prop · GI03224 · 1995-01-01 00:00:00 — Några remissinstanser pekar emellertid på risker för att den som verkställer utredning inte kan rätt utröna barnets vilja. Ett par remissinstanser anför att den föreslagna regeln kan medföra att barnets vilja ställs alltför mycket i fokus. En remissinstans föreslår att uttrycket "barnets vilja" byts ut mot "barnets inställning", en annan att uttrycket "barnets åsikter" används. Andra remissinstanser har synpunkter på den tekniska utformningen av bestämmelserna. Skälen för regeringens förslag: Någon formell talerätt för barn bör inte införas i mål och ärenden angående vårdnad och umgänge (se avsnitt 7.2.1). När en domstol beslutar i sådana mål och ärenden skall bedömningen alltid göras utifrån vad som är bäst för barnet. Vilka faktorer som skall beaktas vid den bedömningen framgår inte direkt av lagen, förutom att rätten enligt 6 kap. 6 a § skall fästa särskilt avseende vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda sina föräldrar. Enligt förarbetena till 6 kap. 5 § är det ytterst domstolens uppgift att utröna om barnet har några egna synpunkter på vårdnadsfrågan. Om barnet har en bestämd uppfattning och har nått en sådan mognad att dess önskemål bör respekteras, bör domstolen i allmänhet följa barnets önskan. Det påpekas emellertid i förarbetena att det inte kan besvaras generellt när barnet nått en sådan mognad och att det kan vara svårt att utreda barnets innersta önskan. Barnets egna uppgifter skall därför vägas in i den helhetsbedömning av samtliga omständigheter som skall göras i målet (prop. 1981/82:168 s. 66). Domstolen bör alltså redan enligt gällande rätt utröna barnets vilja och be- akta den när vårdnads- och umgängesfrågor skall avgöras. har som tidigare nämnts också i ett rättsfall slagit fast att i vart fall ett något äldre barns synpunkter () bör tillmätas stor vikt i vårdnadsfrågan (NJA 1988 s. 448). I vilken utsträckning domstolarna verkligen tar hänsyn till bar- nets vilja är dock svårt att veta. En projektrapport från visar att det åtminstone i vissa kommuner finns brister när det gäller att i vårdnad- sutredningar beskriva barnet och dess behov (se avsnitt 5.1.2). Det förekommer enligt rapporten att utredaren har träffat barnet bara vid något enstaka tillfälle eller inte alls.I promemorian görs den bedömningen att sådana vårdnadsutredningar inte är fullständiga, om rätten skall kunna utröna barnets vilja och beakta den. Regeringen delar den uppfattningen. Är det fråga om mycket små barn saknas visserligen anledning för domstolarna att närmare efterforska deras vilja. Men en vårdnadsutredning där utredaren aldrig har träffat ett barn som är stort nog att uttrycka en egen vilja kan inte anses vara ett fullgott underlag för en domstol i en vårdnadstvist. Detta understryks av flera remissinstanser. Det anförda betyder inte att utredaren måste söka utröna barnets uppfattning i den aktuella tvisten, dvs. få barnet att ta ställning till hur domstolen skall döma i målet eller ärendet. Det kan tvärtom ofta vara olämpligt. Men utredaren måste försöka få en sådan kontakt med barnet att det är möjligt att dra slutsatser om huruvida barnet har en viljeinriktning som bör tillmätas betydelse för prövningen. framhåller i sitt remissyttrande att det finns goda erfarenheter från kommuner där utredarna i alla vårdnads- och umgängesutredningar träffar barnen och ställer "rätt" sorts frågor. Enligt 6 kap. 19 § tredje stycket får barn höras inför rätten, om särskilda skäl talar för det och det är uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras. Som framgår av avsnitt 5.1.2 är bestämmelsen avsedd att tillämpas med återhållsamhet och möjligheten att höra barnet används också myck- et sällan. De uttalanden som gjordes i förarbetena till bestämmelsen äger alltjämt full giltighet. I promemorian uttalas att det inte finns skäl att åstadkomma en utveckling mot att barn hörs oftare i domstolen. Promemorians uttalande är välgrundat. Att rätten ges ett tillräckligt