prop · GI03117 · 1995-01-01 00:00:00 — I föreskrifterna skall även anges den myndighet som får bestämma om förutsättningarna för jakten är uppfyllda, de medel, arrangemang och metoder som får användas samt inom vilka gränser och av vem jakten får bedrivas. Vidare åläggs medlemsstaterna att tillse att införandet av fågelarter som inte förekommer i vilt tillstånd inom medlemsstaternas europeiska territorium inte menligt inverkar på den lokala och faunan. Medlemsstaterna skall bevaka att populationen av samtliga europeiska fågelarter upprätthållas på önskad nivå. Medlemsstaterna skall därför vidta de åtgärder som är nödvändiga för att bevara, upprätthålla eller återställa en till arealen tillräckligt stor och skiftande livsmiljö för fåglarna. Åtgärderna skall i första hand innebära att skyddade områden upprättas samt att livsmiljöer skapas eller återställs. Underhåll och skötsel av den naturliga livsmiljön inom och utanför de skyddade områdena skall ske i enlighet med de ekologiska behov som föreligger. Särskilda bevarandeåtgärder skall vidtas beträffande livsmiljön för de fåglar som förtecknats i direktivets bilaga I för att säkerställa fåglarnas överlevnad och fortplantning inom det område där de förekommer. Medlemsstaterna skall även vidta liknande bevarandeåtgärder beträffande livsmiljön för andra regelbundet förekommande flyttfåglar. Därvid skall beaktas behovet av skydd för häcknings-, ruggnings- och övervintringsområden. Särskild vikt skall läggas vid skyddet av våtmarker och särskilt sådana av internationell betydelse. När åtgärderna vidtas skall särskilt beaktas om arterna är utrotningshotade eller anses som sällsynta på grund av små populationer eller begränsad lokal utbredning. Även det förhållandet att arterna är känsliga för förändringar i sin livsmiljö skall särskilt beaktas. Vidare skall särskilt beaktas arter som kräver speciell uppmärksamhet på grund av den särskilda beskaffenheten av deras livsmiljö. Medlemsstaterna skall klassificera de områden som behövs för att bevara de fågelarter som förtecknats i bilaga I som särskilda skyddsområden. Rådets direktiv /43/EEG av om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter kallas i vardagligt tal för art- och habitatdirektivet. Syftet med direktivet är att bidra till att säkerställa biologisk mångfald genom att bevara naturliga livsmiljöer samt vilt levande djur och växter i medlemsstaternas europeiska territorier. Hotade livsmiljöer och arter är en del av gemenskapens naturliga arv och hoten mot dem är ofta av gränsöverskridande natur varför det ansetts nödvändigt att vidta åtgärder på gemenskapsnivå för att bevara dem. De åtgärder som vidtas skall bidra till att bibehålla eller återuppbygga en gynnsam bevarandestatus beträffande naturliga livsmiljöer och vilt levande djur och växter av intresse för gemenskapen. Åtgärderna skall vidtas med beaktande av ekonomiska, sociala och kulturella förutsättningar samt regionala och lokala särdrag. Till direktivet hör sex bilagor. Bilaga I upptar för gemenskapen intressanta naturliga livsmiljöer som behöver skyddas genom särskilda bevarandeområden. I bilaga II finns förtecknade för gemenskapen intressanta djur- och växtarter som behöver skyddas genom att särskilda bevarandeområden inrättas. Bilaga III upptar de kriterier som skall användas för att identifiera och välja ut områden som är av intresse för gemenskapen och lämpliga att utpeka som särskilda bevarandeområden. I bilaga IV förtecknas för gemenskapen intressanta djurarter och växt-arter som behöver strängt skydd. Bilaga V utgörs av en förteckning över för gemenskapen intressanta arter av djur och växter som kan behöva skyddas genom särskilda skötselåtgärder. Bilaga VI utgörs av en förteckning över medel, metoder och transportmedel som inte får användas när arter i bilagorna IV och V fångas och dödas. I bilagorna II, IV och V finns arter av däggdjur, reptiler, amfibier, fiskar, ryggradslösa