mot · GI02Fi31 · 1995-05-10 00:00:00 — Den bygger, i kalkyler,på att den potentiella tillväxten inte är , vilketär lågt i jämförelse med övriga och skulleinnebära att vi fortsätter att halka efter dessa i levnadsnivå.Regeringens kalkyl om en fortsatt hög arbetslöshet är därmed en effekt av regeringens brist påtillväxtstrategi i allmänhet och på sysselsättningsstrategi isynnerhet.3.5 Effekter av hög realräntaRegeringen räknar med att den 5-åriga räntan successivtska sjunka från 10--till år 2000.Samtidigt förutsätter man att inflationen skall understiga 3 %under åren fram . Det skulle -- trotsnedgången -- innebära historiskt sett höga realräntor, varstänkbara effekter överhuvudtaget inte belyses ikompletteringspropositionen.En första aspekt av en hög realränta är att sparande blirmer attraktivt än konsumtion. Det är därför förvånande attsparkvoten enligt regeringens egna kalkyler stegvis skasjunka under resten av 1990-talet och att tillväxten i högregrad än tidigare väntas genereras av privat konsumtion. Omdet höga ränteläget skulle leda till att sparkvoten hålls kvarpå nuvarande nivå, istället för att sjunka enligt regeringensprognos, skulle tillväxten bli lägre 1995 och lägre1996.En hög realränta får även effekter på investeringarna så tillvida att det krävs en högre avkastning för att motivera dem.Flertalet av de investeringar, framför allt i fastigheter, somskedde då realräntan var lägre skulleöverhuvudtaget inte komma till stånd vid en realränta på 5--. Mot bakgrund av att realräntan därefter stigit hade detvarit bättre om de inte kommit till stånd ens på 1980-talet.Fastighetsbeståndet finns emellertid fortfarande kvar ävenom avkastningen är dålig. Ju högre realränta, desto större ärrisken för att ägarna av dessa fastigheter ska få finansiellaproblem. Eftersom fastigheterna till stor del ägs av bankerna,är det inte uteslutet att oron återkommer i det finansiellasystemet, en risk som inte nämns i den revideradenationalbudgeten.De investeringar som sker äger framför allt rum iexportindustrin där avkastningen p.g.a. denkonkurrenskraftiga kronan är exceptionelltgod. Om kronan förstärks på det sätt som regeringen räknarmed, kommer emellertid lönsamheten i exportindustrin attavta. För att investeringar ska ske i , vid en högrealränta, måste näringslivet ha bra villkor, framför alltskattemässigt. De skattehöjningar på företagande som skettsedan regeringen tillträdde har dock inte gått i denriktningen.Kanske får vi inte se lika höga realräntor som underresten av mot bakgrund av deinflationsförväntningar som finns. Skulle vi emellertid fåtillbaka den inflationstakt som rådde får vii stället andra problem. Det bästa vore därför om denekonomiska politiken kunde skapa sådana villkor förföretagande att investeringar kan bli lönsamma även vid enförhållandevis hög realränta.3.6 Antagna skuldutvecklingen för optimistiskRegeringens prognos framför allt för den långsiktigaskuldutvecklingen bygger på optimistiska antaganden omtillväxt, ränta och kronkurs. Den nettoförstärkning avbudgeten på enbart som regeringenföreslår innebär även att det inte finns någrasäkerhetsmarginaler ifall utvecklingen skulle bli sämre.Att statsskuldens andel av BNP stabiliseras ienlighet med regeringens prognos är dock inte uteslutet.Finansdepartementet har tidigare underskattat de positivaeffekterna på statens inkomstutveckling avkonjunkturuppgången samt de strukturella åtgärder som denförra borgerliga regeringen genomförde. Realiseradekapitalvinster, i syfte att undvika den högrekapitalbeskattningen , har dessutom lett tillökade fyllnadsinbetalningar , vilket hjälpt till attytterligare förbättra inkomstutvecklingen.På inkomstsidan är det betydelsefullt att sysselsättningenstiger i så snabb takt som regeringen antar. Regeringenbaserar sin bedömning på att lönekostnaderna ska stiga