underlag för att fästa avseende vid barns vilja bör säkerställas på annat sätt. Promemorieförslaget innebär att den grundläggande principen om barns rätt att komma till tals i frågor som rör deras person skall framgå direkt av lagen och att det där skall anges uttryckligen att hänsyn skall tas till barnets ålder och mognad. I lagen bör sålunda enligt förslaget i promemorian anges att rätten i mål och ärenden om vårdnad och umgänge vid bedömningen av vad som är bäst för barnet skall fästa särskilt avseende vid barnets vilja, med hänsyn tagen till barnets ålder och mognad. Många remissinstanser framhåller det angelägna i att barnens rätt att komma till tals garanteras. Flera - bl.a. , , , Föreningen , , Föreningen vid de allmänna advokatbyråerna och - understryker behovet av lagändringar i den riktning som föreslås i promemorian. anför att en regel som den angivna kan innebära att barnets vilja - sådan den tolkas och redovisas av en annan person - kommer att tillmätas alltför stor betydelse med risk för att barnets föräldrar påfordrar omfattande utredningar eller utsätter barnet för påtryckningar. Tingsrätten menar att det är tillräckligt att regeln anger att domstolen skall fästa avseende vid barnets vilja; ordet "särskilt" bör utgå ur lagtexten. Liknande synpunkter anförs även av andra remissinstanser. anför t.ex. att det är svårt att bortse från att benägenheten från en förälders sida att otillbörligt söka påverka barnet kan bli större, om domstolarna skall fästa större avseende vid barnets vilja än och att stora krav därför ställs på den som skall genomföra utredningen så att barnets verkliga vilja kommer fram. anför att uttrycket "barnets vilja" är ett för starkt och kategoriskt uttryck som kan misstolkas och framhåller att det kan vara svårt att utreda vad som är barnets innersta önskan och att det därför är viktigt att det som barnet säger bedöms med sakkunskap och med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Remissinstanserna sätter fingret på ett problem. Som regeringen även tidigare framhållit är det viktigt att reglerna inte verkar så att barnen utsätts för obehörig påverkan eller så att de pressas att ta ställning. Regeringen kan hålla med om att den formulering som föreslås i promemorian i vissa fall kan medföra sådana oönskade problem. Som anförs i promemorian behövs dock en regel om att domstolen alltid skall ta hänsyn till barnets vilja. För att de nämnda problemen skall undgås bör en sådan regel formuleras mer öppet än i promemorieförslaget. I förslagets "fästas särskilt avseende vid barnets vilja" bör sålunda ordet "särskilt" utgå. Som föreslås i promemorian bör det anges uttryckligen att hänsyn skall tas till barnets ålder och mognad. Med en sådan utformning styrs domstolen inte på ett oönskat sätt av vad som redovisas i utredningen om barnets vilja. Därmed minskar också riskerna för obehörig påverkan på barnet i samband med utredningen. I jämförelse med lagrådsremissens förslag - "skall rätten beakta barnets vilja med hänsyn tagen till barnets ålder och mognad" - har Lagrådet föreslagit en något annorlunda utformning av bestämmelsen: "skall rätten ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad". Enligt Lagrådet kommer avsikten med lagändringen därmed till tydligare uttryck. Enligt regeringens mening är det knappast någon saklig skillnad mellan de båda lydelserna. Rege- ringen har dock inget att invända mot Lagrådets förslag. Det bör understrykas - som görs i promemorian och av flera remissinstanser - att det ställs stora krav på den som skall efterhöra barnets inställning och att barnet aldrig får pressas till ett ställningstagande. Här har utredande tjänstemän ett viktigt ansvar men givetvis också föräldrarna själva och deras ombud. Ett par remissinstanser menar i det sammanhanget att ordet "vilja" är mindre bra och förespråkar "inställning" resp. "åsikter". Enligt regeringens mening är uttrycket "barnets vilja" väl valt och de flesta remissinstanserna tillstyrker det eller har