prop · GI0350 · 1995-01-01 00:00:00 — Att i lagtexten ta in de möjligheter till undantag och lägre viktning av exponeringar som bör utnyttjas skulle dock, som anges i avsnitt 10, vara alltför omständligt. En lämplig avvägning bör därför kunna vara att i lagtexten ta in en bestämmelse med undantag för de poster som motsvarar de placeringar och fordringar som enligt 3 kap. 1 § andra stycket A 2-6 i förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersföretag skall viktas till noll vid kapitalkravsberäkningen. På detta sätt värderas de ifrågavarande posterna på samma sätt oavsett om det är fråga om kapitaltäckning för kreditrisker eller begränsningar av stora exponeringar. önskar att den möjlighet till undantag från begränsningsreglerna om stora exponeringar som direktivet synes medge för bostadsobligationer skall utnyttjas. anser att obligationer utgivna av reellt om än inte formellt uppfyller kraven för undantag i artikel 4.7 l direktivet om stora exponeringar. Regeringen gör i denna fråga följande bedömning. För att räntebärande värdepapper som emitterats av ett bostadsinstitut skall kunna undantas helt från begränsningsreglerna om stora exponeringar enligt den av åberopade bestämmelsen måste institutet uppfylla särskilda krav. Det emitterande institutet måste stå under särskild tillsyn i syfte att skydda obligationsinnehavarna vilka också måste ha en särskilt arrangerad förmånsrätt i händelse av institutets fallisemang. De som emitterar bostadsobligationer uppfyller inte dessa krav. Möjligheten att helt undanta de ifrågavarande institutens exponeringar från bestämmelserna om begränsningar av stora exponeringar föreligger därför inte. Frågan om det i skall inrättas en sådan särskild kategori av institut som är underkastade strängare regler än andra institut och som således skulle uppfylla kraven för undantag i direktivet bereds inom . Frågan har tagits upp i samband med lagstiftningsärendet angående införlivandet av den tredje genera- tionens försäkringsdirektiv som bereds inom . En eventuell reformering kommer dock inte hinnas med /95 när reglerna om begränsningar av stora exponeringar avses träda i kraft. Fordringar på bostadsinstitut och andra kreditinstitut kan dock ges lägre viktning enligt de regler som tidigare beskrivits. Beslut därom skall, enligt den föreslagna författningsregleringen, fattas av regeringen, eller efter regeringens bemyndigande, . Enligt bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet omfattas även värdepappersbolag av bestämmelserna om stora exponeringar. Enligt övergångsbestämmelserna till den föreslagna nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar skall bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet införlivas i den svenska lagstiftningen fr.o.m. . gällande regler om kapitaltäckning är desamma för alla typer av finansiella institut. Enligt förarbetena till lagstiftningen om kapitalkrav i banker och andra kreditinstitut (prop. 1989/90:43) skulle skilda slag av kapitaltäckningsregler för olika typer av finansiella institut innebära en förskjutning i konkurrensförutsättningarna som skulle ge kapitaltäcknings- reglerna en styrande funktion i den förändringsprocess som finansmarknaderna genomgår. Övervägandena är desamma när det gäller reglerna om stora exponeringar. De regler som reglerar begränsningar av stora exponeringar är desamma för både kreditinstitut och värdepappersbolag. Att låta nuvarande regler gälla för värdepappersbolagen i förhållande till övriga institut skulle ge värdepappersbolagen en konkurrensfördel, eftersom bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar innebär en skärpning av bestämmelserna om begränsningar av stora exponeringar jämfört med dagens regler. Det är därför lämpligt att låta värdepappersbolagen omfattas av reglerna om begränsningar av stora exponeringar i enlighet med direktiv redan fr.o.m. , då bestämmelserna föreslås träda i kraft såvitt avser kreditinstitut. På så sätt uppnås neutralitet i behandlingen av kreditinstitut och värdepappers- bolag. Exponeringar i instituts handelslager Exponeringar som uppkommer i instituts handelslager kan i sig, eller tillsammans med exponeringar utanför handelslagret, medföra risker för institutet, om exponeringarna i hög grad kommer att koncentreras till en och samma kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning. Enligt kapitalkravsdirektivet måste därför begränsningsreglerna för stora exponeringar även tillämpas med beaktande av exponeringar som hänför sig till handelslagret. Exponeringarna som uppkommer i handelslagret beräknas först för varje enskild kund på det sätt som anges i punkt 2 i bilaga VI i kapitalkravsdirektivet. Detta innebär bl.a. att positionernas