prop · GI0389 · 1995-01-01 00:00:00 — Kommunen kan i t.ex. alkoholpolitiska program precisera vilka allmänna kriterier kommunen avser att tillämpa vid bedömningen av om en servering kan orsaka alkoholpolitiska olägenheter. En individuell prövning måste dock alltid ske med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Ett avslag på en ansökan om tillstånd måste också motiveras, antingen med hänvisning till sökanden eller serveringsstället eller med hänsyn till att alkoholpolitiska olägenheter kan befaras uppstå genom den tilltänkta serveringen. Skälen för bedömningen måste preciseras i beslutet. Ett avslag på en ansökan om serveringstillstånd kan således inte grundas enbart på att det kommunala alkoholpolitiska programmet förbjuder etablering på ett visst angivet sätt eller en viss angiven plats. Programmet kan inte bli föremål för prövning i samband med de förvaltningsbesvär som kan anföras över kommunens avslagsbeslut hos allmän förvaltningsdomstol enligt 9 kap. 2 §. För anförande av besvär över de alkoholpolitiska programmen gäller i stället den i 10 kap. kommunallagen (1991:900) föreskrivna ordningen. ingår svåra avvägningar vid tillståndsprövningen där olika intressen ställs mot varandra. Alkohollagstiftningen har dock tillkommit för att begränsa alkoholens skadeverkningar och är i första hand en social skyddslagstiftning. Härav följer att i de fall alkoholpolitiska hänsyn ställs mot företagsekonomiska eller näringspolitiska skall de alkoholpolitiska hänsynen ha företräde. 10 § Paragrafen ersätter 36 § första stycket LHD och understryker att tillstånd till servering hänför sig till ett visst serveringsställe. 11 § Paragrafen motsvarar 42 § LHD med undantag av att den särskilda regeln om drinkbarstillstånd har slopats, jämför 8 § tredje stycket. Bestämmelsen innehåller därmed endast ett krav på särskilt medgivande för ombyggnad av serveringsställe. Medgivande krävs dock endast vid väsentlig ändring av serveringslokalerna. 12 § Ändringen i förhållande till den nuvarande regeln om tillståndsmyndighet i 58 § LHD innebär att det blir kommunen i stället för som får ansvaret för att lämna såväl tillfälliga som permanenta serveringstillstånd. Den slutliga utformningen av paragrafen överensstämmer med den lydelse som har föreslagits av Lagrådet. De permanenta serveringstillstånden till restauranger, klubbar m.fl. är de mest svårutredda och krävande tillståndsärendena enligt LHD. Det är inte uteslutet att vissa kommuner kan behöva förstärka sin kompetens för att kunna handlägga dessa på ett tillfredställande sätt. Ärendena kräver inte endast kunskaper inom t.ex. det sociala området samt miljö- och hälsoskyddsområdet utan också kunskaper om t.ex. bokföring, skatteregler, arbetsrättsliga förhållanden samt sedvänja inom näringslivet. Mycket av denna kompetens kan dock finnas på olika håll inom kommunens organisation. Det är självfallet viktigt att samordna och ta till vara hela denna kunskap vid handläggningen av frågor om serveringstillstånd. Mycket talar för att dessa ärenden bör handläggas centralt inom kommunen. Det är också viktigt att den politiska ledningen i kommunen får en samlad bild av kommunens praxis. De närmare riktlinjerna för handläggning och beslutsfunktioner bör med beaktande av vad som anförts utformas av kommunen själv, se 15 §. Möjligheten att anlita annan kommun för fullgörande av utredningar m.m. i tillståndsärenden behandlas under 16 §. 13 § Första stycket ersätter första stycket i 59 § LHD. "" har dock ersatts med "kommunen". Andra och tredje styckena innebär en nyhet i förhållande till vad som gäller enligt 59 § LHD. Kommunen ges därmed rätt att ta ut avgift för prövningen av ansökningar om serveringstillstånd. Grunderna för avgiftsuttaget bör bestämmas av kommunfullmäktige och självfallet följa de allmänna krav som finns beträffade kommunala taxor (jfr RÅ 1986 ref.30). Rätten att ta ut avgift omfattar enligt förslaget såväl själva tillståndsprövningen som kostnaden för löpande tillsyn över tillståndshavarna. Avsikten är att avgiftsmöjligheten skall täcka också den utökade omedelbara tillsyn som kommer att falla på kommunen i och med att tillsyn får en delvis annan inriktning. Den avgift som tas ut för tillsyn förutsätts beräknas efter schablon och inte efter antal tillsynstillfällen som kommunen finner erforderligt i varje särskilt fall. Detta hindrar inte en uppdelning på olika avgiftsklasser med hänsyn till det varierande behov av tillsyn som kan föreligga för olika typer av serveringsställen. 