prop · GI0327 · 1995-01-01 00:00:00 — Redan i betänkandet Förvaltningsförfarandet (SOU 1946:69 s. 209) framhölls att tillskapandet av författningsbestämmelser om extraordinära rättsmedel i förvaltningsmål var en så angelägen uppgift att den borde äga förtur i reformarbetet. I det senare principbetänkandet Administrativt rättsskydd (SOU 1955:19) konkretiserades önskemålen om lagstiftning, och i besvärssakkunnigas slutbetänkande Lag om förvaltningsförfarandet (SOU 1964:27) förordades att ett särskilt kapitel om extraordinära rättsmedel skulle fogas in i en allmän förfarandelag. Den tillkomna förvaltningsprocesslagen grundade sig emellertid inte direkt på de besvärssakkunnigas förslag utan på en departementspromemoria Förfarandet i förvaltningsdomstol (Stencil Ju 1970:11). I promemorian upptogs inga bestämmelser om de extraordinära rättsmedlen och frågan reglerades inte i förvaltningsprocesslagen. Inte heller i anslutning till tillkomsten av regeringsform eller senare har någon reglering införts. En lagreglering av de extraordinära rättsmedlen inom förvaltningsrätten erbjuder åtskilliga svårigheter. Särskilt de skäl som skall föreligga för att resning skall få beviljas är på förvaltningsområdet mer skiftande än på de allmänna domstolarnas område och institutet kan inte tillämpas på samma sätt som beträffande tvistemåls- och brottmålsavgöranden av allmän domstol. En orsak till detta är den mycket skiftande karaktären på förvaltningsärendena och -målen. I betänkandet föreslås att de extraordinära rättsmedlen inom förvaltningsrätten skall regleras i en särskild lag. Det anförs i betänkandet att en sådan lag är en förutsättning för att flytta ned hanteringen av de särskilda rättsmedlen. I regeringens proposition Normgivningsfrågor på dataskyddsområdet, m.m. (prop. 1993/94:116), vari ändringen av 11 kap. 11 § regeringsformen föreslås, anförs bl.a. att för att en nedflyttning skall kunna ske krävs av rättssäkerhetsskäl att förutsättningarna för en tillämpning av de berörda instituten lagregleras (s. 23). Det presenterade betänkandet kännetecknas av ett mycket grundligt analysarbete. Trots det har flera remissinstanser påpekat att, med hänsyn till förvaltningsrättens speciella karaktär, den föreslagna författningstexten måste bearbetas ytterligare. ombudsmän och Justitiekanslern har till och med satt ifråga om det verkligen är nödvändigt med en särskild lag på området och att den hittillsvarande frånvaron av reglering på området inte synes ha haft någon menlig inverkan på rättssäkerheten. De flesta remissinstanserna är av den uppfattningen att en lagreglering av området bör inarbetas i den processlag som skall gälla för förvaltningsdomstolarna. Enligt regeringens mening bör de extraordinära rättsmedlen lagregleras. Regeringen delar remissinstansernas syn både vad gäller komplexiteten av lagstiftning på området samt att en sådan reglering bör inarbetas i förvaltningsprocesslagen. Som tidigare nämnts (avsnitt 5) avser regeringen att påbörja arbetet med en reformering av förvaltningsprocesslagen. Tills vidare bör det därför, i enlighet med ombudsmäns förslag, vara tillräckligt att grundförutsättningarna för att bevilja en extraordinär åtgärd lagregleras. En fortsatt enhetlig rättstillämpning bör enligt regeringens mening vara möjlig med hänsyn till den grundliga praxisgenomgång som finns redovisad i utredningsbetänkandet. Grundprinciperna bör komma till uttryck i två nya paragrafer i förvaltningsprocesslagen, 37 b och 37 c §§. För att säkerställa att svensk rätt motsvarar åtaganden enligt artikel 6 i den europeiska konventionen angående de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna infördes lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut (prop. 1987/88:69, bet. 1987/88:KU38, rskr. 1987/88:189). Rättsprövningslagen, som är tidsbegränsad, trädde i kraft . Den skulle ursprungligen tillämpas på beslut som meddelats från ikraftträdandet till utgången av . Giltighetstiden är förlängd