värde i vissa fall kan beräknas med s.k. nettning. För de institut vars handelslager är av mindre omfattning kan bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar tillämpas. I detta fall skall exponeringarnas värde bestämmas till nominella belopp. Exponeringarna i handelslagret mot varje enskild kund läggs samman med exponeringar i handelslagret mot andra enskilda kunder som ingår i en grupp med inbördes anknytning. Exponeringarna läggs sedan samman med de exponeringar som uppkommit utanför handelslagret. Därigenom erhålls de sam- lade exponeringarna mot en enskild kund eller grupp av anknutna kunder. Bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet innebär att skulle kunna ges rätt att godkänna överskridande av de begränsningar som uppställs för stora exponeringar. Detta skulle dock kräva att vissa villkor är uppfyllda. Villkoren innebär i korthet att den del varmed överskridandet av gränsen sker i sin helhet avser exponering som uppkommit i handelslagret och att ett kapitalkrav, bestämt på visst sätt, beläggs på den del varmed överskridandet sker. och har anfört att de har behov av den möjlighet till överskridande av gränsvärdena för exponeringar i instituts handelslager som bestämmelserna bilaga VI i kapitalkravsdirektivet öppnar. En sådan möjlighet skulle - enligt remissinstansernas uppfattning - underlätta garantigivning vid emissioner. Regeringen ifrågasätter i och för sig inte att ett sådant behov kan föreligga, kanske speciellt när det gäller mindre institut. En undantagsmöjlighet förutsätter emellertid att relativt komplicerade kapitaltäckningsregler måste införas för den del av exponeringen som överskrider gränsvärdet. De skäl som åberopats som grund för begäran att införa undantagsbestämmelsen är enligt regeringens uppfattning inte så starka att de motiverar det omfattande ingrepp i regelverket som måste bli följden. Om behovet av denna undantagsmöjlighet visar sig vara så starkt, framför allt om konkurrensförutsättningarna gentemot institut i andra länder påverkas påtagligt negativt för de berörda instituten, har regeringen möjlighet att ta upp denna fråga till övervägande . Enligt bestämmelsen i punkt 10 i bilaga VI i kapitalkravsdirektivet kan institut använda den utvidgade kapitalbasen vid beräkningen av exponeringarna i handelslagret. För exponeringar utanför handelslagret skall kapitalbasen bestäm- mas i enlighet med reglerna i direktivet om övervakning och kontroll av stora exponeringar. Införandet av nya bestämmelser regler om begränsningar och kontroll av stora exponeringar är mer omfattande och detaljerade än de mer allmänt hållna bestämmelserna i den svenska lagstiftningen. Några bestämmelser om stora exponeringar i instituts handelslager finns för övrigt inte i den svenska lagstiftningen. De svenska reglerna måste därför ändras och ges en sådan utformning att de speglar bestämmelserna i . Bestämmelserna föreslås träda i kraft . Bestämmelser om begränsningar av och rapporteringsskyldighet för exponeringar i instituts handelslager föreslås dock träda i kraft först , dvs. som reglerna om kapitaltäckning av marknadsrisker föreslås träda i kraft. Bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet skall införlivas i den föreslagna nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Det är lämpligt att reglerna om kapitaltäckning och stora exponeringar regleras i ett sammanhang varför också reglerna om begränsningar av stora exponeringar föreslås bli införda i denna lag. Nuvarande bestämmelser om begränsningar av stora exponeringar i 2 kap. 16 § bankrörelselagen (1987:617), 3 kap. 9 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag samt 3 kap. 7 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse kan därmed upphävas. För , som inte skall omfattas av de nya bestämmelserna om begränsningar av stora exponeringar, kommer de nuvarande reglerna om enhandsengagemang i 7 § andra stycket lagen (1980:1079) att gälla även fortsättningsvis. Reglerna om stora exponeringar (engagemang) i 2 kap. 16 § bankrörelselagen resp. 3 kap. 9 § lagen om kreditmarknadsbolag gäller endast svenska banker och kreditmarknadsbolag. Hänvisningen i 1 kap. 1 § bankrörelselagen resp. 1 kap. 2 § lagen om kreditmarknadsbolag om att lagarna i tillämpliga delar gäller för utländska bankers och kreditinstituts verksamhet i torde inte medföra att bestämmelserna om stora exponeringar blir tillämpliga på sådana utländska företag. Dessa företag är i stället underkastade sitt hemlands bestämmelser på detta område. Någon ändring bör inte göras i detta avseende. Den nuvarande be- stämmelsen i 3 kap. 7 § lagen om värdepappersrörelse är tillämplig på såväl svenska värdepappersbolag som utländska värdepappersföretag som fått