djur samt växtarter. Områden som är av intresse för gemenskapen skall enligt direktivet anges. Dessa områden skall tillsammans med de särskilda skyddsområden som medlemsstaterna utpekat i enlighet med fågeldirektivet ingå i ett sammanhängande europeiskt nätverk benämnt Natura 2000. Medlemsstaterna skall på grundval av de kriterier som anges i bilaga III till direktivet upprätta en förteckning över de områden i respektive stat som innehåller sådana typer av naturliga livsmiljöer som förtecknats i bilaga I till direktivet och de områden där inhemska arter som är förtecknade i bilaga II finns. Förteckningen skall senast överlämnas till . Kommissionen skall därefter i samråd med medlemsstaten upprätta ett förslag över vilka områden i medlemsstatens förteckning som är av intresse för gemenskapen. På grundval av denna förslagslista fastställer kommissionen vilka områden som anses vara av intresse för gemenskapen. En medlemsstat är förpliktad att förklara ett sådant utpekat område som särskilt bevarandeområde och bereda området erforderligt skydd. Åtgärder för att skydda de särskilda bevarandeområdena skall om det bedöms lämpligt innefatta skötselplaner. Sådana planer kan vara speciellt utarbetade för områdena eller ingå i andra utvecklingsplaner. Vidare skall områdena skyddas genom lämpliga bindande rättsregler, administrativa åtgärder eller avtal. Vidtagna åtgärder skall överensstämma med de ekologiska behoven för de livsmiljöer, djurarter och växtarter som skall skyddas. Försämring av de livsmiljöer som skall bevaras och icke obetydlig störning av de arter för vilkas skull områdena utpekats skall undvikas av medlemsstaterna. Redan när området av gemenskapen utpekas som område av intresse för gemenskapen skall medlemsstaten bereda området visst skydd. De särskilda skyddsområden som fastställts i enlighet med fågeldirektivet skall åtnjuta samma skydd som de särskilda bevarandeområdena. Ett system skall inrättas för att övervaka bevarandestatusen beträffande de naturliga livsmiljöer och de arter som täcks av direktivet. Övervakningen skall särskilt omfatta sådana områden som enligt direktivet är prioriterade livsmiljöer samt de vilt levande djur- och växtarter som enligt direktivet är prioriterade arter. I bilaga IV a anges för gemenskapen intressanta djurarter som behöver strängt skydd. Bland de djur som är upptagna i bilagan finns olika arter av däggdjur, reptiler, amfibier, fiskar och ryggradslösa djur. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att införa ett system som medför strängt skydd för de djurarter som är förtecknade i bilaga IV a. Inom djurens naturliga utbredningsområde skall det vara förbjudet att med avsikt fånga eller döda vilda exemplar av dessa arter. Avsiktlig störning av dessa arter, speciellt eller övervintringen skall förbjudas. Det skall också vara förbjudet att avsiktligt förstöra eller ta ägg från vilda exemplar samt att försämra eller förstöra reproduktionsområden. Medlemsstaterna skall skydda de växtarter som är förtecknade i bilaga IV b. Avsiktlig plockning, insamling, slagning, uppdragning med rötterna eller förstöring av sådana växter inom naturliga utbredningsområde skall vara förbjudet. Beträffande exemplar av de på bilaga IV förtecknade djur- och växtarterna som tagits från naturen skall medlemsstaterna förbjuda förvaring, transport och försäljning eller byte, eller utbjudande för försäljning eller byte med undantag för sådana exemplar som tagits lagligt innan direktivet genomfördes. Bilaga V till direktivet är en förteckning över för gemenskapen intressanta djur- och växtarter. Skötselåtgärder som innefattar reglering av att ta och utnyttja sådana arter kan behöva vidtas. I direktivets bilaga VI anges de medel och metoder som inte får användas när exemplar av vilda djur som anges i direktivets bilaga IV a eller V a fångas eller dödas. Medlemsstaterna skall förbjuda användningen av alla icke selektiva