarteringsbostad i krig m.m. i den del den rör överklagande av ersätt- ningsbelsut. Enligt första stycket kan den som inte är nöjd med en kommuns beslut om ersättning för inkvartering överklaga beslutet till den lokala värderingsnämnden. En inskränkning i förhållande till den nu gällande bestämmelsen är att beslut som den lokala värderingsnämnden fattat i ett överklagat ärende inte får överklagas. I fall där den lokala värderingsnämnden är första instans vid bestämmandet av ersättning för inkvartering, får beslutet enligt andra stycket överklagas till . beslut får enligt tredje stycket inte överklagas. 5 § Första stycket föreskriver förbud mot att överklaga beslut som fattats av en central myndighet i ett överklagat ärende. I andra stycket föreskrivs att beslut fattade av en central myndighet såsom första instans får överklagas till regeringen. 6 § Av paragrafen framgår att en central myndighet får överlämna sin prövning i ett överklagat ärende till regeringen i vissa fall. Det skall då vara fråga om ärende som myndigheten bedömer vara av särskild vikt, t.ex. beslut där politisk styrning behövs eller där det kan bli fråga om att ändra en tidigare framvuxen praxis. 7 § Av paragrafen framgår att beslut som en kommun eller en statlig myndighet fattar med stöd av lagen om civilt försvar under skärpt eller högsta beredskap är direkt verkställbart om inte annat särskilt anges i beslutet. Så som Lagrådet påpekar skall detta även gälla beslut av allmän förvaltningsdomstol. 8 § Paragrafen innehåller en uttömmande uppräkning av beslut, fattade av en kommun eller en myndighet, som över huvud taget inte får överklagas. Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Tillämpningen av den nya lagen fordrar ett omfattande förberedelsearbete, varför den inte bör träda i kraft förrän . 21.2Förslaget till lag om ändring i Genom hänvisningen till lagen om skydd för vissa internationella sjuk- vårdsbeteckningar m.m. uppnås att begreppet civilförsvar tas bort ur lagtexten. Skälet till detta har behandlats i avsnitt 8. 21.3Förslaget till lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102) 21 § Tillägget till paragrafen har gjorts för att förtydliga att räddningstjänstlagen är en heltäckande lag för räddningstjänstens verksamhet under såväl fred som krig. Av lagens övergångsbestämmelse framgår att kommunerna har på sig att komplettera sin räddningstjänstplan. 63 § Paragrafen ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att besluta att enskilda, företag, organisationer eller andra sammanslutningar skall medverka vid övningar som har betydelse för befolkningsskyddet eller den räddningstjänst som skall bedrivas under höjd beredskap. Det handlar här om insatser av tillfällig karaktär. Det kan exempelvis vara fråga om att man inom en stadsdel eller ett kvarter avser att bedriva en övning som kräver medverkan av dem som bor där. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 39 § andra stycket civilförsvarslagen. 64 § I 13 och 14 §§ anges vilka som ingår i den i fred verksamma . I denna paragraf klargörs att även den totalförsvarspliktiga personal som inskrivits för civilplikt och som inkallats till krigstjänstgöring ingår i denna. 65 § I 7 § anges vad den kommunala räddningstjänsten omfattar. I denna paragrafs första stycke anges de uppgifter som därutöver skall ansvara för under höjd beredskap. I andra stycket ges vidare uppgift att delta i åtgärder för första hjälp åt och transport av skadade samt för befolkningsskyddet. I dessa fall vilar huvudansvaret på andra organ. I tredje stycket föreskrivs att vad som gäller vid skall gälla även när räddningstjänsten utför uppgifter enligt första och andra styckena i denna paragraf. 66 § Paragrafen motsvarar den nuvarande 64 §. Förutom vissa språkliga ändringar har i bestämmelsen, med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen, införts en möjlighet för regeringen att delegera sin rätt att meddela föreskrifter som avviker från lagen. 67 § Bestämmelsen ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer möjlighet att under höjd beredskap i det särskilda fallet besluta om omfördelning av räddningsresurserna genom att en räddningskår tas i anspråk för uppgifter utanför den egna kommunen. Bestämmelsen innehåller också regler om ersättning när en räddningskår tagits i anspråk enligt denna paragraf. 68 § Paragrafen anger att beslut som fattats med stöd av 67 § första stycket inte får överklagas. Lagtexten har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag. 21.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella sjukvårdsbeteckningar och för civilförsvarets internationella kännetecken Ändringen i 4 § föranleds av strävan att ta bort begreppet civilförsvaret ur lagstiftningen. Skälen för detta har närmare redovisats i avsnitt 8. I den nya lydelsen används ordet civilförsvar som en översättning av begreppet civil defence i konventionstexten. 21.5Förslaget till lag om ändring i förfogandelagen (1978:262) Ändringen innebär - förutom vissa språkliga justeringar - att regeringen får möjlighet att delegera sin beslutanderätt även till kommuner och landsting. Enligt den nuvarande lydelsen kan delegering ske endast till en statlig myndig- het. 21.6Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:1004) om skyldighet för näringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i totalför- svarsplaneringen 1 § Ändringen innebär - förutom viss språkliga justeringar - att undantaget i andra stycket vidgas till att gälla även kommuner och landsting. Ändringen föranleds av att kommunernas och landstingens skyldighet att delta i totalför- svarsplanering i fortsättningen framgår av den nya lagen om civilt försvar. 2 § Ändringen innebär att ordet myndighet i första stycket tas bort. Myndigheternas åliggande bör inte regleras i lag. 21.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter Sjunde punkten upphävs med hänsyn till att personalen vid en anläggning där verkskydd skall finnas inte kommer att vara tjänstgöringsskyldig till följd av civilplikt. Personalens tjänstgöringsskyldighet under höjd beredskap följer i stället av den allmänna tjänsteplikten, för vilken dagpenning inte utgår. 21.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:217) om skydd för samhälls- viktiga anläggningar m.m. 4 § Ändringen innebär en utvidgning av anläggningar och områden som får förklaras som skyddsobjekt. Utvidgningen har kommit till med hänsyn till att kommunernas ansvar för att leda det civila försvaret inom kommunens verksamhetsområde under höjd beredskap har lagfästs, jfr 3 kap. 1 § lagen om civilt försvar. Ledningen för det civila försvaret bör således ha samma skydd som ledningen för det militära försvaret. 21.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. 25 § Paragrafen ger regeringen möjlighet att i vissa fall meddela avvikande bestämmelser från lagen. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 15. 21.10 Övriga förslag till lagändringar Övriga ändringsförlag är av två slag. För det första görs ändringar som innebär att ordet civilförsvar i olika sammansättningar och böjningsformer tas bort och ersätts med orden befolkningsskydd och/eller räddningstjänst. För det andra ändras hänvisningar till de lagar som upphävs genom de nu aktuella lagförslagen. Hänvisningarna ersätts i flertalet fall av hänvisningar till någon av de nu föreslagna lagarna.