14 § Paragrafen motsvarar till sitt innehåll 60 § LHD. Ändringen i första stycket är i första hand en anpassning till att kommunen själv föreslås besluta om tillstånd. yttrande, som varit obligatoriskt i alla ärenden om permanenta serveringstillstånd, bör emellertid kunna underlåtas om en ansökan uppenbart ändå måste avslås av andra skäl. Detta har uttryckts så att en ansökan inte får bifallas utan att polismyndighetens yttrande inhämtats. En motsvarande ändring har gjorts i andra stycket beträffande yttrande från militär chef. De yttranden eller andra uppgifter som inhämtas i ett tillståndsärende måste självfallet kommuniceras med den sökande i enlighet med reglerna i 17 § förvaltningslagen (1986:223), jfr RÅ 1992 ref. 20. I det sammanhanget bör observeras att det inte föreslås någon rätt för kommunen att inhämta utdrag av kriminalregistret eller av polisregister i tillståndsärendena. Det får förutsättas att polismyndigheten i sitt yttrande redovisar sådana uppgifter i den mån de anses vara av beskaffenhet att de bör inverka på bedömningen av frågan om serveringstillstånd. skall med andra ord ange de omständigheter som ligger till grund för myndighetens ställningstagande till den aktuella ansökningen. Yttrandet skall i förekommande fall innehålla upplysning om att den sökande har dömts för brott eller att sökanden är misstänkt för brott. Enligt 8 § lagen (1965:94) om polisregister får polismyndighet utfärda intyg om bl.a. någons lämplighet för viss verksamhet till . Motsvarande skall naturligtvis gälla i förhållande till de kommunala nämnder som i fortsättningen skall handlägga ansökningar om serveringstillstånd. I andra meningen i första stycket föreskrivs därför att polismyndigheten i sitt yttrande skall avge ett utlåtande om den sökandes lämplighet för den sökta verksamheten, jämför 8 § 2. lagen om polisregister. 15 § Enligt paragrafen skall kommunens uppgifter enligt lagen fullgöras av den eller de nämnder som kommunfullmäktige bestämmer. 16 § Enligt paragrafen får en kommun träffa avtal med en annan kommun om att den senare skall fullgöra vissa kommunala uppgifter enligt lagen. Detta gäller dock inte själva beslutfattandet i ärenden om tillstånd eller ingripanden mot enskilda tillståndshavare. Avsikten är att ge främst mindre kommuner med ett begränsat antal ärenden enligt lagen möjlighet att anlita en annan kommun främst för tillsynsuppgifter och mera komplicerade tillståndsutredningar. Tillsynen kan härigenom inordnas i ett större organiserat schema och genomföras mera planmässigt och effektivt. I fråga om utredningar o.d. märks framför allt utredningar om vissa misstänkta ekonomiska oegentligheter, vilka kan kräva särskild sakkunskap. Det har emellertid inte bedömts lämpligt att låta en kommun kunna avhända sig även själva beslutsfunktionen i de enskilda ärendena och därmed ansvaret för att bevaka de allmänna alkoholpolitiska intressena. En annan sak är att det inte föreligger något hinder för en kommun att anlita fristående expertis eller konsulter i tillståndsärenden så länge inte dessa anförtros uppgifter som innefattar någon form av myndighetsutövning. Detta följer av allmänna regler och påkallar inte någon särskild bestämmelse. Kommunen måste emellertid beakta de sekretessfrågor som därvid kan uppkomma. Upphörande av tillstånd i vissa fall 17 § Paragrafen motsvarar i huvudsak 63 § LHD. Ändringarna i första stycket är föranledda av förslaget att slopa prövningen av föreståndares lämplighet. Bestämmelsen har också