åtgärder som kan orsaka lokalt försvinnande av eller allvarlig störning av sådana arter. Detta gäller särskilt för användning av de metoder som anges i direktivets bilaga VI a vid däggdjursjakt respektive fiske samt alla former av jakt från transportmedel som anges i bilaga VI b. Direktivets bilaga VI är i det närmaste identiskt med bilaga IV. Medlemsstaterna får medge undantag från direktivets skyddsbestämmelser på motsvarande sätt och grund som enligt fågeldirektivet. Medlemsstaterna skall studera om det är önskvärt att återinplantera sådana inhemska arter som är förtecknade i bilaga IV som en åtgärd för att bevara arten. Avsiktlig utsättning i naturmiljön av sådana arter som inte är inhemska skall regleras så att inte nackdel uppstår för naturliga livsmiljöer inom utbredningsområde eller för vilt levande inhemska djur eller växter. Om medlemsstaten anser det nödvändigt skall den förbjuda sådan utsättning. Skyddet av valarna har stärkts genom rådets förordning (EEG) nr 348/81 av om gemensamma regler för import av produkter från djur av ordningen Cetacea (valar). Genom förordningen infördes krav på tillstånd för import (importlicens) avseende vissa valprodukter uppräknade i bilaga och definierade i den gemensamma tulltaxan. Importlicens får inte utfärdas för produkter som skall användas för kommersiella ändamål. Medlemsstaterna kan gå längre och skydda andra valprodukter så länge åtgärderna inte skapar handelshinder som strider mot . En särskild kommitté med representanter från medlemsstaterna har upprättas för att pröva frågor som rör tillämpningen av förordningen. EG som organisation är inte part i konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter, CITES, men har ansökt om att bli part. Vid ett konventionsmöte i , , beslöts att EG skulle få bli konventionspart. Beslutet har ännu inte trätt i kraft eftersom ett tillräckligt antal stater ännu inte godkänt det. Eftersom flertalet av EG:s medlemsstater är parter i CITES har EG ändå reglerat handeln mellan medlemsstaterna i enlighet med konventionen. Detta har skett genom rådets förordning (EEG) nr 3626/82 av om genomförande i gemenskapen av konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter (EG:s CITES-förordning). Konventionen skall gälla inom hela gemenskapen enligt de villkor som fastställs i förordningen. Hänsyn skall tas till konventionens mål och principer vid till- ämpningen av förordningen. Förordningen skall säkra en enhetlig tillämpning inom gemenskapen av vissa handelspolitiska instrument. Åtgärder som berör tillämpning av konventionen inom handeln får inte påverka den fria rörligheten för varor inom gemenskapen och skall endast gälla för handel med tredje land. I förordningen finns en förteckning över de delar och produkter av djur eller växter som omfattas av förordningen. Förordningens bestämmelser innehåller i vissa fall krav på strängare skyddsåtgärder än konventionen. Enligt förordningen krävs t.ex. att importlandet utfärdar ett eget importtillstånd eller importcertifikat för alla CITES-arter och inte bara som anges i konventionen för exemplar av de arter beträffande vilka handel enligt konventionen regleras strängast (bilaga I-arter). Även i övrigt behandlas i förordningen vissa arter som är upptagna i konventionens bilaga II eller III lika strängt som de arter som är upptagna i bilaga I. Handel, även inom medlemsstaterna, är förbjuden med de arter som upptas i konventionens bilaga I samt med vissa arter upptagna i konventionens bilaga II eller III. Medlemsstaterna får vidta strängare åtgärder än de som fastställs enligt förordningen. Genom förordningen införs ett gemensamt förfarande för att utfärda och visa upp tillstånd för att exportera, reexportera, importera och från havet föra in exemplar av de arter som omfattas av konventionen. Medlemsstaterna skall utse administrativa och vetenskapliga myndigheter för tillämpningen av förordningen. Varje medlemsstat