prop · GI0323 · 1995-01-01 00:00:00 — Ur trafikdisciplinär syn- punkt är det mer angeläget att beivra sådan oaktsamhet i trafiken som visserligen inte medfört någon skada, men där detta bara berott på tillfälligheter utanför den vårdslöses kontroll. Som ovan anförts måste det trafikfarliga beteendet emellertid alltid vara täckt i subjektivt hänseende. Under trafikbrottslagens tillämpningsområde bör främst hänföras sådana fall där trafikanten gjort sig skyldig till medvetet risktagande. Det är självfallet liksom nu svårt att mer exakt ange gränsen för det nya straffbara området. Klart är emellertid att det alltjämt kommer att finnas ett inte obetydligt utrymme för att döma till ansvar för vårdslöshet i trafik även i de fall då oaktsamheten inte är så allvarlig att ansvar kan komma i fråga för grov vårdslöshet enligt andra stycket. Vi återkommer i författningskommentaren med en del ytterligare uttalanden om gränserna för det straffbara området. Det kan förutses att det i de flesta fall som omfattas av inskränkningen av det straffbara området avseende vårdslöshet i trafik i stället kommer att vara möjligt att döma för någon särskilt straffbelagd trafikregel. Med hänsyn härtill torde inte möjligheterna till körkortsingripande enligt körkortslagen (1977:477) komma att påverkas av förslaget. När det gäller utformningen av 1 § första stycket trafikbrottslagen ansluter vi oss i huvudsak till utredningens förslag. Således föreslår vi att straffstadgandet för vårdslöshet i trafik ändras så att det för straffbarhet skall krävas att trafikanten i väsentlig mån har brustit i omsorg och varsamhet och att lägsta straff bestäms till 30 dagsböter. Enligt 25 kap. 2 § (BrB) skall emellertid dagsböter numera alltid dömas ut till ett antal av minst 30. Därav följer att det i lagtexten är tillräckligt att ange att straffet skall vara dagsböter (se prop. 1990/91: 68 s. 120). Lydelsen av bestämmelsen kommer således även fortsättningsvis att direkt anknyta till de allmänna aktsamhetsreglerna i 5 § vägtrafikkungörelsen och 38 § terrängtrafikkungörelsen. Genom att för straffbarhet kräva att trafikanten i väsentlig mån har brustit i omsorg och varsamhet höjs gränsen för den straffbara oaktsamheten avsevärt. Risken att denna höjning skall leda till strafflindring för de allvarligare fall av vårdslöshet i trafik, vilka även framledes skall falla under bestämmelsen, undanröjs genom föreskriften om lägsta påföljd. När det gäller förhållandet mellan vårdslöshet i trafik och andra straffbestämmelser anför utredningen att det i vart fall i underrättspraxis förekommer att ett åtal för vårdslöshet i trafik ogillas på grund av att oakt- samheten inte når upp till straffbar nivå medan ett åtal avseende samma gärning för vållande till annans död enligt 3 kap. 7 § BrB bifalles. Utredningen konstaterar att denna situation kan bli vanligare efter en lagändring. Detta torde vara en oundviklig följd av att det straffbara området inskränks avseende den förstnämnda bestämmelsen medan den sistnämnda står oförändrad. Enligt vår mening finns det inte skäl att i detta sammanhang överväga ändringar varken i bestämmelsen om vållande till annans död (3 kap. 7 § BrB) eller bestämmelsen om vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 BrB). Emellertid kan det inte uteslutas att tillämpningen av dessa bestämmelser i någon mån kan komma att påverkas av att oaktsamhetsbedömningen i frågan om ansvar för vårdslöshet i trafik i enlighet med vad ovan anförts blir mer nyanserad. 6.4 Ägar- och föraransvaret vid överlast Regeringens förslag: Gränsen för när överlastavgift skall tas ut höjs. Lägsta avgift blir . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrar sig över förslaget ställer sig , , i samt i positiva till utredningens förslag. avstyrker förslaget och anför att de samhällsekonomiska kostnaderna för överskridande av tillåtna fordonsvikter vida torde överstiga de vinster som förslaget skulle medföra. Verket anser dock att frågan om att införa ett enhetligt sanktionssystem i form av enbart överlastavgifter ytterligare bör övervägas. Även är kritisk till utredningens förslag med hänsyn till befarade ökningar av kostnaderna för drift och underhåll av gatunätet. Regionåklagarmyndigheterna i och i samt de elva åklagarmyndigheter som yttrar sig över förslaget förordar att ett enhetligt sanktionssystem införs i form av enbart överlastavgifter. Skälen för regeringens förslag: I vägrafikkungörelsen (1973:603) ges vissa bestämmelser om högsta tillåtna last av fordon. I 106 §, som är avsedd att förhindra att väg blir för hårt belastad, regleras frågor om maximal tillåten fordonsvikt, uttryckt i axeltryck, boggitryck, trippelaxeltryck och bruttovikt, vid färd på det allmänna vägnätet. I 114 §, som har till syfte att ett fordon inte skall bli för hårt belastat, anges att tyngre last inte får befordras med fordonet än som följer av gällande maximilast för det fordonet. Bestämmelserna är straffsanktionerade i 164 § första stycket 6 respektive 8. Straffsanktionen är riktad mot ägaren, om han inte visar att förseelsen berott på omständigheter som han inte kunnat råda över. Straffet är penningböter. Om föraren kände till hindret mot fordonets brukande döms även han till böter. För flertalet förseelser av detta slag gäller en administrativ sank- tion enligt lagen (1972:435) om överlastavgift. Däri stadgas att avgift skall utgå om lastbil, buss, tung terrängvagn eller i vissa fall släpvagn framförs på väg och ovan angivna bestämmelser om tryck och vikt överskridits med vissa marginaler. Avgiftens storlek är knuten till tyngden på överlasten och utgår med per överlast sedan vissa schabloniserade avdrag gjorts. I det enskilda fallet kan avgiften uppgå till åtskilliga . Vid återfall utgår förhöjd avgift. Det är ägaren av fordonet som påförs avgiften efter beslut av . Det har från åtskilliga håll ifrågasatts det motiverade i den dubbla sanktion som gäller vid överlast.Vad som i första hand därvid har föreslagits är att förseelser avseende överlast avkriminaliseras och att man nöjer sig med avgifter som sanktion. Som motiv härför har främst anförts att det vid en jämförelse av utdömda bötesbelopp med avgiftens storlek kan konstateras att böterna ofta är tämligen blygsamma. Sysslandet inom rättsväsendet med denna typ av ärenden har därför av många upplevts som ganska meningslöst. Att ha två parallella sanktionssystem med skilda förfaranden och olika beslutsmyndigheter medför extrakostnader för såväl samhället som den enskilde. För den enskilde framstår det också som svårförståeligt att han skall drabbas av dubbla sanktioner för samma sak. Enligt vår mening måste mycket starka motiv finnas för att en sådan ordning skall bibehållas. Som ett motiv för överlastavgifterna har anförts att överlast utgör en form av skatteundandragande och att för tungt lastade fordon är farliga från trafiksäkerhetssynpunkt. Exakt samma motiv kan anföras för kriminaliseringen. Enligt vår uppfattning talar starka skäl för upphävande av systemet med dubbla sanktioner. är det naturligtvis angeläget att ett effektivt sanktionssystem finns för att motverka överlaster. Valet står då mellan att avskaffa straffansvaret och att avskaffa överlastavgifterna. Som ovan redovisats har flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig över utredningens förslag förordat att avkriminalisering sker och att bestämmelserna sanktioneras genom enbart överlastavgifter. Den lösningen har den obestridliga fördelen att den avlastar åklagarna befattningen med denna typ av ärenden. Frågan är dock om det är den från samhällsekonomisk synpunkt mest lyckade lösningen. Genom höjningarna av bötesbeloppen i samband med att de nya bötesreglerna trädde i kraft , har beloppen kommit att närma sig i vart fall den nedre delen av skalan för överlastavgifter. Från preventiv synpunkt måste straffansvaret trots allt anses överlägset en administrativ avgift när beloppen är av samma storlek. I och för sig kan