med3,1995 och 1996. Skulle lönerörelsen leda tillavtal på och det sedan inträffar en löneglidning påkanske lika mycket blir lönestegringstakten, när höjningenav arbetsgivareavgiften 1995 räknats in, avsevärt högre änregeringen räknat med. Detta ger visserligen större intäkter,men det leder också till att sysselsättningsutvecklingenförsvagas, vilket kan antas vara en mer dominerande effekt,eftersom fler personer måste försörjas viatransfereringssystemen.Risken är emellertid större på längre än på kort sikt attskuldkvoten inte kommer att utvecklas enligt regeringenskalkyler.Även om tillväxten skulle utvecklas enligtFinansdepartementets huvudscenario, vilket vi betvivlar, ärdet osannolikt att statens primära upplåningsbehov(upplåningsbehov minus ränteutgifter) skulle minska såsnabbt som i regeringens prognos. Under 1980-taletmedförde varje halv procentenhets tillväxt utöver attstatens primära upplåningsbehov minskade med 0,6procentenheter utan att behövde besluta omminskade utgifter, det vill säga enbart på grund av ökadeskatteintäkter och minskade konjunkturberoende utgifter,framför allt för arbetsmarknadspolitiken. En tillväxt under1,ledde i motsvarande grad till en ökning avprimärupplåningen.Visserligen verkar de strukturella neddragningarna isocialförsäkringssystemen, som den förra borgerliga ochnuvarande socialdemokratiska regeringen genomfört, iriktning mot ett snabbare genomslag avkonjunkturuppgången på statsfinanserna. Men mot bakgrundav den ökade långtidsarbetslösheten samt lägre ochinflationsjusterade marginalskatter sedan skattereformen1990 är det ändå inte troligt att en tillväxt på per årskall leda till en så mycket större budgetförbättring än under1980-talet.Diagrammet nedan visar hur statsskuldskvoten utvecklas iregeringens kalkyler och hur den skulle utvecklas omförutsättningarna avseende tillväxt, ränta (impliciträntan påstatsskulden), kronkurs och inflation samtbudgetförstärkningar var desamma som i regeringensprognos men primärupplåningen fortsatte att vara likakonjunkturkänslig som under 1980-talet.Primärupplåningen minskar successivt även vid enutveckling enligt den heldragna linjen i diagrammet, menförbättringarna äts upp av allt större räntebetalningar påstatsskulden.Finansdepartementet har i sina kalkyler räknat med att denstatliga upplåningen minskar med per årunder kalkylperioden p.g.a. att tills vidareförvaltar det premiereservsystem som från och med 1995börjar byggas upp i pensionssystemet. Det är visserligenkorrekt att det statliga upplåningsbehovet minskar tills dessatt har beslutat vem som ska förvalta det nyapremiereservsystemet men när pengarna betalas ut kommerstatens finanser att försämras i motsvarande grad.Diagram 3 Statsskuldens andel av BNPFinansdepartementet har dessutom inte lagt in någontydlig konjunkturcykel i kalkylerna. Man markerar enbart ensvag uppgång som följs av en svag nedgång. Blir det ennormal konjunkturcykel, kommer skuldkvoten sannolikt attöka i konjunkturnedgången, påpekas det dock. På sammasätt som en genomsnittlig tillväxt på (regeringenshuvudscenario) över konjunkturcykeln frånarbetslöshetssynpunkt är mindre gynnsam än en konstantårlig tillväxt på är den även sämre förstatsskuldsutvecklingen. För det första blirarbetsmarknadspolitiken dyrare vid en ojämn tillväxt,särskilt om arbetslösheten p.g.a. persistensproblem ökar förvarje konjunkturcykel. Andra typer av transfereringar fråntrygghetssystemen, exempelvis förtidspensioner ochsocialbidrag som också ökar i lågkonjunkturer, kan bli svåraatt dra ned när konjunkturen vänder uppåt.För det andra kommer de finansiella marknaderna attreagera på den faktiska skuldkvoten för sig, inte påden genomsnittliga. Mot bakgrund av att statsskuldenkommer att vara fortsatt mycket hög under resten av 1990-talet kan en tillfällig uppgång i skuldkvoten underexempelvis leda till mycket negativa reaktioner påde finansiella marknaderna med nya kronfall ochränteuppgångar som följd.Även vad avser statens ränteutgifter ärFinansdepartementets kalkyler optimistiska. I stället för att,som , räkna med oförändrad ränta, görregeringen en prognos för ränte- och kronkursutvecklingen.Det är ett i och för sig tänkbart förfaringssätt. Regeringensprognos att den ekonomiska politiken ska medföra atträntorna successivt går ned och kronan stärks i denutsträckning som förutses framstår dock som optimistisk.Så länge räntan har stigit har impliciträntan (ränteutgifteri förhållande till statsskuld) legat under marknadsräntan, heltenkelt därför att staten haft kvar gamla lån som togs upp närräntan var lägre. Om marknadsräntorna går ned, kommer detomvända förhållandet att råda. Staten blir tvungen att liggakvar med en del gamla dyra lån. Om marknadsräntorna fallerlångsammare än i regeringens beräkningar, kommer även denya lånen att behöva tas upp till hög ränta. Ränteutgifternakommer i detta perspektiv att fortsätta att hålla uppeskuldkvoten.Diagram 4 -- Ränteutveckling enligt regeringens prognos4 Regeringens ekonomiska politik 4.1 Löften och verklighetDen borgerliga regeringen strävade efter att återupprättaSverige som tillväxt- och företagarnation genom att förstärkadrivkrafterna för arbete, produktion och sparande med hjälpav strategiska skattesänkningar, avregleringar och successivtsänkta offentliga utgifter.När fick en ny regering inleddes enannan ekonomisk politik. Socialdemokraterna hade iopposition lovat att snabbt minska arbetslösheten, attbesparingarna på den offentliga utgiftssidan skulle stoppas,särskilt att neddragningarna av personal inom kommuneroch landsting skulle upphöra, samt att statens finanser skullekunna saneras med måttliga skattehöjningar för främsthöginkomsttagare, kapitalägare och företag.Socialdemokraterna lovade också att deras politik för attaktivt stimulera efterfrågan, bl.a. genom lägre räntor, skulleöka tillväxten till per år.Sedan regeringen tillträdde har en på väsentliga punkterannorlunda politik framtonat, vilket manifesteras ikompletteringspropositionen. De förväntningar sombyggdes upp har svikits. Besparingar,exempelvis sänkningen av barnbidraget och den generellaersättningsnivån på i socialförsäkringssystemet,genomförs. Skatterna har höjts med uppemot 55 miljarderkronor och praktiskt taget alla inkomsttagare känner avskattehöjningarna. Några sänkningar av räntorna har intekommit till stånd -- istället är räntorna ca 2 procentenheterhögre än och differensen till räntorna iTyskland har vidgats till över 3 procentenheter.Effekterna har också blivit annorlunda än vad som sades.Den privata konsumtionen kommer, enligt regeringensprognos, att sjunka . Tillväxten kommer intenågot år --1998 att nå upp till de4 % som Socialdemokraterna utlovade underoppositionstiden. Regeringens egna prognoser ger vidhanden att den öppna arbetslösheten inte kommer att sjunkatill de 3--som utlovades, utan ligga kvar på enoacceptabelt hög nivå.Den politik som regeringen presenterat är inte bara ett svekmot de socialdemokratiska väljarna, utan också ett svek motSveriges ekonomiska framtid.Regeringens politik brister främst på två punkter: för detförsta saknas en genomtänkt tillväxtstrategi och för det andrasaknas en politik för att sanera de offentliga finanserna.4.2 Bristen på tillväxtstrategi 4.2.1 Tillväxthämmande åtgärderSveriges största ekonomiska problem är att tillväxtenunder legat klart under de nivåer somtidigare gällt och därtill varit sämre än i flertalet andraindustriländer.Den borgerliga regeringens politik var koncentrerad på attåtgärda detta nyckelproblem genom en kraftfullbudgetsanering med tyngdpunkt på besparingar samtstrategiska skattelättnader och avreglering. Den innebarockså satsningar på utbildning