till utgången av (prop.1990/91:176, bet. 1991/92:KU12, rskr. 1991/92:51, SFS 1991:1825). Syftet med lagstiftningen var att krav på domstolsprövning av förvaltningsbeslut helt skulle tillgodoses genom att det i lagen överlämnades till Regeringsrätten att i vissa fall pröva om ett förvaltningsbeslut står i överensstämmelse med gällande rätt. Vid lagens tillkomst förutsattes att erfarenheterna av tillämpningen skulle ge underlag för ett ställningstagande i fråga om reglerna borde permanentas eller om de borde ändras i något avseende (prop. 1987/88:69 s. 30). En sådan prövning redovisades av regeringen i propositionen om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut (prop. 1990/91:176). Eftersom ännu inte prövat något klagomål över beslut som meddelats med stöd av rättsprövningslagen ansåg regeringen att det var för tidigt att definitivt ta ställning till om lagen i dess dåvarande form borde permanentas. Domstolen hade inte heller prövat frågan om huruvida de nämnder som bl.a. enligt rättsprövningslagen jämställs med domstolar vid tillämpningen av artikel 6 kunde godtas som sådana. Till detta kom att arbetet med den översyn av olika författningar som behandlats i den proposition som låg till grund för lagen ännu inte var avslutat. Inom pågick även en genomgång av med anledning av de då pågående EES-förhandlingarna. Dessa skäl ansåg regeringen talade för att det var för tidigt att permanenta lagen. I avvaktan på en slutlig utvärdering av lagens tillämpning förlängdes giltighetstiden . gjordes några justeringar i lagens förfaranderegler. tillkallades på regeringens uppdrag den kommitté som kom att anta namnet Fri- och rättighetskommittén (Ju 1992:01). Utredningens uppdrag (dir. 1991:119) var dels att överväga en förstärkning av regeringsformens fri- och rättighetsskydd och om kan införlivas med den interna svenska rätten, dels att utreda frågor som rör domstolskontroll av normbeslut och förvaltningsbeslut. Kommittén överlämnade ett delbetänkande, Fri- och rättighetsfrågor (SOU 1993:40). I den proposition (prop. 1993/94:117) som följde på betänkandet föreslog regeringen att bl.a. skulle anta en lag om inkorporering i svensk rätt av den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. I detta sammanhang hänvisade regeringen till Fri- och rättighetskommitténs fortsatta arbete såvitt gällde den tveksamhet som kunde råda i fråga om svensk lagstiftning fullt ut överensstämmer med artikel 6 sådan den kommit att tolkas av liksom med artikel 13 om rätten till inhemskt rättsmedel. har beslutat att anta det i propositionen framlagda förslaget till lag om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (bet. 1993/94:KU24, rskr. 1993/94:246). Lagen träder i kraft . 11.2Rättsprövningslagens giltighetstid bör förlängas ytterligare en tid Regeringens förslag: Rättsprövningslagens giltighetstid förlängs med . Skälen för regeringens förslag: Fri- och rättighetskommittén har till regeringen överlämnat sitt slutbetänkande, Domstolsprövning av förvaltningsärenden (SOU 1994:117). Kommittén anser att regeringen bör vara den instans som prövar överklaganden endast i de fall det är för att utöva politisk styrning av praxis eller i de fall ärenden berör områden som inte lämpar sig för domstolsprövning. Därför föreslås att en ny princip införs i förvaltningsrätten. Principen innebär att beslut i förvaltningsärenden som huvudregel får överklagas hos de allmänna förvaltningsdomstolarna såvida inte något annat är särskilt föreskrivet. Förslaget innebär emellertid inte att rättsprövningslagen blir överflödig, eftersom regeringen i vissa förvaltningsärenden kommer att kvarstå som överklagandeinstans samt i vissa förvaltningsärenden som första och enda instans. Kommittén föreslår därför att rättsprövningslagen permanentas, för att tillförsäkra den enskilde en sådan rätt till domstolsprövning som avses i artikel 6 i . Några ändringar i lagens tillämpningsområde eller vad avser domstolprövningens omfattning