inte någon invändning. Det väsentliga är emellertid att barnet får möjlighet att i rätt sammanhang och på rätt sätt framföra det som barnet verkligen känner och vill ha sagt. För att rätten skall få kännedom om barnets vilja måste det finnas någon form av utredning. Det är inte obligatoriskt att göra en särskild vårdnads- eller umgängesutredning i alla mål och ärenden om vårdnad och umgänge. I de fall frågan är tvistig torde emellertid domstolen i allmänhet se till att en sådan utredning görs. Domstolen kan därvid styra utredningen genom riktlinjer och genom att särskilt ange att utredningen skall syfta till att klargöra barnets inställning. För att säkerställa att domstolen i vårdnads- och umgängesutredningar får upplysningar om barnets inställning bör ett tillägg göras i lagen. Det bör, som föreslås i promemorian, ske genom en föreskrift om att den som verkställer utredning i målet skall, om det inte är olämpligt, söka klarlägga barnets inställning och redovisa den för rätten. En fråga som diskuteras i ett par remissvar är hur barnets ålder bör inverka på utredningen. Enligt regeringens mening är det inte lämpligt att ange bestämt hur gammalt ett barn bör vara för att det skall vara meningsfullt att ta reda på dess inställning. Det bör ankomma på utredaren att i varje enskilt fall göra en bedömning av barnets mognad i det hänseendet. Frågan berörs ytterligare något i författningskommentaren. Några remissinstanser uttrycker farhågor för att barn oftare kommer att höras inför rätten, om rätten skall fästa särskilt avseende vid barnets vilja. Som regeringen berört ovan bör möjligheten att höra barnet inför rätten kvarstå men liksom nu användas med stor försiktighet. Avsikten med de nya reglerna är att barnets vilja skall redovisas på annat sätt än genom förhör inför rätten. På så sätt bör också den risk kunna undvikas som ett par remissinstanser pekar på, nämligen att barnet försätts i svåra valsituationer. Det tidigare sagda tar i allt väsentligt sikte på de fall där vårdnads- eller umgängesfrågan är tvistig. Men vad bör gälla när föräldrarna är eniga? I förarbetena till ändringar av bestämmelserna om vårdnad uttalas att i de mål och ärenden där föräldrarna är överens om hur vårdnadsfrågan skall lösas, den lösning som de har valt i allmänhet torde kunna antas vara bäst för barnet (se prop. 1990/91:8 s. 59). Det finns ingen anledning att nu göra någon annan bedömning. Föräldrarnas vilja bör alltså i dessa fall, liksom , vara avgörande. Att inhämta någon särskild utredning blir då i regel inte nödvändigt. Det finns alltså sällan anledning att ta reda på barnets inställning när föräldrarna är ense, men trots det bör även i dessa fall den grundprincipen gälla att rätten skall ta hänsyn till barnets vilja. Skulle det undantagsvis komma fram att barnet bestämt motsätter sig den lösning som föräldrarna kommit överens om, är det ett skäl att närmare undersöka om överenskommelsen verkligen är till barnets bästa. Som sagts skall enligt 6 kap. 19 § socialnämnden be- redas tillfälle att yttra sig innan rätten avgör ett mål eller ärende om vårdnad eller umgänge. Om nämnden har tillgång till upplysningar som kan vara av betydelse för frågans bedömning, är nämnden skyldig att lämna rätten sådana upp- lysningar. Det gäller även när föräldrarna är ense. möjlighet att lämna upplysningar till domstolen fungerar som ett skydd för barnet för det fall en överenskommelse om gemensam vårdnad är oförenlig med barnets bästa. Motsva- rande gäller om en upplösning av gemensam vårdnad eller överflyttande av vårdnad inte kan antas vara till barnets bästa. Det finns inte anledning att föreskriva att barnets uppfattning alltid skall redovisas för rätten, således även i mål och ärenden där föräldrarna är överens. En regel om att man skall söka klarlägga barnets inställning bör gälla bara för de fall där saken är sådan att domstolen finner att en utredning behövs. Avgöranden rörande särskilt förordnade vårdnadshavare kan ha stor betydelse för barnet. gäller i viktiga hänseenden nya bestämmelser om förmynderskap, godmanskap och förvaltarskap (se prop. 1993/94:251 och avsnitt 5.1.4). Vårdnads- och förmynderskapsbegreppen renodlas efter denna tidpunkt. Om inte någon av ett barns föräldrar kan vara vård- nadshavare, skall vårdnaden enligt 6 kap. 10 a § anförtros åt en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare i stället för, som , åt sär- skilt förordnade förmyndare. De särskilt förordnade vårdnadshavarna skall också vara förmyndare för barnet, om inte särskilda skäl talar emot det. De nya bestämmelserna om utseende av särskilt förordnade vårdnadshavare bör följa samma regler som andra bestämmelser om vårdnad när det gäller barns rätt att komma till tals. Bestämmelserna om domstolens skyldighet att ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad och om skyldighet för den som verkställer utredning att söka utröna barnets inställning bör alltså göras tillämpliga även för sådana mål och ärenden. En annan fråga är om skyldigheten att ta hänsyn till barnets vilja bör gälla även interimistiska beslut enligt 6 kap. 20 § . Sådana beslut skall - som i 6 kap. i övrigt - ske utifrån vad som är bäst för barnet. Redan av det skälet bör interimistiska beslut omfattas av skyldigheten att ta hänsyn till barnets vilja. Liksom bör domstolens interimistiska avgörande i princip träffas utifrån samma bedömningsgrunder som vid den slutliga prövningen. De föreslagna bestämmelserna i 6 kap. 10 d och 15 §§ bör därför ges ett något vidare tillämpningsområde än i promemorieförslaget. Frågan är då om barnet kan komma till tals i erforderlig utsträckning inför ett interimistiskt beslut Domstolen är enligt gällande rätt inte skyldig att inhämta upplysningar innan den beslutar interimistiskt i en fråga om vårdnad eller umgänge. Om föräldrarna inte är överens inhämtar dock rätten i allmänhet upplysningar från socialnämnden inför beslutet. Barnets vilja kan emellertid av praktiska skäl inte utredas och redovisas lika utförligt som i en fullständig vårdnads- eller umgängesutredning. Det anförda innebär att det inte finns någon garanti för att barnet kommer till tals fullt ut inför ett interimistiskt beslut. Det skulle emellertid leda för långt att försöka åstadkomma en sådan garanti. Ett interimistiskt beslut måste med nödvändighet fattas utan att en fullständig utredning kan göras. Det bör därför inte ställas något uttryckligt krav i lagen på att man skall söka klarlägga barnets inställning. Självfallet bör dock socialnämnden så långt det är praktiskt möjligt vara lyhörd för att barnet kan vilja komma till tals samt i ett yttrande redovisa vad som kan komma fram om barnets inställning. Frågan är slutligen om den som anordnar samarbetssamtal enligt 6 kap. 18 § också skall utreda barnets vilja och redovisa den för rätten. I förarbetena till bestämmelserna om samarbetssamtal uttalades att samtalen i första hand är att uppfatta som ett instrument för föräldrarna att gemensamt och i samråd själva besluta om vårdnad och umgänge. Det behov som barnet kan ha av att tala med någon utomstående får enligt propositionen primärt tillgodoses på annat sätt än genom samarbetssamtal (se prop. 1990/91:8 s. 27 f.). Samarbetssamtalen syftar till att föräldrarna skall bli överens i frågor om vårdnad och umgänge. Det kan mot den bakgrunden vara mindre lämpligt att den som anordnar samarbetssamtal också skall ha en uttrycklig skyldighet att utreda barnets inställning. En annan sak är att samarbetssamtal naturligtvis ändå till stor del handlar om hur frågor om vårdnad och umgänge bäst skall anordnas . arbete (se avsnitt 4) kan ge underlag för en annan bedömning i de frågor som här har behandlats. Regeringen kommer i så fall att ta upp dem på nytt. torde också komma att behandla vissa frågor som remissinstanserna tar upp men som inte berörts här. 7.3 Mål om verkställighet av avgöranden om vårdnad eller umgänge Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon talerätt för barn i mål om verkställighet av avgöranden om vårdnad eller umgänge. Det behövs inte heller några andra lagändringar för att tillförsäkra barn en rätt att komma till tals i verkställighets- målen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 41 f.). Remissinstanserna: Remissinstanserna instämmer överlag i promemorians bedömning eller lämnar den utan erinran. Några remissinstanser anser dock att barn skall ha talerätt och processbehörighet i huvudsak i enlighet med vad Utredningen om barnens rätt föreslog. En remissinstans menar att det behövs regler om barnens rätt att komma till tals. Skälen för regeringens bedömning: Mål om verkställighet av vad allmän domstol bestämt i dom eller beslut om vårdnad, umgänge eller överlämnande av barn är alltid tvistiga. De lojalitetskonflikter som barnet kan drabbas av i sådana mål, om det får ställning som part, kan på samma sätt som i mål och ärenden om vårdnad och umgänge störa barnets framtida förhållande till föräldrarna eller någon av dem. Även de övriga synpunkter som anförts i avsnitt 7.2.1 gör sig gällande i verkställighetsmålen. I promemorian görs vidare den bedömningen att det inte kommit fram något behov av talerätt. Inte heller i remissbehandlingen kan det sägas ha kommit fram något sådant behov. Regeringen gör därför samma bedömning som i promemorian, nämligen att det inte bör införas någon talerätt för barn i verkställighetsmålen.. Frågan är då om några andra förändringar bör genomföras när det gäller barns rätt att komma till tals i verkställighetsmålen. Målen har som regel föregåtts av en process i allmän domstol och kan därför sägas vara en fortsättning på den processen. Om barnet får komma till tals innan vårdnads- eller umgängesfrågan avgörs (se avsnitt 7.2.2), bör någon föreskrift om utredning av barnets vilja även i verkställighetsmålen inte vara nödvändig. Som Kammarrätten i påpekar kan det dock ibland förflyta mellan avgörandena i de olika domstolarna, varför barnets inställning kan ha ändrats. Domstolen i verkställighetsmålet bör vara särskilt uppmärksam på den möjligheten. Av särskild betydelse för verkställighetsmålen är att det för de lite äldre barnen finns en uttrycklig skyldighet för domstolen att ta reda på barnets vilja. Enligt bestämmelsen i 21 kap. 5 § har barnet om det fyllt en vetorätt när det gäller verkställigheten av vad allmän domstol har bestämt. Verkställighet får visserligen ske mot barnets vilja, men endast om länsrätten finner det "nödvändigt av hänsyn till barnets bästa". Detsamma gäller beträffande barn som inte fyllt men "nått en sådan mognad att dess vilja bör beaktas på motsvarande sätt". Till detta kommer, vilket berörs av ett par remissinstanser, att barnet kan komma till tals i sådana fall där länsrätten enligt 21 kap. 2 § uppdragit åt någon att verka för att den som har barnet frivilligt skall fullgöra vad som åligger honom eller henne. Enligt regeringens mening, som överensstämmer med promemorians förslag och flertalet remissinstansers uppfattning, är några ändringar inte erforderliga. 7.4 Andra familjerättsliga mål och ärenden 7.4.1 Adoptions- och namnärenden Regeringens förslag: I och namnlagen förs in erinringar om att rätten vid bedömning av om det är lämpligt att en adoption äger rum resp. om ett namnbyte är förenligt med barnets bästa skall ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad. åläggs en skyldighet att söka klarlägga barnets inställning och redovisa den för rätten. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens (se pro- memorian s. 42 f.). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till promemorians förslag. Ett par remissinstanser anser - i enlighet med sin övergripande uppfattning - att barn bör ha talerätt även i mål och ärenden om adoption och namn. , för Internationella Adoptionsfrågor () och tillstyrker förslagen beträffande adoption, men menar att bestämmelsen i 4 kap. 5 § om att barnets samtycke till adoption i vissa fall inte behövs bör upphävas. och anför dessutom att socialnämnden bör vara skyldig att inhämta ytterligare utredning vid internationella adoptioner. Länsrätten i län ifrågasätter om inte s.k. särskild ansökan enligt 16 § namnlagen bör omfattas av de föreslagna bestämmelserna. Skälen för regeringens förslag: Adoptions- och namnärenden har väsentliga likheter med vårdnads- och umgängesärenden. Barn bör i enlighet med bedömningen i avsnitt 7.2.1 inte ges talerätt. Däremot bör bestämmelserna utformas så att barnet ges möjlighet att komma till tals i sådana ärenden. Barn har alltså inte talerätt i adoptionsärenden. Förutom den vetorätt mot adoption som den som fyllt har enligt 4 kap. 5 § (se av- snitt 5.1.4) saknas uttryckliga bestämmelser om att barnets vilja skall beaktas när adoptionsärenden avgörs. Domstolarna torde inte heller ha som regel att ta reda på de yngre barnens inställning till en adoption. En adoption är i allmänhet en ingripande händelse i ett barns liv. Det kan förekomma situationer där barnet känslomässigt är motståndare till en adoption. Det är alltså viktigt att klargöra barnets inställning och det bör skapas garantier för att barnens synpunkter och vilja kommer fram och beaktas i adop- tionsärenden. För att säkerställa att barnen får komma till tals i adoptionsärenden bör sålunda ett tillägg göras till 4 kap. 6 § . Regeringen gjorde beträffande mål och ärenden om vårdnad och umgänge den bedömningen att reglerna om rätt för barn att komma till tals bör utformas något annorlunda än i promemo- rian (se avsnitt 7.2.2). En regel om rätt för barn att komma till tals i adoptionsärenden bör - även om förhållandena inte är helt likartade - utformas på samma sätt som för mål och ärenden om vårdnad och umgänge. Regeln bör i enlighet med vad Lagrådet förordat ges en något annorlunda utformning än i lagrådsremissens förslag, se avsnitt 7.2.2. Tillägget bör alltså gå ut på att domstolen vid bedömningen av om det är lämpligt att adoptionen äger rum skall ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mog- nad. Detta stämmer också väl överens med reglerna om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner. föreskriver bl.a. att en adoption får genomföras endast om det - under hän- synstagande till barnets ålder och mognad - säkerställts att hänsyn tagits till barnets önskemål och mening (artikel 4). har ännu inte ratificerat kon- ventionen. Frågan om en ratifikation bereds . När det gäller barn som har fyllt krävs, som sagts, barnets samtycke till adoptionen. Föreskriften om samtycke kan ses som en precisering och skärpning av den föreslagna allmänna regeln om att hänsyn skall tas till barnets vilja. Denna allmänna regel bör gälla även i de fall som omfattas av kravet på samtycke. Samtycket får således inte betraktas som en formsak. Det skall lämnas av barnet efter noggrant övervägande och det bör vara en uppgift för domstolen att förvissa sig om att ett lämnat samtycke verkligen ger uttryck för barnets vilja. I 4 kap. 5 § andra stycket 1 föreskrivs att samtycke till adoption inte behövs från ett barn som fyllt 12 men inte , om barnet skulle skadas av att bli tillfrågat. Bestämmelsen tillkom i samband med de genomgripande förändringarna av adoptionsinstitutet, då bl.a. skillnaden mellan starka och svaga adoptioner upphävdes. Bestämmelsen tar i första hand sikte på fosterbarn som i puberteten skulle kunna ta allvarlig skada av att få kännedom om att fosterföräldrarna inte är biologiska föräldrar. Bestämmelsen är av undantagskaraktär och det har i förarbetena uttalats att den är avsedd att till- ämpas endast i klara fall. , och anser att förhållandena nu har förändrats mot en ökad öppenhet och att bestämmelsen därför bör utgå. Regeringen kan hålla med om att förhållandena nu är annorlunda och att det i allmänhet är lämpligt att klargöra för ett fosterbarn att det inte lever tillsammans med sina biologiska föräldrar. Det kan emellertid inte bortses från att det kan finnas adoptionsärenden då ett barn som fyllt kan ta allvarlig skada om ett samtycke skall inhämtas.