skall, med vissa undantag, godta av behöriga myndigheter i andra medlemsstater fattade beslut och utfärdade tillstånd och certifikat. Märkningar, plomberingar och stämplar som används för att identifiera varor skall vara enhetliga inom gemenskapen. Till förordningen finns tre bilagor. Bilaga A utgörs av konventionen. I bilaga B finns en förteckning över de delar och produkter från djur och växter som omfattas av förordningens reglering. Bilaga C upptar djur- och växtarter beträffande vilka EG tillämpar strängare skyddskrav än vad som följer av konventionen. Det bör här nämnas att framlagt förslag till att anta en ny förordning som skall ersätta rådets förordning (EEG) nr 3626/82. Förslaget omarbetas f.n. inom rådet. Även enligt den föreslagna nya förordningen finns möjlighet för medlemsstaterna att i vissa fall vidta strängare skyddsåtgärder än de som fastställts i förordningen. Genom rådets förordning (EEG) nr 3418/83 av om likartad användning av dokument i samband med handel med utrotningshotade djur och växter har införts ett likartat dokumentationssystem inom gemenskapen för att utfärda och använda de dokument som behövs för att genomföra EG:s CITES-förordning. har utfärdat ytterligare två rättsakter för att reglera handel med vilda djur. Syftet med rådets direktiv /129/EEG av om import till medlemsstaterna av skinn från vissa sälungar och produkter av sådana skinn är att bidra till skyddet av sälarterna grönlandssäl och klappmyts. Enligt direktivet skall medlemsstaterna förhindra yrkesmässig import av pälsskinn från ungar av grönlandssäl (whitecoats) och klappmyts (bluebacks) samt artiklar av sådana pälsskinn. Förbudet gäller inte för varor som har sitt ursprung i inuitbefolkningens traditionella fångst. Det huvudsakliga innehållet i rådets förordning (EEG) nr 3254/91 av om förbud mot användning av rävsax inom gemenskapen, samt mot införsel av skinn och varor som tillverkats av delar från vissa vilda djurarter med ursprung i länder där man använder rävsax, eller där djur fångas på ett sätt som inte motsvarar internationella normer om humana fångstmetoder framgår av dess rubrik. I förordningens inledning hänvisas till att innehåller förbud mot att använda icke-selektiva fångst- och avlivningsmetoder samt fällor för att fånga in eller döda djur på ett storskaligt eller icke selektivt sätt. Vidare anförs i förordningens inledning att avskaffandet av fotsaxar kommer att få en positiv effekt på bevarandestatusen för hotade eller utrotningshotade arter av vilda djur både inom och utom gemenskapen. Detta gäller även arter som skyddas genom förordning (EEG) nr 3626/82. Hänvisning sker också till den utveckling av fångstmetoder som pågår bl.a. i anslutning till arbetet inom den internationella standardiseringsorganisationen (ISO). Förordningen innebär bl.a. förbud, , av import till gemenskapen från tredje land av hudar m.m. från vissa i förordningens bilaga I angivna pälsdjur. Importförbudet gäller inte import från stater som förbjuder användning av fotsaxar. Genom förordningen säkras en enhetlig tillämpning inom gemenskapen av importförbudet. Genom utfärdandet av förordning (EC) nr 177/94 av har dock kommissionen uppskjutit ikraftträdandet av importförbudet till . I huvudsak kan rättskällorna för EG-rätten indelas i fyra slag - primärrätten, sekundärrätten, internationella avtal ingångna av gemenskapen samt praxis. Primärrättens område utgörs av de grundläggande fördragen. De sekundära rättsakterna utgörs av bl.a. förordningar och direktiv, vilka har antagits av institutionerna inom EG. Enligt skall en förordning ha allmän giltighet och till alla delar vara bindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat. Detta innebär att förordningens bestämmelser i sig utgör en EG-författning som är överordnad den nationella lagstiftningen. Ett direktiv skall enligt , med avseende på det resultat som skall uppnås, vara bindande för varje medlemsstat