föreslås inte. De överväganden och förslag som gjorts om införande av en ny princip inom förvaltningsrätten samt överflyttningar av vissa ärendegrupper, t.ex. vissa besvär i ärenden rörande tillstånd att driva verksamhet, till prövning i allmän förvaltningsdomstol anser kommittén ligger väl i linje med strävanden att uppfylla EG:s krav på domstolsprövning av förvaltningsbeslut. I den mån regeringen kvarstår som överprövningsinstans eller prövar förvaltningsärenden som första och enda instans uppfyller rättsprövningslagen EG-rättens krav på domstolsprövning av förvaltningsbeslut enligt kommittén. I det tidigare nämnda betänkandet Några frågor angående Regeringsrätten behandlas också bl.a. frågan om rätt till muntlig förhandling i Regeringsrätten, både vad avser vanliga förvaltningsmål och rättsprövningsmål. Betänkandet i denna del bereds i . Som redan angetts i bakgrunden är rättsprövningslagens giltighetstid begränsad till utgången av . Eftersom Fri- och rättighetskommittén precis avslutat sitt arbete och beredningen av det ännu inte hunnit påbörjas anser regeringen att lagens giltighetstid bör förlängas ytterligare så att det finns tillräcklig tid för att mot bakgrund av Fri- och rättighetskommitténs förslag ta ställning i fråga om lagen bör permanentas eller ändras i något avseende. Även om det är osannolikt att ett sådant ställningstagande skall dröja mer än föreslår regeringen att förlängningen av giltighetstiden också blir . 11.3Nedflyttning av prövningen av vissa ansökningar enligt rättsprövningslagen Regeringens förslag: Prövningen av en ansökan enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut skall göras av kammarrätt i stället för av Regeringsrätten om beslutet meddelats av en förvaltningsmyndighet. Skälen för regeringens förslag: Genom rättsprövningslagen har det överlämnats åt Regeringsrätten att i vissa fall pröva om ett förvaltningsbeslut står i överensstämmelse med gällande rättsregler. Om domstolen finner att beslutet strider mot någon rättsregel, skall den upphäva beslutet. För att Regeringsrätten skall pröva en ansökan krävs att ett antal i lagen angivna villkor är uppfyllda. Ett villkor är att en ansökan skall ha kommit in till Regeringsrätten för beslutet. Om en ansökan kommer in för sent kan den försuttna tiden återställas (se RÅ 1990:46). Regeringsrätten kan även beroende på omständigheterna betrakta en ansökan om rättsprövning som en framställning avseende resning och pröva den i sådan ordning. Även i andra fall, såsom när det är oklart vilket rättsmedel som åsyftas med en framställan, måste Regeringsrätten avgöra enligt vilket rättsmedel framställningen skall prövas. Av det ovan sagda framgår att prövningen enligt lagen om rättsprövning och de extraordinära rättsmedlen ligger nära varandra, är det inte det ena är det ofta det andra som blir aktuellt. Mot bakgrund härav anser regeringen att det är mest ändamålsenligt att kammarrätt, om sådan domstol såsom vi föreslagit (avsnitt 11.2) ges behörighet att pröva de extraordinära rättsmedlen, även ges behörighet att pröva ansökningar enligt lagen om rättsprövning. Kammarrätts kompetens bör begränsas på samma sätt som beträffande de extraordinära rättsmedlen, dvs. den skall pröva avgöranden meddelade av förvaltningsmyndigheter (länsrätternas beslut är inte aktuella här) men inte beslut av regeringen. Samma villkor som gäller för Regeringsrätten för att ta upp ett ärende till prövning bör gälla för kammarrätt. För Regeringsrätten finns det särskilda sammansättningsregler när det gäller prövningen enligt rättsprövningslagen. Regeringsrätten är i dessa fall domför i mindre sammansättning än den normala om prövningen är av enkelt slag. Kammarrätt bör enligt regeringens mening alltid pröva ansökningar enligt rättsprövningslagen i sin normala sammansättning, dvs. med tre ordinarie lagfarna ledamöter. Kammarrätts avgörande bör kunna överklagas till Regeringsrätten enligt de regler som gäller för överklagande av