gjorts generellt gällande för alla tillstånd enligt lagen. Vad som händer vid konkurs regleras i andra stycket. Även andra stycket gäller för alla tillstånd enligt lagen. Om innehavare av tillstånd försätts i konkurs upphör med omedelbar verkan tillståndet att gälla. Ett konkursbo skall dock kunna ansöka om att driva rörelsen vidare med möjlighet att bibehålla eller återfå tillståndet. En sådan ansökan skall behandlas av tillståndsmyndigheten med förtur. En rimlig handläggningstid för denna typ av ärenden är längst . Det har inte förskrivits någon särskild tid inom vilken boet skall ansöka om att få fortsätta verksamheten. För de fall förutsättningar föreligger för att fortsätta verksamheten kan antas att sådan ansökan ändå kommer att inges tämligen omgående efter konkursbeslutet. 18 § Enligt denna paragraf skall Alkoholinspektionen under vissa förutsättningar återkalla av myndigheten meddelat tillstånd till tillverkning, partihandel eller inköp. I förhållande till de återkallelsegrunder som gäller för tillverkningstillstånd har som grund lagts till att de förutsättningar som gäller för meddelande av tillstånd inte längre föreligger. Det bör vara fråga om mera påtagliga förändringar, så att tillstånd inte skulle ha meddelats i motsvarande situation. Om en anmärkning är av mindre allvarligt slag och kan antas komma att rättas till, kan i stället varning komma i fråga. Höga krav måste dock ställas på dem som har tillstånd, bl.a. med hänsyn till deras rätt till omförpackning av varor, ansvar för skatteuppbörd m.m. Även mindre anmärkningar bör därför kunna utgöra skäl för återkallelse, särskilt om de upprepas. I övrigt hänvisas till kommentaren under 7 §. Vad som där anförs angående den närmare innebörden av begreppet personliga och ekonomiska förhållanden är avsett att kunna tillämpas för samtliga tillståndshavare enligt lagen. 19 § I de fall olägenheter har uppstått vid servering av spritdrycker, vin och starköl föreslås detta utgöra grund för återkallelse om det inte endast är en tillfällig händelse. för återkallelse föreslås vidare föreligga om de förutsättningar som gäller för meddelande av tillstånd inte längre föreligger. I övrigt hänvisas till kommentaren under 7 §. 20 § Denna bestämmelse ger Alkoholinspektionen respektive kommunen möjlighet att, om särskilda skäl föreligger, meddela varning i stället för att återkalla tillståndet. Utgångspunkten för förslaget är alltså att återkallelse skall ske i de fall som anges i 18 och 19 §§. Om tillståndshavaren vidtar erforderliga åtgärder för att rätta till förhållandena så att det kan antas att verksamheten i fortsättningen kommer att bedrivas i enlighet med gällande föreskrifter och meddelade villkor kan dock ingripandet begränsas till varning. Även andra fall kan tänkas, t.ex. då en överträdelse av en föreskrift varit tillfällig eller berott på ett missförstånd, eller dylikt. I sammanhanget kan också erinras om tillståndsmyndighets möjlighet att meddela villkor enligt 7 kap. 1 § och 7 kap. 5 §. Varning kan överklagas enligt 9 kap. 2 §. 21 § Paragrafen ersätter 65 § LHD. Vid beslut om förbud mot i paragrafen angiven verksamhet gäller samma beslutsordning som vid återkallelse av serveringstillstånd. Ett förbud behöver inte vara totalt utan kan exempelvis vara begränsat till vissa tider eller till att gälla endast under vissa omständigheter, exempelvis större konsert- eller idrottsevenemang. Beslutet som sådant gäller dock alltid , räknat från delfåendet av beslutet. Därefter krävs i förekommande fall en ny prövning och ett nytt beslut. Fullt samma krav kan inte ställas på en näringsidkare enligt denna paragraf som på den som fått tillstånd till servering av starkare drycker. Om ett förbud vid en samlad bedömning får anses vara en alltför ingripande åtgärd kan ingripandet begränsas till varning. Angivna förutsättning för att begränsa ett ingripande enligt paragrafen till varning har förordats av Lagrådet. Ett förbud enligt 7 kap. 21 § är straffsanktionerat enligt 10 kap. 7 § andra stycket. Beslut om förbud eller varning kan överklagas enligt 9 kap. 2 §. 1 § Paragrafen reglerar huvuddragen i tillsynen enligt lagen. I första stycket anges att Alkoholinspektionen utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden av lagen. Inspektionens omedelbara tillsyn avser främst tillsyn över innehavare av tillverknings-, partihandels- eller inköpstillstånd (jfr 7 kap 3 §). Alkoholinspektionen skall också utfärda föreskrifter i den utsträckning regeringen bemyndigar inspektionen därtill samt allmänna råd till vägledning för tillämpningen av lagen i dess helhet. Regionalt utövar tillsyn och bistår på så sätt Alkoholin- spektionen. I detta ligger också tillsyn över kommunernas tillämpning av lagens bestämmelser om servering och deras tillståndsgivning till sådan verksamhet. skall även bistå kommunerna med råd i deras verksamhet. Av tredje stycket följer att den omedelbara tillsynen på det lokala planet över efterlevnaden av bestämmelserna i lagen om servering av spritdrycker, vin och starköl utövas av kommunen och av polismyndigheten. Regleringen innebär inte någon inskränkning av Alkoholinspektionens eller möjlighet att utföra sin tillsyn på dessa områden. kan alltså t.ex. göra punktinsatser på serveringsställen för att följa upp kommunernas tillståndsgivning och tillsyn. Det är dock inte meningen att Alkoholinspektionen och länsstyrelserna skall bedriva en med kommunernas tillsyn parallell verksamhet. I tredje styckets andra mening anges att kommunen och polismyndigheten även skall bedriva tillsyn över servering av och detaljhandel med öl, dvs. icke tillståndspliktiga områden. Bestämmelsen hänger samman med förslaget att trots att tillståndsplikten tas bort för sådan detaljhandel och servering så skall sanktioner kunna tillgripas om dessa typer av alkoholhantering medför olägenheter. Den löpande tillsynen enligt tredje stycket ankommer i första hand på kommunen. Polismyndigheternas tillsyn får liksom i huvudsak begränsas till de observationer myndigheterna gör i samband med ingripanden och kontroller i och kring serveringsställen. 2 § På begäran av annan tillsynsmyndighet, dvs. av Alkoholinspektionen, eller polismyndigheten, har kommunen enligt första stycket en skyldighet att lämna de uppgifter som myndigheten behöver för sin respektive tillsyn över efterlevnaden av lagen. Det säger sig självt att det är fråga om uppgifter som kommunen har tillgängliga på grund av sin egen tillstånds- eller tillsynsverksamhet och som inte behöver efterforskas särskilt. I lagen behöver inte särskilt anges att fortlöpande skall rapportera till Alkoholinspektionen. skall enligt andra stycket underrätta annan tillsynsmyndighet - Alkoholinspektionen, , kommunen, annan polismyndighet - om förhållanden som är av betydelse för de senare myndigheternas tillsyn. I praktiken torde polismyndighetens rapporter, precis som , hänföra sig till olägenheter i samband med tillståndspliktig servering. Någon begränsning av rapporteringsskyldigheten till endast detta område finns emellertid inte och är inte heller önskvärd. Tredje stycket anger att kronofogdemyndigheten skall underrätta vederbörande tillståndsmyndighet samt, efter begäran av , om den som har tillstånd brister i sina skyldigheter mot det allmänna på i paragrafen angivna sätt. I fjärde stycket föreskrivs att skattemyndigheterna på begäran av tillståndsmyndighet eller länsstyrelse skall lämna uppgifter som behövs för såväl tillståndsprövningen som tillsynen. Behöriga att motta eller begära uppgifter som avses i tredje och fjärde styckena är således Alkoholinspektionen och kommunen samt . kan inte med stöd av fjärde stycket begära uppgifter av skattemyndigheterna. Inte heller föreligger för kronofogdemyndigheten någon skyldighet enligt tredje stycket att underrätta polismyndighet. Ifrågavarande uppgifter - som på serveringssidan visat sig vara oerhört värdefulla för tillsynen - bör i första hand lämnas till de organ som har att initiera frågan om sanktioner eller som har ett löpande tillsynsansvar enligt lagen. 3 § Skyldigheterna i paragrafen gäller all tillståndspliktig verksamhet. An- mälningsskyldighet föreligger för det fall den tillståndspliktiga verksamhetens omfattning förändras eller om det i övrigt sker någon förändring i verksamheten som är av betydelse för tillsynen. Sist nämnda anmälningsskyldighet tar sikte på bl.a. det fallet att exempelvis en partihandlare skaffar sig lagerlokaler på en ny ort. Tillverknings- eller partihandelstillståndet är inte knutet till ett visst "ställe". Det är därför av utomordentlig betydelse att tillståndsmyndigheten hålls underrättad om var den tillståndspliktiga verksamheten faktiskt bedrivs. Alkoholpolitiska kommissionen har föreslagit en ändring i 36 § LHD av innebörd att den som förvärvat andel av rörelse med serveringstillstånd uppgående till av aktie- eller bolagskapitalet skall vara skyldig att anmäla detta till tillståndsmyndigheten. Här föreslås i stället att anmälningsskyldighet föreligger vid alla betydande förändringar av ägarförhållanden i tillståndspliktig verksamhet. Alkoholinspektionen kan genom verkställighetsföreskrifter och allmänna råd ge vägledning för vilka ägarförändringar som skall anmälas till respektive tillståndsmyndighet. Den som underlåter att iaktta i paragrafen föreskriven anmälningsskyldighet kan drabbas av administrativt ingripande enligt 7 kap. 18 § eller 7 kap. 19 §. Anmälan skall enligt andra stycket göras i förväg. För det fall den händelse som föranlett anmälningsskyldigheten inte har kunnat förutses, t.ex. om en partihandlares lager har förstörts genom eldsvåda, skall anmälan i stället göras utan dröjsmål. 4 § Skyldigheterna gäller all tillståndspliktig verksamhet och gäller i förhållande till samtliga tillsynsmyndigheter. 5 § Skyldigheterna i paragrafen gäller liksom de i 4 § all tillståndspliktig verksamhet enligt lagen. Skyldigheterna gäller också i förhållande till samtliga tillsynsmyndigheter. 6 § kan med stöd av bestämmelsen begära upplysningar och handlingar och göra inspektioner även hos den som bedriver detaljhandel med öl eller hos den som serverar sådan alkoholdryck, jämför 1 § tredje stycket andra meningen. 7 § Enligt paragrafen skall polismyndigheten lämna det biträde som behövs för tillsynen enligt 4-6 §§, t.ex. att bereda tillträde till låsta lokaler eller ut- rymmen. Enligt 24 § LTD kan viteshot riktas mot den tillverkare som vägrar att exempelvis lämna tillträde för olika kontroller. Mot bakgrund av bl.a. att polismyndigheten på annan tillsynsmyndighets begäran skall biträda vid tillsynen har det bedömts som obehövligt att i den nya lagen införa motsvarande bestämmelser om vite. Vidare riskerar den näringsidkare som inte vill medverka vid tillsynen att förlora sitt tillstånd, jämför 7 kap. 18-19 §§, eller att förbjudas att fortsätta sin verksamhet, jämför 7 kap. 21 §. 1 § Bestämmelsen motsvarar vad som gäller enligt 25 § LTD och 67 § LHD, med undantag för att det är andra beslutsmyndigheter. Alkoholinspektionen respektive kommunen bör i varje enskilt ärende enligt lagen överväga om verkställigheten av beslutet kan eller bör skjutas upp till dess det vunnit laga kraft. Mot bakgrund av lagstiftningens karaktär av social skyddslagstiftning föreskrivs dock som huvudregel att samtliga beslut enligt lagen skall gälla , oberoende av om beslutet har vunnit laga kraft. I samband med överklagande till länsrätten kan i förekommande fall inhibition yrkas. 