trafikfarliga överlaster under vissa förhållanden vara att bedöma som vårdslöshet i trafik. Detta gäller även sedan det straffbara området inskränks i enlighet med vad som sägs i föregående avsnitt. Vårt förslag i detta avseende bygger å andra sidan på att föreskrifterna om trafik och fordon i trafiklagstiftningen är förenade med straffsanktion. Överlastavgifterna fastställs och tas ut genom ett förhållandevis krångligt och kostsamt administrativt förfarande. Inte minst genom att flertalet överlastförseelser kan inordnas i ordningsbotssystemet fastställs å andra sidan bötestraffen på ett enkelt och rationellt sätt. Härigenom kommer åklagarnas befattning med dessa ärenden att minska. Att märka är också att även om en avkriminalisering skulle ske, skulle polisens hantering av dessa ärenden inte upphöra. Det är regelmässigt polisens uppgifter i primärrapporten som ligger till grund för beräkningen av överlastavgifterna. I själva verket kan ifrågasättas om en avkriminalisering skulle medföra någon större lättnad för polisens del. Det skulle knappast vara rationellt att helt överlåta ansvaret för kontroll av överlast på annan myndighet. Vid en avkrimi- nalisering hade det därför varit nödvändigt att utfärda särskilda föreskrifter om rätt för polisen att kontrollera fordon med avseende på överlast och om skyldighet att rapportera överträdelser till . Även om regeringen i och för sig har förståelse för inställningen hos de remissinstanser som förordar ett avskaffande av straffansvaret för överlast delar vi utredningens slutsats att det i stället för avkriminalisering är mer befogat att undersöka om det finns förutsättningar att avskaffa överlast- avgifterna. Liksom utredningen anser vi att det alltjämt finns behov av att kunna ta ut avgifter vid de mer flagranta fallen av överlast, inte minst för att eliminera de vinster som kan vara förenade med att köra med för tung last, men att det inte är nödvändigt att ta ut avgifter i den utsträckning som förekommer . Avgiftssystemets tillämpningsområde bör därför, såsom utredningen föreslagit, inskränkas genom att en nedre gräns införs som överensstämmer med det högsta normala bötesstraffet, alltså . De föreslagna nya beloppen och gränserna framgår av författningsförslaget och motiveras närmare i författningskommentaren. 6.5 Brott enligt checklagen Regeringens förslag: Straffbestämmelsen i checklagen för den som ställer ut en check utan täckning eller som förfogar över täckningen innan checken skall uppvisas upphävs. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , i , i samt i tillstyrker förslaget. i ställer sig tveksam till förslaget och förordar i stället att bestämmelsen förses med en särskild åtalsprövningsregel av innebörd att åtal får väckas endast om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. avstyrker förslaget såvitt avser de uppsåtliga fallen. Skälen för regeringens förslag: I 74 § checklagen (1932:131) finns en straffbestämmelse för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet ställer ut check utan täckning eller som därefter men innan checken skall uppvisas för betalning antingen förfogar över täckningen eller utan skälig anledning återkallar checken. Straffet för uppsåtliga brott är dagsböter eller fängelse i högst och för oaktsamhetsbrott dagsböter. Straffstadgandet är subsidiärt till bestämmelserna om bedrägeri i . Till straff enligt checklagen skall således inte dömas om för gärningen är stadgat straff i 9 kap. . Till motivering av straffbestämmelsen i 74 § checklagen anförde departements- chefen, att utställande av check utan täckning är ägnat att undergräva det allmänna förtroendet för checken som betalningsmedel (NJA II 1932 s. 654). I den dagliga handeln har checken numera i stor utsträckning ersatts av andra betalningsmedel, främst kontokort, med eller utan kredit. För dessa senare betalningsmedel saknas sådant utsträckt straffrättsligt skydd som finns för check. Fråga är också om checklagens regler träffar