till vilket det är riktat. De nationella myndigheterna får bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. är förplikat att administrera gemenskapsrätten med samma omsorg som gäller för genomförandet av svensk lagstiftning. Effektiviteten av gemenskapsrätten får inte förminskas. Domstolen har uttalat att medlemsländerna själva får besluta om medlen för att beivra brott mot gemenskapsrätten. Överträdelser av gemenskapsrätten skall i så fall sanktioneras i enlighet med liknande materiella och processuella bestämmelser som gäller för överträdelser av nationell rätt av samma slag. 4.4 Internationella överenskommelser och svensk lagstiftning Vissa av internationella åtaganden i olika konventioner har ännu inte till fullo införlivats i svensk rätt. Ett svenskt medlemskap i ställer ytterligare krav på anpassning av det svenska regelverket. Svenska internationella åtaganden gäller där har jurisdiktion, dvs. inom territoriet, i ekonomiska zon, på svenska fartyg och luftfartyg samt på andra områden där har åtagit sig att reglera viss verksamhet beträffande personer under svensk jurisdiktion. När regeringen har ratificerat en överenskommelse och överenskommelsen trätt i kraft är som stat folkrättsligt skyldig att uppfylla sina åtaganden enligt överenskommelsen. Om åtagandena i en överenskommelse inte redan överensstämmer med den svenska rättsordningen, måste denna ändras eller kompletteras. Bestämmelser i en internationell överenskommelse gäller dessutom inte för enskilda och myndigheter i förrän bestämmelserna införlivats med svensk rätt genom lag, regeringsförordning eller myndighetsföreskrift. Det finns olika metoder för hur förpliktelserna skall kunna införlivas med den interna rättsordningen. Valet av metod har behandlats av bl.a. utredningen om författningspublicering m.m. i betänkandet (SOU 1974:100) Internationella överenskommelser och svensk rätt. Vid transformering omarbetas de delar av den internationella överenskommelsen som behöver införlivas med svensk rätt till svensk författningstext. Inkorporering innebär att det i en lag eller annan författning föreskrivs att överenskommelsens bestämmelser gäller som svensk rätt. Föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna, som gäller bl.a åligganden för enskilda samt kommunernas befogenheter och åligganden skall regleras i lag. Enligt 8 kap. 7 och 11 §§ RF kan vissa sådana frågor efter bemyndigande i lag delegeras till regeringen eller myndighet under regeringen att föreskriva om. Det gäller bl.a. föreskrifter som avser in- eller utförsel av varor, näringsverksamhet, jakt, fiske, djurskydd eller natur- och miljövård. Andra former för införlivande av bestämmelser i internationella överenskommelser än genom lag eller andra föreskrifter med stöd av bemyndigande i lag, kan över- vägas i den mån inte bestämmelserna ger upphov till rättigheter eller skyldigheter för enskilda eller kommuner eller den internationella överens- kommelsen innebär en förpliktelse att genomföra åtagandet genom lagstiftning. Inom EG finns till följd av praxis en strikt syn på frågan om en internationell konvention skall införlivas genom lagstiftning eller ej. Huvudregeln är att gemenskapsreglerna skall införlivas genom lagstiftning. Detta synsätt torde bli allt vanligare även på områden utanför EG-rätten. Det tydligaste sättet för ett land att visa att man har uppfyllt sina internationella åtaganden är att införa lagstiftning. Allmänt om gällande svensk reglering I den svenska lagstiftningen behandlas skydd av vilda djur- och växtarter huvudsakligen i naturvårdslagen (1964:822) och jaktlagen (1987:259) samt i föreskrifter meddelade med stöd av dessa lagar.Artskydd beträffande fiskar, vattenlevande blötdjur och vattenlevande kräftdjur regleras i fiskelagen (1993:787) och fiskeförordningen (1993:1097) vilka författningar har trätt i kraft . Bestämmelser som reglerar utsättning av främmande djur och växter i