2 § I första stycket slås fast att kommunens beslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs. Även Alkoholinspektionens beslut bör överklagas hos länsrätten, i enlighet med den nya ordning för överklagande som eftersträvas. Detta medför att alla beslut enligt lagen som överklagas prövas av länsrätten som första instans. Av 22 § förvaltningslagen (1986:223) följer att Alkoholinspektionens och kommunens beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot, jämför avsnitt 12. I andra meningen klargörs att länsrätten inte får ändra ett beslut av Alkoholinspektionen eller av kommunen innan dessa har lämnats tillfälle att yttra sig över allt som tillförts målet. I andra stycket slås fast att domstolens beslut får överklagas av Alko- holinspektionen respektive kommunen. Vem som i övrigt får överklaga domstolens beslut får avgöras med ledning av 33 § andra stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291). Lydelsen i andra stycket har föreslagits av Lagrådet. Det bör observeras att Alkoholinspektionen respektive kommunen kommer att inta ställning som part i processen i högre rätt. Vid överklagande av länsrättens beslut bör krävas prövningstillstånd i kammarrätten, jämför 34 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) som har trätt i kraft . Med beaktande av dels att kommunen i stället för skall besluta om meddelande och återkallelse av serveringstillstånd, dels den nya ordningen med framför allt tillverknings- och partihandelstillstånd bör det emellertid avvaktas med att införa prövningstillstånd i kammarrätt för mål enligt alkohollagen till dess det utvecklats en stabil vägledande rättspraxis. I ikraftträdandebestämmelserna har därför föreskrivits att tredje stycket i förevarande lagrum skall träda i kraft först . Alkoholinspektionens beslut skall överklagas hos länsrätten i . Detta behöver inte anges särskilt i lagen utan följer direkt av 14 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar i lagrummets lydelse . För en sådan ordning talar behovet av en enhetlig nationell praxis vid tillståndsgivning och ingripanden avseende tillverkning och partihandel med alkoholdrycker. Antalet mål enligt ifrågavarande bestämmelser i lagen torde inte heller bli så stort att en uppdelning på landets samtliga länsrätter är motiverad. Motsvarande frågeställning uppkommer inte vid överklagande av kommuns beslut, jämför 7 kap. 12 §. 10 kap. Ansvar m.m. 1 § Paragrafen motsvarar 27 § första stycket LTD, med den skillnaden att bestämmelsen gäller förutom tillverkning av sprit även tillverkning av spritdrycker. Den nuvarande möjligheten att utdöma straffskatt i 37 § LTD bör enligt betänkande (SOU 1994:74) av utredningen om en teknisk anpassning av mervärdeskatten och punktskatterna till EG tas bort eller ersättas med någon annan sanktionsform. Bestämmelsen om straffskatt har strukits med anledning därav och då det kan bedömas tillräckligt med det sanktionssystem som finns i övrigt. Förutom att den som olagligt tillverkar sprit kan få ett kännbart straff enligt denna bestämmelse så kan av brottet förverkas enligt 11 kap. 1 §. Vid ett medlemskap i kommer också den ordningen att gälla att all tillverkning av sprit och spritdrycker blir punktskattepliktig. För en närmare redogörelse av EGs regler om punktskatter hänvisas till ovan nämnda betänkande. 2 § Paragrafen motsvarar 72 § första stycket LHD. Bestämmelsen ger möjlighet att straffrättsligt ingripa mot bl.a. servering av "smuggelsprit" eller spritdrycker som härrör från hembränning eller renaturering. 3 § Paragrafen, som motsvarar 27 § andra stycket LTD och 72 § andra stycket LHD, handlar om grovt sådant brott som anges i 1 eller 2 §. 4 § Paragrafen motsvarar 28 § LTD och avser yrkesmässig tillverkning utan tillstånd. 5 och 6 §§ Paragraferna motsvarar 74 och 75 §§ LHD. I 6 § stadgas således ansvar för den som anskaffar alkoholdrycker åt någon som inte har rätt att få sådan vara utlämnad till sig. Förfarandet jämställs i fråga om påföljd med olovlig försäljning av alkoholdrycker, jämför 2 och 3 §§. Lagrådet har påpekat att lydelsen av 6 § i lagrådsremissen medför att det inte längre skulle vara möjligt att bedöma förfarande enligt paragrafen som grovt brott. Någon sådan inskränkning har inte varit avsedd varför bestämmelsen omarbetats i enlighet med den lydelse som har föreslagits av Lagrådet. Vid bedömande av om brott enligt 6 § skall anses som grovt brott skall, i linje med vad som gäller enligt 3 §, särskilt beaktas om gärningen har utgjort led i en verksamhet som bedrivits yrkesmässigt eller i större omfattning.