några förfaranden som, utöver vad som faller under , har något mer markerat straffvärde. Har en check utställts utan täckning med uppsåt att annan härav skall lida förfång torde gärningen regelmässigt vara att bedöma som bedrägeri (eller bedrägligt beteende). Om det inte förekommit något vilseledande eller om gärningsmannen inte haft någon av åtgärden eller om skaderekvisitet inte är uppfyllt, föreligger visserligen inte bedrägeri men då kan man å andra sidan ifrågasätta om förfarandet över huvud taget bör vara straffbart. Också beträffande de i straffbestämmelsen angivna situationerna att någon återkallat en check eller förfogat över täckningen kan starkt ifrågasättas om förfarandet bör vara straffbart om inte bedrägeriavsikt föreligger redan vid checkens utställande. har anfört att ett uppsåt att vilseleda bör bedömas lika klandervärt oavsett när under hanteringen uppsåtet föreligger samt att ett motsatt synsätt skulle medföra stora svårigheter för åklagaren att bevisa brott. Enligt vår mening får det emellertid anses väsentligt mer klandervärt att med bedrägeriavsikt ställa ut en check utan täckning än att vid något enstaka tillfälle förfoga över täckningen till en redan utställd check. Om det senare förfarandet däremot sätts i system måste det självfallet anses straffvärt. I ett sådant fall torde det emellertid inte innebära några svårigheter att styrka uppsåt till bedrägeri. Beträffande situationen att någon av oaktsamhet förfarit på angivet sätt är det enligt vår mening uppenbart att, mot bakgrund av de allmänna utgångspunkter som vi ovan angett beträffande kriminalisering av oaktsamhetsbrott och med hänsyn till de kontrollmöjligheter som står till förfogande, det knappast finns anledning att ingripa med straffsanktion. Mot bakgrund härav och med beaktande även av de skäl som anförs i avsnitt 6.8 nedan för införande av särskild åtalsprövning vid vissa bedrägeribrott, bör straffbestämmelsen i 74 § checklagen avskaffas. 6.6 Brott mot jaktlagen Regeringens förslag: Jaktlagen ändras så att det för straffbarhet krävs i vart fall grov oaktsamhet samt att straffbestämmelsen för bl.a. lindrigare former av s.k. överskjutning utgår. före- skrivs att länsstyrelserna äger rätt att ta ut en särskild avgift i motsvarande fall. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Utredningen föreslår dock en något annorlunda utformning av de avgifter som skall ha rätt att ta ut. Remissinstanserna: , i samt i tillstyrker utredningens förslag. avstyrker förslaget såvitt avser ändring av det subjektiva rekvisitet till grov oaktsamhet. I fråga om avkriminalisering av så kallad överskjutning m.m. ställer sig förbundet bakom utredningens principiella uppfattningar men förordar en annorlunda lösning. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om jakt finns i jaktlagen (1987:259), som trädde i kraft , samt i dess följd- författningar. Vid lagens tillkomst gjordes en fullständig genomgång av sanktionsreglerna på jaktområdet. Dessa är alltså av relativt färskt datum. Det finns därför inte anledning att i detta sammanhang göra någon mer genomgripande revidering av den straffrättsliga regleringen på området. Detta hindrar emellertid inte att det kan finnas skäl att i vissa avseenden undersöka huruvida sanktionssystemet på jaktområdet är adekvat utformat. Överträdelser på jaktområdet har traditionellt bedömts förhållandevis strängt. I och med att jakten alltmer kommit att övergå från en nödvändig näring till en fritidssysselsättning kan det finnas skäl att i någon mån ompröva denna inställning. Enligt 43 § jaktlagen skall för jaktbrott dömas den som gör sig skyldig till allvarligare överträdelser av jaktreglerna, såsom att uppsåtligen eller av grov oaktsamhet jaga på annans jaktområde eller bryta mot någon väsentlig bestämmelse i tilldelad jaktlicens. För jaktbrott skall också dömas om någon uppsåtligen eller av oaktsamhet, som inte behöver vara grov, bryter mot vissa angivna särskilt väsentliga föreskrifter, som meddelats med stöd av jaktlagen. Straffet är böter eller fängelse högst . Är brottet grovt kan enligt 44 § dömas till fängelse i högst . Denna straffbestämmelse i kombination med bestämmelserna om jakthäleri i 46 § fångar upp de mest straffvärda överträdelserna på jaktområdet. Därutöver ges bestämmelser i 45 §. Däri stadgas straff för den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot vissa angivna föreskrifter eller underlåter att fullgöra enligt lagen given anmälningsskyldighet i visst hänseende och den som med uppsåt bryter mot förbud att skrämma eller mota vilt. Straffet är böter. Vidare stadgas i 45 § tredje stycket straff för den som, utöver vad som följer av 43 §, åsidosätter vad som bestämts i en för jakten meddelad licens. På en sådan överträdelse kan dock följa endast penningböter. I ringa fall skall inte dömas till ansvar enligt 45 §. Såsom framgår av redovisningen gäller olika subjektiva rekvisit för olika överträdelser i jaktlagen. I 43 § andra punkten och i 45 § första stycket stad- gas ansvar för uppsåtliga och oaktsamma överträdelser medan det enligt 43 § första punkten fordras att oaktsamheten skall vara grov för att straffansvar skall inträda. Vi har tidigare, i det inledande avsnittet, angett att kriminalisering skall användas med försiktighet och endast avse sådana överträdelser där straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar. Särskild återhållsamhet bör iakttas med att straffbelägga oaktsamma förseelser. Syftet med straffsanktionen torde ofta kunna uppnås även om straffansvaret inträder först när uppsåt eller grov oaktsamhet föreligger. Straffsystemet i jaktlagen skulle bli mer enhetligt och vinna i klarhet om samma subjektiva rekvisit gällde för flertalet överträdelser. Fall där det räcker med oaktsamhet torde inte utgöra något så allvarligt problem att det är motiverat att bibehålla detta stränga krav i subjektivt hänseende. har anfört att om beviskraven ställs så höga att uppsåt eller grov oaktsamhet skall kunna styrkas i varje enskilt fall torde ett utomordentligt litet antal överträdelser av jaktlagstiftningen komma att lagföras. Förbundet anser att detta skulle vara mycket olyckligt med hänsyn till de allmänna intressen som jaktlagstiftningen är avsedd att skydda. Enligt regeringens mening skall dessa bevissvårigheter inte överdrivas. Alltjämt kommer ett medvetet åsidosättande av reglerna för jakt samt de svårare fallen av vårdslösa beteenden omfattas av straffansvar. Den föreslagna inskränkningen tar sikte på de fall där den försumlige trots allt visat vilja att följa regelsystemet men i något avseende misslyckats härmed. Vår bedömning är därför att en förutsättning för straffansvar enligt 43 § och 45 § första stycket generellt bör vara att i vart fall grov oaktsamhet föreligger. Enligt tillgänglig statistik avser drygt häften av alla brott mot jaktlagen överträdelser av licensbestämmelser. Den helt övervägande delen av dessa torde bestå i att fler djur fällts än vad som angetts i licens för älgjakt, alltså vad som brukar betecknas som överskjutning. Anmälan om att djur fällts utöver tilldelad kvot görs, som undersökningen visar, huvudsakligen av jägarna själva. är möjligheterna att undgå upptäckt förhållandevis stor. Det innebär att den ärlige straffas, medan den som försöker dölja vad som förevarit har stor möjlighet att gå fri. Att särskilt vid älgjakt fälla fler djur än vad som tilldelats bör, i vart fall om brottet skett av oaktsamhet, ses som en ordningsfråga. Utredningen har mot bakgrund härav föreslagit att straffbestämmelsen i 45 § tredje stycket jaktlagen upphävs och i konsekvens därmed även bestämmelsen i 48 § om möjlighet att förverka vilt som åtkommits genom brott enligt den angivna straffbestämmelsen. Såsom alternativ sanktion har utredningen föreslagit att en rätt införs för att vid så kallad överskjutning ta ut en förhöjd fällavgift enligt förordningen (1980:400) om ersättning vid vissa viltskador m.m. Avgiften föreslås utgå automatiskt, oberoende av vad som i subjektivt hänseende ligger jägaren till last, och kunna uppgå till tredubbla summan mot vad som normalt utgår, enligt vad fastställt. Straffansvaret enligt 43 § första punkten för mer kvalificerade överträdelser av licensbestäm- melser föreslås dock vara kvar.Mot utredningens förslag har Svenska jägare- förbundet invänt att även en tredubbel fällavgift ofta skulle understiga det felaktigt fällda djurets värde och resultatet därvid blev att det lönade sig att fälla "fel älg" eller flera älgar än vad licensen tillåter. Vidare har förbundet anfört att den avgift som skall erläggas vid åsidosättande av bestämmelserna i licensen bör vara densamma i hela landet, vilket inte skulle bli fallet enligt utredningens förslag, eftersom fällavgiften varierar i de olika länen beroende på storleken av utbetalade ersättningar för skador på gröda och kostnaderna för jaktliga förvaltning. Förbundet föreslår mot bakgrund härav att ett jaktlag som fäller fler djur än tillståndet omfattar alternativt vuxet djur istället för kalv, efter anmälan av det inträffande till skall få behålla djuret mot erläggande av vissa för hela riket bestämda belopp, jämte normala fällavgifter enligt förordningen om ersättning vid vissa viltskador m.m. För övriga fall av åsidosättande av bestämmelser i en licens än vad som angetts har förbundet förordat att straffansvaret i 45 § tredje stycket behålls. Regeringen instämmer i vad anfört såvitt avser de avgifter som skall erläggas vid åsidosättande av bestämmelserna i licens. Således bör dessa anges direkt i förordningen och erläggas vid sidan av normala fällavgifter. Till skillnad från förbundet anser dock regeringen att de sålunda angivna avgifterna, såsom utredningen föreslagit, helt bör kunna ersätta straff- ansvaret enligt 45 § tredje stycket jaktlagen. Således bör 45 § tredje stycket jaktlagen upphävas samt de följdändringar i 46 och 48 §§ som utredningen föreslagit genomföras. Lika med utredningen anser regeringen också att straff- ansvaret i 43 § första punkten jaktlagen för de mer kvalificerade fallen av åsidosättande av bestämmelser i en licens bör vara kvar. Det bör ankomma på en länsstyrelse, som i ett avgiftsärende får kännedom om förhållanden som kan leda till ansvar enligt denna bestämmelse, att göra polisanmälan. Om 43 § första punkten jaktlagen tillämpas, skall den ovannämnda avgiften inte utgå. I ett sådant fall uppkommer i stället fråga om förverkande enligt 48 § jaktlagen. 6.7 Olovliga förfaranden med förhyrd egendom Regeringens förslag: Särskilda restriktioner föreskrivs vid åtalsprövningen vid brott som avser olovliga förfaranden med förhyrd egendom. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Nästan samtliga av de remissinstanser som yttrar sig över förslaget tillstyrker detta eller lämnar det utan erinran. Endast i , och avstyrker förslaget. och åberopar därvid i huvudsak vikten av att upprätthålla principen om att avtal skall hållas. anför bl.a. att vissa frågor vad gäller den rättsliga regleringen av leasing bör få sin lösning innan förslaget genomförs. Skälen för regeringens förslag: Många av de centrala förmögenhetsbrotten har sitt upphov i att gärningsmannen åsidosatt någon förpliktelse som ålegat honom enligt avtal. Detta gäller framför allt bedrägeri- och förskingringsbrotten. I de flesta av dessa fall är naturligtvis straffsanktionen befogad. Det finns emellertid en risk att man i ekonomiska relationer anpassar sig till och drar fördel av existerande straffbestämmelser. När ett avtal ingås kan den som är berättigad enligt avtalet komma att underlåta att i tillräcklig grad kontrollera att den förpliktade är i stånd att fullgöra avtalet eller att begära tillräckliga säkerheter i förlitan på att det förhållandet att avtalets fullgörande vilar på straffhot skall väga tillräckligt tungt. Om avtalet sedan inte fullgörs kan också den berättigade använda polisens utredning för att underlätta indrivning av sin fordran.