naturmiljön finns i växtskyddslagen (1972:318), skogsvårdslagen (1979:429), jaktlagen, lagen (1991:639) om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel och de förordningar som är knutna till dessa lagar. Särskilda bestämmelser till skydd för naturmiljön finns i naturvårdslagen och i föreskrifter meddelade med stöd av denna lag. Bland dessa kan särskilt nämnas naturvårdsförordningen (1976:484) och nationalparksförordningen (1987:938). Vid markanvändning och planering finns bestämmelser som syftar till att hänsyn skall tas till naturvården. Ett indirekt skydd för naturmiljön finns i lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. (naturresurslagen) och i (1987:10). I naturresurslagen finns också bestämmelser om miljökonse- kvensbeskrivningar. Av rennäringslagen (1971:437), lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark och av skogsvårdslagen framgår, att vid renskötsel, skötsel av jordbruksmark, vid annan markanvändning i jordbruket och vid skötsel av skog skall hänsyn tas till naturvårdens intressen. I lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor finns bemyndigande för regeringen att reglera internationell handel med bl. a. utrotningshotade eller sällsynta arter av djur eller växter. Sådan reglering finns i förordningen (1975:542) om tillämpning av konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter (CITES-förordningen). Det kan särskilt nämnas att i förordningen utpekas som svensk administrativ och som svensk vetenskaplig . Konventionen är i sin helhet fogad som bilaga till förordningen. Föreskrifter för tillämpning i av konventionen finns också i Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 1992:56) om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter. In- eller utförsel i strid mot föreskrifter meddelade med stöd av bemyndigandelag kan föranleda ansvar enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Inrikes handel och annan befattning med vilt regleras delvis i jaktlagen och jaktförordningen (1987:905). De ovan angivna författningarna ger möjligheter att reglera huvuddelen av de frågor som berörs i de nämnda internationella konventionerna och EG-rättsakterna. Emellertid saknas möjligheten att reglera vissa förpliktelser och en samlande svensk lagstiftning som ger möjlighet att reglera handel och övrig hantering av vilt levande djur- och växtarter. 5 Lagstiftningsfrågor på naturvårdsområdet 5.1 Hanterings- och förvaringsregler Regeringens förslag: En lag om hantering och förvaring av djur och växter som tillhör skyddade arter stiftas. Lagen utformas som en ramlag. I lagen införs ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, att meddela föreskrifter om in- och utförsel, transport, handel, förvaring, preparering och före- visning avseende djur och växter, i den utsträckning det behövs för att uppfylla internationella åtaganden eller av andra skäl, för att skydda vilt levande djur- eller växtarter. Föreskrifter får innefatta förbud mot eller krav på tillstånd eller andra särskilda villkor för hantering av sådana djur eller växter. Föreskrifterna får också reglera motsvarande befattning med ägg, rom eller bon eller med en annan produkt som utvunnits av djur eller växter. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avgifter för myndigheternas verksamhet. I samband med förslaget till en ny lag föreslås vissa ändringar i jaktlagen (1987:259) samt i lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor. I naturvårdslagen (1964:822) föreslås att det införs straffansvar för den som obehörigen tar befattning med exemplar av en djur- eller växtart, ägg, rom eller bon som gärningsmannen vet eller har skälig anledning anta har åtkommits genom brott mot föreskrift som har meddelats med stöd av vissa bestämmelser i lagen. Egendom som hanterats eller förvarats i strid mot förbudet skall kunna förverkas. Promemorians förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag.