mot · GJ02Fö8 · 1995-10-20 00:00:00 — Men om man inskränkerde årliga skrotningarna av Viggen- och till15-20 flygplan, vilket motsvarar den planerade tillförseln avJAS 39 , finns en "option" att efter beslut öka utorganisationen med 1-3 divisioner.Just denna möjlighet har mycket stor trovärdighet eftersomvi redan i praktiken gjort en motsvarande förstärkning i slutetav 80-talet och . Genom storapersonalavgångar av förare och tekniker till civilflyget komflygvapnets divisioner att ha vakanser på 25-30 procent.Dessa vakanser hade kunnat hanteras så att var fjärdedivision vakantsattes, men i stället lät man alla divisionervara kvar men med reducerad förmåga. När man skulle"återta" det som förlorats fick man erfarenheter av i vilkentakt en förstärkning kan se. Gränssättande är inte hur mångaintresserade som kan rekryteras utan vad skolor ochdivisioner förmår ifråga om utbildning av nya. Isammanhanget har det också visst intresse i vilken mån detvisade sig möjligt att ta tillbaka tidigare förare.Motsvarande erfarenheter finns inom marinen och arméndär stora avgångar av officerare gav vakanser iorganisationen, men där man genom utökad befälsutbildningefter hade fått bort vakanserna. Denna typ avpraktiska erfarenheter av "återtagning" är självfallet merrobust än mer teoretiska modeller.Även om antalet flygdivisioner minskas finns behov av enganska omfattande basorganisation. Vi godtar tanken attutbyggnad av ytterligare flygbaser inte behöver ske denärmaste åren, men att man i stället har beredskap att vidbehov kunna besluta om utbyggnad av fler baser. Däremotvänder vi oss emot tanken att reducera antalet basbataljonertill ca 16. En så långtgående neddragning skulle göra attflexibiliteten i utnyttjandet av flygförbanden minskadesalltför mycket.Det kan sägas att en neddragning av antalet aktivaflygdivisioner till tolv och en motsvarande neddragning avantalet stationskompanier gör att att man långsiktigt inte kanunderhålla en så stor basorganisation som . Menunder åtminstone framåt kan man använda redanutbildad personal. Länge var det ju så att antalet värnpliktigai den fredstida förbandsproduktionen på flottiljerna var störreän som erfordrades för omsättning av basorganisationen,varför många värnpliktiga inte krigsplacerades eller endastfanns i den krigsorganiserade basorganisationen.Vi menar att man bör behålla ett större antal basbataljonermen kan tillåta att några av dem har lägre beredskap ochbehöver viss återtagningstid, t ex för att viss materiel måstekompletteras genom ianspråktagande av civila resurser. Ettannat alternativ kan vara att efterhand något minskapersonalinnehållet i bataljonerna, vilket visserligen något kanminska deras uthållighet men likväl medger användande aven större del av bassystemet.Marina stridskrafterAntalet ubåtar brukar ganska ofta diskuteras. Det är en frågasom främst har betydelse för att bestämma när i framtidenytterligare utbåtar behöver beställas. I fråga om årligakostnader är en väl så intressant fråga hur många ubåtar somhålls i drift. var mindre änhälften av dåvarande tolv ubåtar i drift, men genom olikaåtgärder utökades det antalet rätt markant. Motsvarandegällde för ytfartyg.Nu bör övervägas att återgå till en lägre fredstidabemanningsgrad. En av anledningarna till marinensuppmärksammade budgetproblem var attkostnaderna, inte minst underhållet, vid stort gångtidsuttagvar långt högre än man kalkylerat med. Möjligen haruppmärksamheten alltför mycket fokuserats på hurmycket materiel som kan skrotas eller säljas de närmasteåren, men eftersom drift- och personalkostnaderna är storabör frågan om hur många enheter som hålls i ständig driftvara väl så intressant.Om man vill dra ned på antalet fartyg i en viss funktion gerdet inte så mycket besparing att skrota t ex tre exemplarnågra år . Men om man i stället kan hoppa över enplanerad avskaffning av tre nya fartyg blir besparingenmycket stor. I båda fallen minskar självfallet de långsiktigadriftkostnaderna, men besparingen på kort sikt blir i detsenare fallet sannolikt många hundra miljoner större än i detförra.Försvarsmaterielfrågor"Smyge" - som var ett resultat av försvarsbeslut -är en experimentfarkost i syfte att prova ny teknik på någramycket intressanta områden. I stoppades ett antaltidigare planerade flygplansprojekt. För att ändå hålla uppetekniknivån pågår nu det s k som innebär attnågra industrier konkurrerar om uppdrag att utveckla någranya tekniker utan att dessa är knutna till ett konkret nyttflygplan. Denna metod, att satsa på kunskapsutveckling utandirekt samband med en serieleverans, kan bli vanligareframöver, just i syfte att behålla och utveckla kompetens,även i ett läge då minskning av försvarsorganisationen gör attett antal enheter utgår utan ersättning, och man alltså får ettantal års lucka i tidigare planerade anskaffningar. Det kandärför inträffa lägen då en planerad materielanskaffningutgår men det likväl kan finnas skäl att fullföljautvecklingsarbetet för att ha det som grund för arbete införnästa teknikgeneration på området ifråga. Frågan är givetvisinte okomplicerad i ett perspektiv där banden klipps mellanutvecklings- och produktionssidorna inom materielindustrinoch bör därför ytterligare belysas inför beslutet hösten 1996.Det finns starka skäl att ifråga om försvarsteknologi sökasamarbete i första hand i och , men på en delområden nog också med industrier i , för att kunnaanvända svenska spetskunskaper i samverkan med andra. Detkan vara så att utvecklingsarbete inte lika klart som tidigaremåste vara direkt knutet också till serieproduktion. I ett lägemed neddragningar av ett antal förband utgår självfallet ettantal annars planerade nyanskaffningar. Den långsiktigahandlingsfriheten talar för att nya projekt kan tas fram någraår . Det här kan innebära att neddragningen påtillverkningssidan blir relativt större än på utvecklingssidan.Även detta förhållande talar för ett utökat samarbete mellansvensk och utländsk försvarsindustri. Den prioritering somgörs i propositionen, ifråga om de teknikområden där vi iförsta hand bör säkerställa inhemsk kompetens, är snävare äninför tidigare försvarsbeslut men sannolikt en rimliginriktning inför framtiden.I propositionen talas om starka svenska önskemål om att iökad utsträckning delta i europeiskt försvarsindustrielltsamarbete. Svensk försvarsindustri har givetvis genomgåttstora förändringar, men det finns länder där neddragningarnavarit ännu bryskare. I en artikel i "MilitaryTechnology" om tyskt-svenskt försvarsindustriellt samarbetebeskrev chefen för den tyska motsvarigheten till FMV att har den tyska försvarsindustrisektorn halverats från280 000 till 140 000 anställda och det kan bli en fortsattneddragning med 40 000 före slutet av 1996.Vad gäller kompensationsaffärer vid import avförsvarsmateriel finns en risk att kostnaden för dessa affärerunderskattas. Om svenskt försvar får offerter från t ex treutländska tillverkare som alla har lagt inkompensationsaffärer i får vi ingen mätare på hurmycket lägre priset skulle ha kunnat bli om kravet påkompensationsaffärer inte funnits med. Här finns en risk attmaterielanskaffningen fördyras mer än som uppmärk-sammas.Genom de ofta drastiska neddragningarna avkrigsorganisationen i olika länder finns numera störremöjligheter än sedan krigsslutet att köpabegagnad försvarsmateriel, som kanske levererades fråntillverkaren bara . Detta i kombination medlivstidsförlängning av materiel, oftast uppgradering avelektronik, gör att import av begagnad materiel är ettalternativ i flera sammanhang. De stora neddragningarnagjordes åren närmast , så det är sannoliktatt utbudet av begagnad materiel efterhand avtar. harutnyttjat dessa möjligheter ifråga om stridsvagnar (vid sidanav nyproducerade vagnar) och andra pansrade fordon. Ettexempel där det finns anledning att studera möjligheter attsöka få köpa begagnad materiel gäller attackhelikoptrar.Dessa skulle utgöra ett viktigt led i att utveckla ett "mindremen vassare" svenskt försvar med hög beredskap, rörlighetoch slagkraft.Civilförsvar och beredskapslagringTidigare har satsat betydande belopp på lagring ochandra åtgärder i syfte att klara försörjning i lägen då vi underlång tid, främst till följd av krig i vår omgivning, skulle fåkraftiga minskningar av normal utrikeshandel. De storasatsningarna gjordes ifråga om livsmedel, kläder och skor,där inriktningen var att klara fleråriga avspärrningar, medanuthålligheten ifråga om t ex läkemedel och sjukvårdensförbrukningsmateriel var ytterst ringa. De dramatiskaobalanserna ifråga om insatser för olika försörjningsområdenvar tydligt en följd av att politiska hänsyn till vissaproducentintressen styrt långt mer än omtanke ombefolkningens försörjning.1987 års försvarsbeslut innebar en viktig principiellförändring genom att utgå från samma tidsbedömningar överhela linjen. var pådrivande för denna omläggning,som naturligtvis kritiserades från intressenter som haftekonomisk av de tidigare obalanserna. 1987 årsbeslut innebar också att statlig lagring av insatsvaror åtindustrin för s k fredskriser upphörde. Oljelagringen försådana lägen är inordnad i ett internationellt system, därSverige deltar på samma villkor som andra stater i dettasamarbete.Behovet av lagring och andra åtgärder för att klara lägenmed "avspärrning" har naturligtvis minskat radikalt till följdav kommunismens fall och det "" slut. Det nyaläget gör att vi kan avskriva det tidigare scenariot med etteuropeiskt storkrig som skulle kunna leda till långvarigafysiska hinder för handel till och från ett neutralt Sverige.Svenskt totalförsvar ska kunna möta den typ av begränsademilitära aktioner som kan vara militärtekniskt möjliga utanegentlig förvarning. Dessa alternativ ställer knappast krav påförsörjningsberedskap av det slag vid tidigare räknade med.Däremot finns det sannolikt skäl att ägna storuppmärksamhet åt åtgärder som ökar stryktåligheten ochuthålligheten i telekommunikationer, elförsörjning ochtransportförmåga. Den långa belägringen avSarajevo visar på betydelsen av att kunna slå ut respektivesäkerställa civila funktioner som el-, gas- ochvattenförsörjning.Sjukvården har stor betydelse i sammanhanget, inte minstförmågan att transportera skadade till vård på sjukhus längrebort i lägen då den regionala sjukvårdskapaciteten inte räckertill. Tillgången på läkemedel och förbrukningsmateriel böruppmärksammas. I storstadsområden finns särskilda behovatt hålla nere sårbarheten i vattenförsörjningen.Får vi indikationer på sådana militära förstärkningar att detkan finnas risk för större operationer mot börytterligare försörjningsåtgärder vidtas. En fortlöpandeplanläggning bör finnas för att kartlägga vilka flaskhalsarsom finns, för att i ett sådant läge säkerställa tillförseln avförbrukningsartiklar och andra förnödenheter tillförsvarsmakten, sjukvården, transportväsendet och andradelar av totalförsvaret. I ett sådant läge kan det vara befogatmed en ökad lagring. Merparten av den hittillsvarandestatliga lagringen bör upphöra, men vi bör ha en beredskapatt vid behov kunna bygga upp lager, som kan behövas omhotbilden på nytt blir allvarligare.Alternativet "handelskrig" mot är sedan tidigareborta ur planeringen. Redan GATT-reglerna var ett skyddmot sådant, men självfallet är genom medlemskapeti EU ännu mer skyddat mot risken att bli utsatt för ensidigaekonomiska påtryckningar i form av att vi plötsligt skulleförvägras normal utrikeshandel.I tidigare planläggning fanns föreställningen att ett storkrigpå kontinenten skulle försvåra import söderifrån ochsamtidigt starkt försvåra sjöfarten till och från svenskahamnar. Scenariot att och norra skulledrabbas av krigshandlingar ligger knappast inom ramen fördet som vi behöver planera för i ett kortare perspektiv, ochminskningen av kapacitet gör att hotet omavbruten sjöfart knappast längre är aktuellt.Det är svårt att se ett läge där skulle blitransportmässigt avstängt från övriga EU. Till området börsjälvfallet också räknas , som ju genom EES-avtalethar ett fritt varuutbyte med EU. Försök från någonutomstående part att söka avlänka dessa tre länder frånförbindelser med kontinenten bör rimligen mötas avmotåtgärder från fler än . Det vi kan bidra med i dettasammanhang är resurser som primärt anskaffats för att värnasvenskt sjöterritorium och för att stoppa operationermot vårt land och dess sjöfart.Sammantaget innebär detta att bör kunna görabetydande neddragningar i förhållande till tidigare påförsörjningsområdet. En del av dessa besparingar börmöjliggöra ökade satsningar på säkerhet ifrågatelekommunikationer och elförsörjning. I övrigt börbesparingarna nyttiggöras för att finansiera en eventuelltutökad utbildning av pliktpersonal och frivilliga för insatserinom de civila delarna av totalförsvaret.Minska skyddsrumsbyggandetSedan början av 80-talet har pläderat för en tydligprioritering inom skyddsrumsbyggandet, så att insatsernakoncentreras till att ge skydd åt de mest utsattaverksamheterna. Den tidigare skyddsrumsplaneringen utgickfrån föreställningar som hade sin grund i andra världskrigetsbombkrigföring. Ingen nation har resurser sommöjliggör den typen av bombning, i stället kännetecknasutvecklingen av alltmer precisionsvapen. En utförligargumentation kring detta finns i folkpartimotionen1994/95:Fö12 med anledning av revisorersförslag angående skyddsrumsbyggandet.I princip borde inga bostäder, skolor eller daghem byggasinom riskområdet kring sådana anläggningar som kan antasvara sannolika mål för en fientlig förbekämpning. Ochomvänt, anläggningar av detta slag bör inte förläggas inärheten av bostadsbebyggelse. Den kommunala planeringenbör syfta till sådan separering när det gäller nybyggande. Idet fall man har bostäder nära sannolika mål finnssjälvfallet skäl att ta tillvara möjligheter att kompletterabristande skydd. Men väl så viktigt är att ta tillvaramöjligheter att flytta bort sådana verksamheter som ger riskerför omgivningen. Viktiga teleanläggningar kan tas somexempel. De lades tidigare i bebyggelse, men strävan börvara att förlägga dem på avstånd från t ex bostäder ochskolor.Här finns skäl att ifrågasätta det nuvarande systemet därstaten direkt betalar alla investeringar i skyddsrum. Ta ettexempel där man vill lägga en teleanläggning i bebyggelsedärför att det ifråga om kablar m m skulle kosta någramiljoner mindre än att lägga anläggningen utanförbebyggelsen. Men genom förläggning inombostadsbebyggelsen skapas behov av skyddsrum, som kostarett antal miljoner. Om dessa senare kostnader inte kommer ini kalkylen när man väger olika lokaliseringar mot varandraförsvåras ett rationellt val.Utöver detta kommer naturligtvis att skadan av att förläggaverksamheten inom bebyggelsen är större än enbartkostnaden för skyddsrummen, eftersom en ökad risk bara del kan kompenseras genom skyddsrumsbyggande -risken för att människor inte hunnit larmas och intaskyddsrum inför en attack mot den viktiga anläggningen är juuppenbar. I princip vore det bästa om den som vill lokaliseraen farlig verksamhet nära bostadsbebyggelse också fick ståför de extrakostnader detta medför ifråga om skydd ibostadsområdet.En översyn bör göras av principerna för finansiering avskyddsrumsbyggande. Det nuvarande systemet tillkom i ett läge då man fortfarande bedömde att en stor del avnyproducerade bostäder skulle förses med skydssrum.Systemet ersatte ett tidigare där byggherren hade skyldighetatt själv finansiera skyddsrum, i orter över en viss storlek ochför byggnader på mer än två våningar - någon koppling tillrisker fanns inte i det systemet.En rimlig bedömning för framtiden bör vara att merpartenav investeringar i skydd går till att skydda den personal somarbetar i de anläggningar som bedöms utgöra de mestsannolika målen för precisionsvapen. Om verksamheten,därför att den är så viktig, måste bedrivas kontinuerligt krävsatt hela arbetsplatsen ges skydd, alltså räcker det inte med attett skyddsrum på annat håll i byggnaden. Att lägga nedmerparten av resurserna för skydd till de människor somlöper de särklassigt största riskerna vore en anpassning tillden nya tekniken.Genom precisionsvapen ökar sannolikheten för att deviktigaste målen träffas. I redovisningen från harangivits att ett enda modernt attackflygplan med tvåprecisionsstyrda missiler kunde lösa en uppgift som 20 årtidigare skulle ha krävt insats av 95 attackflygplan med 190konventionella sprängbomber. De allra flesta bombernahamnade då vid sidan av det egentliga målet, och antaletmänniskor som nästan slumpmässigt skadades och dödadeskunde då bli stort.I den nämnda motionen har påtalats att om ett bostadshusligger vägg i vägg med en viktig anläggning bör lösningennog inte vara skyddsrum. Det är farligare - även medskyddsrum - att finnas i detta hus än att vara i ett hus . I det konkreta fallet kan det alltså vara såatt kommunen bör planera att i hotsituationer kunnagenomföra lokal omflyttning från någon eller några särskiltolyckligt placerade fastigheter.Det bör alltså vara möjligt att högst väsentligt dra ned påanslagen för byggande av skyddsrum. En del medel börfinnas för att informera om metoder och material för attkunna ordna enklare skydd, antingen redan när huset byggseller som komplettering i äldre bebyggelse. Olikabyggnadssätt skiljer sig starkt ifråga om motståndskraft.De medel som kan frigöras jämfört med hittillsvarandeskyddsrumsbyggande bör användas för att utöka den årligautbildningen av pliktpersonal och frivilliga inom de civiladelarna av totalförsvaret.HelhetssynI både försvarsberedningen och propositionen talas om en s khelhetssyn, d v s hur man bättre kan utnyttja resurserprimärt avsedda för totalförsvaret för andra samhällsändamåloch omvänt. vill för sin del understryka detpositiva i grundtanken om att staten har en samlad syn påanvändningen av sina resurser. Vi kan här peka på delsförhållandet mellan marinen och , och delsutnyttjandet av militära resurser för civila operativa ändamål.Här kan finnas behov av att ytterligare se överlagstiftningsfrågorna.Ja till totalförsvarsplikt -nej till yrkesarmé!Det område där rönt det störstamotståndet i strävan att förbättra totalförsvaret har gälltpartiets förslag om införande av en totalförsvarsplikt. Ireservationer försvarskommitté och framåt harpartiet argumenterat för en sådan plikt i syfte att på ettrationellt sätt tillgodose personalbehov inom både militäraoch civila delar av totalförsvaret. Partiet krävde år attdet militära försvaret enbart skulle utbilda så mångavärnpliktiga som behövs för krigsorganisationen. Sedanandra världskriget har hundratusentals värnpliktiga tagits intill "utbildning" och sedan fått veta att det aldrig varitmeningen att de skulle krigsplaceras. Det är svårt attmotivera för en individ att han med statlig tvångsmakt tagitsut för "utbildning" inom försvaret, men att det aldrig varitmeningen att han skulle ges en uppgift om det blev allvar.Samtidigt som försvaret tog in flera tusen flervärnpliktiga än som krigsplacerades hade vi ett civilförsvarsom var "förgubbat" genom att i princip bygga på manligpersonal i åldrarna . Det var inte bara det attpersonalen var gammal. Vid den åldern är det också omöjligtatt med lagens hjälp kalla in personer till utbildning. Detledde till att civilförsvarets undsättningsenheter i praktikeninte fungerade. I har man sedan längedirektutbildade värnpliktiga (med numera sex måndersutbildning), som ingår i effektiva enheter, som också klararuppgifter som att vara rökdykare. Dessa värnpliktiga ingårunder utbildningen i den fredstida räddningstjänsten, vilketanses ge stor realism och öka de värnpliktigas motivation.Det var inte bara så att stora pengar slösades bort på onödigutbildning inom det militära försvaret. Delar avförsvarmakten hävdade att inte en enda "vapenför" man fickutbildas för uppgifter inom civila delar av totalförsvaret. Detsades nämligen vara ett avsteg från "den allmännavärnplikten". Att civilförsvaret var en outbildad papperstigersom inte fungerade var visserligen tråkigt om det blev krig,men människors överlevnad och totalförsvarets funktiontycktes vara underordnade faktorer i förhållande tillprincipen att det militära försvarets utbildningsomfång skullestyras av födelsetal och inte av krigsorganisationenspersonalbehov. Motargumentet var att alternativettill den "allmänna värnplikten", i meningen att alla män skautbildas till militärt försvar, var "yrkesarmé".Men ville vare sig tidigare eller framgent ha enyrkesarmé. , som inte har landgräns mot någonstormakt och som dessutom till stor del är omslutet avvatten, kan ha ett försvar som bygger på mobilisering. Manfår då ut mycket mer försvarseffekt genom att utbilda ensoldat (inklusive repetitionsövningar) i sammanlagt något årmen kunna ha vederbörande i olika befattningar ikrigsorganisationen under . Det kan uttryckasså, att man bara betalar för soldaten avden tid han finns gripbar för organisationen. avpersonalen i svenska förband är värnpliktiga. Det ger persatsad miljon långt större försvarseffekt än om man hadeheltidsanställda soldater, som skulle betalas varje månad.Ett försvar med yrkessoldater skulle inte bara bli onödigtdyrt. Det skulle dessutom sannolikt bli mycket svårt attrekrytera ens ett ganska litet yrkesförsvar. Vi kunde se hursvårt det var för försvaret att i högkonjunkturer kunnabehålla ens sina officerare, som ändå hade rätt omväxlandearbetsuppgifter. Hur mycket svårare skulle det inte vara att ikonkurrens med övrig arbetsmarknad rekrytera och behållapersonal för en så pass trist uppgift, som att gå somfärdigutbildad soldat och vänta på det eventuella kriget.Risken är uppenbar att en stor del av försvaret skulle varavakantsatt i brist på soldater och att de soldater man lyckadesrekrytera i många fall var av låg kvalitet. Det finns exempelpå stora stater som åtminstone haft mycket svårt attkvalitativt klara rekryteringen till sina krigsmakter.Ett vanligt argument för värnplikt har varit att det är endasättet att få många soldater. Det absurda var, att när det varantalet värnpliktiga som styrde utbildningsvolymen, fick vi ipraktiken ett försvar i kraftig obalans. Genom "allmänvärnplikt" hade nära 30 brigader, men ingen enda avdem var egentligen krigsduglig. Den dogmatiskatillämpningen av värnplikten var så rigid, att den i praktikenförstörde både militärt och civilt försvar.Folkpartiet betonade i stället, att ett vettigt pliktsystemborde vara det mest flexibla av alla tänkbara system, och attdet bättre än varje system kan tillgodose kvalitetskraven.Totalförsvaret har ju, särskilt om man frångårkönsfixeringen, i princip hela befolkningen att utgå ifrån.Man kan optimera alla personalbehov, genom att i varje lägesöka nyttja varje person där han eller hon gör störst nytta.Man kan, i princip i alla länder avsett hur storaförsvarsmakter de har, med en sådan pliktlag i varje läge fåut bästa möjliga kvalitet. Yrkesförsvaret klarar inte detta,men inte heller den rigida värnpliktstolkning som gav detmilitära tusentals fler värnpliktiga än det behövde, samtidigtsom de civila delarna av totalförsvaret delvis var obrukbaratill följd av drastiska brister i personalens utbildning ochkapacitet.Värnplikt - yrkesarméSå länge övriga partier och försvarsmyndigheter slog vaktom det gamla systemet och vägrade att se andra alternativ änhelmilitär "allmän" värnplikt och yrkesförsvar blev debattenår mest "goddag yxskaft". krävde entotalförsvarsplikt gemensam för militärt och civilt försvar.Svaret blev nej, med motiveringen att man inte vill ha"yrkesarmé". Ett i sig märkligt svar, eftersomtotalförsvarsplikt i sak torde vara så långt från yrkesarméman kan komma.Folkpartiet begärde att civilförsvaret skulle slippa föruppgiften icke utbildade 47-65-åringar och i stället fågrundutbilda unga. 20-årsåldern är den enda då man inormala tider med lag kan pålägga någon en längreutbildning - senare blir det alltför stora besvär att avbrytayrkesverksamhet och familjeliv.