tillstånd att driva värdepappersrörelse från filial i och som inte är bank- institut. Den föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag görs dock inte tillämplig på utländska värdepappersföretag. Direktivet 93/22/EEG om investeringstjänster inom värdepappersområdet innebär att värdepappersföretag som är auktoriserade inom EES-området får rätt att etablera filialer i utan särskilt tillstånd av svenska myndigheter. Ansvaret för tillsynen över dessa filialer åligger filialens hemlandsmyndighet. Verksamheten styrs således av hemlandets rörelseregler vilka skall uppfylla minimireglerna i bl.a. direktivet om stora exponeringar. Vad gäller utländska företag utanför EES skall svenska myndigheter besluta om auktorisation för filialer till sådana företag. Det ligger i sakens natur att en filialverksamhet, som ju organisatoriskt är en integrerad del av ett utomlands hemmahörande företag, delvis även i dessa fall får styras av rörelseregler som avviker från vad som gäller enligt svensk rätt. De utländska bestämmelserna om t.ex. kapitalkrav och begränsningar av stora exponeringar kan dock beaktas vid prövningen av om auktorisation skall beviljas eller ej. Tillsynen av samtliga utländska värdepappersföretags stora exponeringar åligger således tillsynsmyn- digheterna i hemlandet. 7.4 Rapportering av stora exponeringar Regeringens förslag: och värdepappersbolag skall fortlöpande till rapportera samtliga sina stora exponeringar. och värdepappersbolag som överskrider de maximala gränsvärdena för stora exponeringar enligt bestämmelserna i den nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag skall utan dröjsmål anmäla detta till . Inspektionen får därvid medge företag en tidsfrist inom vilken nedbringandet av exponeringarna till tillåtna nivåer skall ske. och värdepappersbolag skall ha betryggande system för övervakning och kontroll av stora exponeringar i verksamheten. De skall vidare ha sunda redovisnings- och förvaltningsmetoder samt lämpliga interna kontroll- rutiner för att kunna identifiera och registrera alla stora exponeringar och ändringar av dessa i sin verksamhet. Bestämmelserna om skyldighet att rapportera stora exponeringar förs in i den nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Bestäm- melsen om rapporteringsskyldighet flyttas emellertid i regeringens förslag från femte till sjunde kapitlet i lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar. Bestämmelsen i 7 kap. 10 § i lagen kompletteras på så sätt att en skyldighet införs för företagen att ha betryggande system för att kontrollera även stora exponeringar. Remissinstanserna: anser att det är lämpligt att samla alla bestämmelser om rapportering och tillsyn till kapitel 7 i den föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Inspektionen anser vidare att bestämmelsen som innebär att institut skall ha betryggande system för övervakning och kontroll av bl.a. marknadsrisker bör kompletteras med en motsvarande skyldighet att kontrollera även stora exponeringar. AB menar att det är orimligt att samma exponering skall räknas in i upp till sex olika instituts rapportering. anser att det i föreskrifter bör lämnas frihet åt varje institut att välja en av de av direktivet anvisade metoderna och att man sedan håller fast vid den. Metoden att löpande rapportera alla ökningar som uppgår till i förhållande till den senaste rapporten skulle för många institut medföra en så gott som daglig rapportering, vilket vore orimligt betungande för såväl instituten som . Denna metod bör därför inte vara obligatorisk. anser vidare att de bör få använda sig av övergångsbestämmelsen i artikel 6.8 i direktivet om stora exponeringar. Av den bestämmelsen framgår att rapporteringsfrekvensen kan begränsas till intill utgången av i stället för enligt huvudregeln i artikel 3.2. Rapportering är tillräckligt eftersom det motsvarar den rapporteringsfrekvens som kräver . : Enligt artikel 3.1 i direktivet om stora exponeringar skall ett kreditinstituts exponering gentemot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning anses som en stor exponering när dess värde uppgår till eller överstiger av institutets kapitalbas. Ett kreditinstitut skall rapportera alla stora exponeringar till de behöriga myndigheterna. Med behörig myndighet avses de nationella myndigheter som enligt lag eller annan författning har behörighet att utöva tillsyn över kreditinstitut. Direktivet anvisar två olika metoder för rapportering. Medlemsstaterna får själva bestämma vilken metod som skall tillämpas. Den ena metoden innebär att alla stora exponeringar skall rapporteras minst en gång samt att nya stora exponeringar och alla ökningar av befintliga exponeringar som uppgår till i förhållande