kammarrätts avgöranden i resningsärenden, dvs. enligt de allmänna reglerna i förvaltningsprocesslagen. Regeringens förslag i detta ärende innebär stora förändringar som berör alla delar av den allmänna förvaltningsdomstolsorganisationen. Den stora majoriteten av de målgrupper som kammarrätten prövar som första domstolsinstans flyttas ned till länsrätt. Prövningstillstånd i ledet länsrätt - kammarrätt skall krävas för många målgrupper, bl.a. för stora grupper som socialförsäkringsmål och mål enligt socialtjänstlagen. Regeringsrätten avlastas i vissa fall prövningen av extraordinära rättsmedel och ansökningar enligt rättsprövningslagen. De beräkningar som kan göras av vilka besparingar som reformerna avseende Instansordningen m.m. i de allmänna förvaltningsdomstolarna (prop. 1993/93:133) möjliggör är av naturliga skäl behäftade med stor osäkerhet. Regeringen gör emellertid mot bakgrund av de beräkningar som gjorts den bedömningen att reformerna kommer att medföra relativt stora besparingar i förhållande till vad som gäller . Osäkerheten om vilka de totala effekterna verkligen blir skall dock inte underskattas. De besparingar som kan ske bör användas där förstärkningar bäst behövs inom domstolsväsendet. Därvid bör i första hand beaktas att arbetssituationen i de allmänna förvaltningsdomstolarna har varit bekymmersam, bl.a. på grund av ökad måltillströmning (jfr prop. 1993/94:100 bil. 3 s. 126 f). Delar av de effektivitetsvinster som reformerna innebär måste därför tas i anspråk för att nedbringa besvärande balanser under bibehållande av en fortsatt hög avverk- ningstakt av de mål som efterhand blir klara för avgörande. Härigenom kan på ett tillfredsställande balansläge och en rimlig arbetssituation främjas. Vid bedömningen måste vidare beaktas bl.a. att det dels finns skäl att anta att antalet skattemål, som minskat avsevärt, kommer att öka till följd av större aktvitet från skattemyndigheternas sida (jfr ang. prop. 3 s. 126), dels är sannolikt att anslutning till och ett eventuellt inträde i Europeiska unionen kommer att medföra en ökad belastning för domstolarna i allmänhet och för de allmänna förvaltnings- domstolarna i synnerhet. Mot den angivna bakgrunden gör regeringen den bedömningen att minskningar av den allmänna förvaltningsdomstolsorganisationen nu bör beslutas endast där det står helt klart att organisationen är för stor sett också . Överflyttningen till av prövningen i första instans av målen om körkortsingripande som beslutats av på grundval av regeringens förslag (prop. 1993/94:133, bet. 1993/94:JuU24, rskr. 1993/94:319) kommer att innebära en väsentligt minskad arbetsbörda för länsrätterna redan fr.o.m. . Minskningen kommer att i endast mindre omfattning uppvägas av den ökning av arbetsbördan som nedflyttningen av studiestöds- och kriminalvårdsmålen per samma datum medför. Genom den fortsatta nedflyttningen av mål enligt förslagen i detta ärende och i övrigt kommer dock arbetsbördan att väsentligt öka för länsrätterna. De beräkningar som gjorts i bl.a. promemorian Domstolsväsendet - Organisation och administration (Ds 1992:38 s. 187 ff) samt därefter av pekar visserligen på att inte heller de fortsatta reformerna medför att arbetsbördan för länsrätterna kommer att helt motsvara vad som gällde innan körkortsmålen överflyttades till länsstyrelserna. Med beaktande av vad som ovan anförts angående förutsättningarna allmänt för att minska förvaltningsdomstolsorganisationen samt särskilt den påfrestning det till en början innebär för länsrätterna att ta sig an ett mycket stort antal nya måltyper, ger beräkningarna emellertid enligt regeringens mening inte anledning att nu besluta om nedskärningar i länsrättsorganisationen. En viss beredskap bör i stället finnas för att möjliggöra sådana förändringar . Det finns anledning att behandla frågan i kommande års budgetpropositioner. Den nedflyttning av mål till länsrätt som reformerna innebär måste i sig medföra en väsentlig minskning av kammarrätternas arbetsbörda. Till denna kommer de effektivitetsvinster som kan följa av att kammarrätterna kommer att pröva merparten av dit fullföljda mål endast om prövningstillstånd meddelas. Effekterna av införandet av prövningstillstånd måste emellertid anses så osäkra att de inte kan beaktas redan i förevarande sammanhang. De beräkningar som gjorts av vilka effekter en instansordningsreform skulle få för kammarrätterna har i allmänhet gjorts med den utgångspunkten att samtliga målgrupper, således även sekretessmålen, byggnadsmålen och HSAN-målen, skulle flyttas ned till länsrätten samt utan beaktande av den prövning av extra- ordinära rättsmedel m.m. som föreslås läggas på kammarrätterna. Dessa beräkningar utvisar att runt nio kammarrättsavdelningar borde avvecklas (se t.ex. Ds 1992:38 s. 106 och 191). Enligt regeringens bedömning talar mycket för att de nu aktuella reformerna innebär att en minskning i storleksordningen sju - åtta avdelningar slutligt kommer att visa sig motiverad. Det bör emellertid här understrykas att de antaganden som kan göras är osäkra. De ordinarie domarnas särskilda anställningsskydd medför också en betydande osäkerhet. bör, med beaktande av vad som tidigare anförts angående förutsättningarna allmänt för att minska den nuvarande organisationen, utgångspunkten vara att vid varje kammarrätt en avdelning skall kunna avvecklas per . Beredskap bör dessutom finnas för ytterligare förändringar . Regeringen avser att återkomma till frågan bl.a. budgetproposition. Enligt en beslutad ändring i 3 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar (prop. 1993/94:190, bet. 1993/94JuU:30, rskr. 1993/94:377) består Regeringsrätten från av minst 16 regeringsråd. Den har 19 ledamöter. De nu ifrågavarande reformerna kommer otvivelaktigt att leda till en minskad arbetsbörda för domstolen. Särskilt införandet av prövningstillstånd i sekretessmålen samt nedflyttningen till kammarrätten av behörigheten i vissa fall att pröva frågor om extraordinära rättsmedel m.m. torde innebära lättnader. Häremot skall ställas att Regeringsrätten fr.o.m övertar Försäkringsöverdomstolens roll som slutinstans i mål om socialförsäkring och i samband därmed får överta en balans som torde komma att bestå av halvtannat tusental mål. Sammantaget finns därför inte nu tillräcklig grund för en minskning av Regeringsrättens organisation. Bestämmelsen om längre av giltighetstid för lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut bör träda i kraft . Förslagen om nedflyttning av måltyper till länsrätt samt kraven på prövningstillstånd i kammarrätt bör träda i kraft . För dessa ändringar bör övergångsvis gälla att om beslut meddelats före ikraftträdandet ärendet skall överklagas eller prövas enligt äldre bestämmelser. Även reglerna om prövning av ansökningar om resning, återställande av försutten tid och om rättsprövning bör träda i kraft . Ansökningar som vid utgången av kommit in till Regeringsrätten men ännu inte avgjorts bör handläggas enligt äldre bestämmelser. Reglerna om avskaffandet av nämndemän i kammarrätt i socialförsäkringsmål bör träda i kraft som Försäkringsöverdomstolen läggs ner, dvs. 14.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring 20 kap. 11 § I ett nytt fjärde stycke anges att det skall krävas prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten. I och med att krav på prövningstillstånd införts i lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring och lagen (1973:371) om kontant arbetsmarknadsstöd kommer krav på prövningstillstånd att gälla inom hela socialförsäkringsområdet eftersom övrig lagstiftning inom området hänvisar till nu aktuell parargraf. 14.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 2 § Paragrafen har ändrats så att Regeringsrätten har behörighet att pröva ansökningar om extraordinära rättsmedel endast i den mån kammarrätt inte är behörig ( jfr 8 § lagen om allämänna förvaltningsdomstolar och 11 kap. 11 § regeringsformen ). 8 § I paragrafen införs två nya punkter som reglerar kammarrätts behörighet att pröva ansökningar om extraordinära rättsmedel och ansökningar enligt rättsprövningslagen. Kammarrätt skall således kunna pröva sådana ansökningar när ett ärende avgjorts av länsrätt eller förvaltningsmyndighet. Skälet för ändringen har behandlats i avsnitt 11 och 12. 11 och 13 a §§ Ändringarna föranleds av att termen kommunalbesvär inte längre skall användas vid överklagande av kommunala beslut. 17 a och 17 b §§ I dessa paragrafer har tagits in bestämmelser om särskild sammansättning av länsrätt vid prövning av överklagande av kommunala beslut. I 17 a § har tagits in särskilda domförhetsregler vid denna prövning. Utöver en lagfaren ledamot skall, i likhet med vad som gäller i kammarrätt enligt 13 a §, två särskilda ledamöter delta i handläggningen av dessa mål. Enligt en undantagsregel behöver de särskilda ledamöterna inte delta i handläggningen bl.a. när målet inte avgörs slutligt, när en åtgärd som avser endast måls beredande vidtas eller när saken är uppenbar. I 17 b § anges kvalifikationskraven för de särskilda ledamöterna. Kraven är desamma som de som gäller för särskilda ledamöter i kammarrätt enligt 13 b §. Vidare föreskrivs att regeringen bestämmer antalet särskilda ledamöter för varje länsrätt och utser ledamöterna. Tjänstgöringstiden har i likhet med vad som gäller i kammarrätterna bestämts till . 14.3Förslaget till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291) 35 § När kammarrätt prövar frågor om resning och återställande av försutten tid har frågorna anhängiggjorts genom ansökan. Eftersom kammarrätts avgöranden avseende resning och återställande av försutten tid kan överklagas till Regeringsrätten och reglerna om prövningstillstånd skall omfatta även dessa avgöranden har paragrafen justerats till att omfatta även beslut i mål som väckts i kammarrätt genom ansökan. 37 b och 37 c §§ I paragraferna finns de grundläggande bestämmelserna för beviljande av de extraordinära rättsmedlen. Skälen för att tills vidare inte göra regleringen mer detaljerad framgår av avsnitt 11.3. Paragraferna gäller för både Regeringsrätten och kammarrätt. Regeringsrätten har inte tidigare haft någon lagreglering under vilka förutsättningar som den kan bevilja en extraordinär åtgärd. Den nu gjorda regleringen är inte avsedd att ändra nuvarande praxis för vare sig resning eller återställande av försutten tid. För en översikt av denna hänvisas till betänkandet Några frågor angående Regeringsrätten (SOU 1992:138). Med hänsyn till att regleringen i förvaltningsprocesslagen innebär en kodifiering av rättstillämpningen uppstår vissa språkliga skillnader i förhållande till , (58 kap. 11 § RB och 37 c §), se betänkandet s. 159 ff. Likformigheten i rättstillämpningen kammarrätterna emellan kan tillgodoses genom att en eller två avdelningar på varje kammarrätt prövar ansökningar om de extraordinära rättsmedlen. Att kammarrätts beslut i mål angående resning och återställande av försutten tid får överklagas framgår av 33 §. Överklagandet prövas av Regeringsrätten endast om Regeringsrätten har meddelat prövningstillstånd. 14.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut 1 § Paragrafen har ändrats så att kammarrätt ges behörighet att pröva ansökningar enligt lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut om det tidigare avgörandet fattats av en förvaltningsmyndighet. Vilken kammarrätt som är behörig i det enskilda fallet framgår av förordningen (1977:937) om kammarrätternas domkretsar m.m. 3 - 5 §§ Paragraferna har endast justerats så att de skall passa även för kammarrätternas handläggning. 14.5Förslagen till lagändringar inom det kommunalrättsliga området Regler om laglighetsprövning finns i 1 kap. 19 § och 2 kap. 9 § lagen (1979:411) om indelning i kommuner och landsting, 23 § lagen (1979:412) om kommunala indelningsdelegerade, 4 kap. 10 § kommunalförbundslagen (1985:894) och 10 kap. kommunallagen (1991:900).