till den senaste rapporten skall rapporteras löpande. Den andra metoden innebär att alla stora exponeringar skall rapporteras minst (artikel 3.2). Enligt artikel 6.8 får dock medlemsstat i stället för rapportering föreskriva rapportering minst t.o.m. utgången av . Enligt artikel 4.5 skall dessutom för det fall att de i artikel 4.1, 4.2 och 4.3 angivna gränsvärdena överskrids detta anmälas till de behöriga myndigheterna. De behöriga myndigheterna skall kräva att varje kreditinstitut har sunda förvaltnings- och redovisningsmetoder samt lämpliga interna kontrollrutiner för att kunna identifiera och registrera alla stora exponeringar och senare ändringar av dessa i enlighet med definitionerna och kraven i direktivet (artikel 3.4). Artikel 3.3 innehåller ett antal undantagsbestämmelser från huvudregeln om rapportering. Exponeringar som undantagits enligt bestämmelserna i artikel 4.7 a-d och f-h behöver inte rapporteras på det sätt som föreskrivs i artikel 3.2. För sådana exponeringar som avses i artikel 4.7 e och i-s samt i artikel 4.8, 4.9 och 4.10 får rapporteringen inskränkas till . När ett sådant undantag åberopas måste institutet i fråga behålla uppgifter om de skäl som åberopats efter det att förhållandet som föranledde undantaget inträffade så att de behöriga myndigheterna kan kontrollera om undantaget var motiverat. Skälen för regeringens förslag: och värdepappersbolag är skyldiga att lämna upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. har gett ut allmänna råd rörande kreditinstituts rapportering av stora exponeringar (FFFS 1992:20). Enligt dessa allmänna råd skall kreditinstitut och värdepappersbolag rapportera sina stora exponeringar till , och . Samtliga exponeringar som uppgår till eller mer av kapitalbasen skall rapporteras. Såvitt avser koncerner skall rapportering ske för såväl den långivande koncernen som helhet som för varje enskilt institut, även utländska dotterbolag, i koncernen. Enligt bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar kan som nämnts tidigare medlemsstaterna välja mellan två typer av rapportering. Den ena metoden innebär rapportering av alla stora exponeringar minst en gång samt att alla tillkommande stora exponeringar och alla ökningar av befintliga exponeringar som uppgår till i förhållande till den senaste rapporten skall rapporteras löpande. Den andra metoden innebär att alla stora exponeringar skall rapporteras minst . En förutsättning för att tillsyn över att instituten inte överskrider bestämmelserna om begränsningar av stora exponeringar skall fungera är att kreditinstituten och värdepappersbolagen rapporterar sina stora exponeringar till inspektionen. De bestämmelser om tillsyn som finns i lagstiftningen för resp. institut är inte tillräckliga för att utöva tillsyn över stora exponeringar på sätt som föreskrivs i direktivet om stora expone- ringar. Bestämmelser om rapporteringsskyldighet måste därför införas i den svenska lagstiftningen. Detta sker lämpligast i den föreslagna nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Regeringen delar uppfattning att bestämmelsen om rapporteringsskyldighet lämpligast bör föras in i kapitel 7 i den föreslagna nya lagen. Därmed samlas samtliga bestämmelser om rapportering och tillsyn i detta kapitel i den nya lagen. En grundläggande bestämmelse om rapporteringsskyldighet bör införas i lagen och det överlämnas därefter till regeringen eller att i föreskriftsform avgöra vilken av de i av direktivet anvisade rapporteringsmetoderna som skall gälla. Den typ av rapportering som inspektionen föreskriver bör - förutom att den garanterar en effektiv tillsyn av kreditinstituten och värdepappersbolagen - vara den som är minst betungande för såväl institut som tillsynsmyndighet. Inspektionen bör även ha möjlighet att tillämpa övergångsbestämmelserna i direktivet. I promemorian föreslogs i 7 kap. 2 § lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar att ett institut skall ha sunda redovisnings- och för- valtningsmetoder för att kunna identifiera och registrera alla stora expo- neringar och ändringar av dessa i sin verksamhet. anser att bestämmelsen bör kompletteras så att det krävs av instituten att de system som upprättas även säkerställer en effektiv kontroll av att bestämmelserna om stora exponeringar efterlevs. Eftersom det är av största vikt att har möjlighet att kontrollera att bestämmelserna om begränsningar av stora exponeringar efterlevs kompletteras bestämmelsen på det av inspektionen angivna sättet. Bestämmelsen har dock flyttats till 7 kap. 10 § lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Beträffande utländska filialer till kreditinstitut och värdepappersföretag som är auktoriserade i ett annat EES-land, eller i tredje land, och som är verksamma i skall rapporteringen av stora exponeringar göras till behöriga myndigheter i hemlandet, dvs. till tillsynsmyndigheten i det land i vilket det utländska företaget är auktoriserat. Det är lagstiftningen i hemlandet som reglerar den utländska filialens rapporteringsskyldighet. Regeringens förslag: Om ett kreditinstituts eller värdepappersbolags ex- poneringar översteg de maximala gränsvärdena 10, 20, 25 resp. skall institutet eller bolaget vidta åtgärder för att nedbringa exponeringarna så att de ryms inom de fastställda gränserna. kan medge kreditinstitut och värdepappersbolag en tidsfrist inom vilken nedbringandet av exponeringarna skall slutföras. Tidsfristen skall löpa ut . Exponeringar med längre löptid och med bindande avtalsvillkor får behållas till förfallodagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: anser att den möjlighet till temporärt höjda gränsvärden som direktivet ger inte bör utnyttjas. godtar förslaget att bör få möjlighet att bestämma hur nedtrappningen av de exponeringar som överstiger de fastställda gränsvärdena skall ske. Det bör emellertid understrykas att nedtrappningen bör gå i nedåtgående riktning och inte avbrytas av temporära ökningar av de för stora exponeringarna. godtar förslaget i denna del. Inspektionen anser att det saknas skäl att tillåta höjda gränsvärden. Den möjlighet som inspektionen ges att medge anstånd med att nedbringa exponeringarna till föreskrivna gränsvärden till senast utgången av synes vara tillräcklig. Skäl saknas även att införa den ytterligare förlängning med av tidsgränserna som kan medges för s.k. mindre kreditinstitut. anser däremot att möjligheten till förhöjda gränsvärden t.o.m. utgången av skall utnyttjas i syfte att undvika onödiga störningar och praktiska svårigheter under den inledande övergångsperioden. delar uppfattningen att den möjlighet till förhöjda gränsvärden som direktivet ger bör utnyttjas. Genom kravet på att en exponering som i utgångsläget ligger över gränsvärdet inte får öka kan i realiteten ett kreditstopp komma att framtvingas för vissa storkunder i . : Övergångsbestämmelserna för exponeringar som överstiger gräns- värdena i artikel 6 i direktivet om stora exponeringar gör det möjligt för kreditinstitut och värdepappersbolag att gradvis anpassa sina exponeringar om de överstiger de gränsvärden som anges i direktivet. Den tidpunkt från vilken ett institut kan åläggas att vidta åtgärder för att nedbringa sina exponeringar till de gränsvärden som fastställts i direktivet är enligt tilläggsavtalet till det datum då den Gemensamma EES-kommitténs beslut att införliva direktivet om stora exponeringar med publicerades i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Detta innebär alltså att de i direktivet fastställda gränsvärdena för stora exponeringar inte får överskridas efter publiceringen av beslutet att direktivet skall gälla även för de EFTA-stater som ingår i EES. Institut som för publiceringen har exponeringar som överstiger gränsvärdena får inte vidta åtgärder som medför att dessa exponeringar ökar utan institutet måste nedbringa dessa till tillåtna nivåer. Tidsfristen för ett sådant nedbringande av exponeringarna skall bestämmas av de behöriga myndigheterna och den löper enligt artikel 6.4 ut . Exponeringar med en längre löptid och med för kreditinstitut bindande avtalsvillkor får dock behållas till förfallodagen. Tidsfristen skall bestämmas på så sätt att principerna om en sund förvaltning och en rättvis konkurrens för kreditinstitut inte rubbas. Behöriga myndigheter skall underrätta kommissionen och om den tidsplan som bestämts för det allmänna förfarandet. Enligt artikel 6.6 gäller speciella bestämmelser för de kreditinstitut vars kapitalbas inte överstiger 7 miljoner ecu. Enligt artikel 6.5 äger medlemsstat förordna att procentsatsen 25 kan höjas till 40 och procentsatsen 20 kan höjas till 30 t.o.m. . Exponeringarna måste dock nedbringas till de stadgade gränsvärdena . Medlemsstat får dock förlänga dessa tidsgränser med för de ovan nämnda s.k. "små kreditinstituten". Enligt artikel 7 äger medlemsstat vidare förordna att en exponering får anses som stor om den uppgår till eller överstiger 15 och inte av kapitalbasen. skall underrättas av medlemsstat som väljer att utnyttja möjligheterna till förhöjda gränsvärden. Det finns även för övriga kreditinstitut och värdepappersbolag möjlighet till förhöjda gränsvärden . Bestämmelserna i artikel 6.5 som ger möjlighet att överskrida värdena i artikel 4.1 och 4.2 t.o.m. gäller således även för övriga institut. Exponeringarna måste dock nedbringas till de i direktivet angivna värdena . Nedtrappningsfristen blir således i dessa fall tämligen kort.