och forskning samtinfrastruktur. Den socialdemokratiska regeringen väljer nuatt gå i rakt motsatt riktning. De omfattande skattehöjningarsom genomförts sedan regeringsskiftet har försämratekonomins funktionssätt. Marginaleffekterna har höjts ocksåför låg- och medelinkomsttagare. Arbetsmarknaden haråterreglerats, arbetet för att öka konkurrensutsättningeninom den offentliga tjänsteproduktionen avbrutits ochavregleringen av centrala områden som elmarknaden ochbyggbranschen har försenats och delvis stoppats.Det är bra att regeringen nu förstärker incitamenten attarbeta genom att sänka ersättningsnivån till iarbetslöshets-, sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna. Likasåär det tillfredsställande att regeringen tagit den moderatakritiken mot avskaffandet av karensdagen på allvar ochdragit tillbaka sitt beslut om att återinföra full ersättningfr.o.m. första sjukdagen.Det är däremot slöseri att använda denna utgiftsminskningtill att finansiera en sänkning av matmomsen. I ett läge därden främsta politiska prioriteringen måste vara att föra enpolitik för nya jobb i företagen väljer regeringen att förstgenomföra mycket omfattande skattehöjningar påproduktion, arbetskraft och kapital för att sedan sänkaskatten på konsumtion av livsmedel. Det finns många andraskatter som är mer angelägna att sänka, när det övergripandesyftet måste vara att få igång tillväxten i framstår som särskilt motsägelsefull motbakgrund av att barnbidragen sänks. Barnbidrag ären mycket mer träffsäker metod att stödja barnfamiljerna änsänkt matmoms. Fördelningspolitiskt ter det sig inte helleralldeles naturligt att som motvikt till sänkt sjuk- ocharbetslöshetsförsäkring sänka matmomsen. Det innebär juförbättringar för friska och förvärvsverksamma för att sjukaoch arbetslösa har fått det sämre.Ur stabiliseringspolitiskt perspektiv är det värt att noteraatt regeringen väljer att sänka matmomsen 1996, sommycket väl kan vara toppåret under den nuvarandekonjunkturcykeln. Till detta kommer att det är föga troligtatt åtgärden får någon mer påtaglig effekt. Huvuddelen avhushållens konsumtionsbeteende styrs av förväntningar omden långsiktiga inkomstutvecklingen. tordemajoriteten av svenskarna vara övertygade om att regeringenkommer att tvingas att presentera ytterligarebudgetförstärkningar . Om nusänkningen av matmomsen ens träder i kraft, förefaller dethögst osannolikt att den blir varaktig.Det är även anmärkningsvärt att regeringen lägger fram ettförslag om att begränsa avdragsmöjligheterna förinbetalningar till pensionsförsäkringar (prop 1994/95:203).Sparandet i är inte för högt. Så länge inte hushållsamt små och medelstora företag har en god tillgång till deninternationella kapitalmarknaden är vi beroende av ett högtinhemskt sparande för att försörja nya små och medelstoraföretag med riskkapital. utgör investeringarna ungefär13 % av BNP. För att återföra nivån till de 20--somtidigare gällt i och som är nödvändiga för att öka denlångsiktiga tillväxttakten är tillgången på investeringskapitalavgörande. Förslaget är också olämpligt mot bakgrund av atthushållen förväntas ta ett allt större ansvar för sin egentrygghet när den offentliga sektorns åtaganden reduceras.4.2.2 SkattechockenSedan regeringstillträdet har densocialdemokratiska regeringen enligt egna beräkningargenomfört statliga skattehöjningar på nästan 55 miljarderkronor. Härtill kommer skattehöjningar i ett stort antalkommuner och landsting på sammanlagt nästan femmiljarder kronor. Av de totala skattehöjningarna utgörskärpningar av skatten på arbete drygt 36 miljarder kronor.Höjda skatter på kapitalbildning, det vill säga expansion ochnyföretagande, utgör nästan . Utöverdetta belastas produktionen med ytterligare drygt sexmiljarder kronor.De genomförda och föreslagna skattehöjningarnamotsvarar en ökning av skattetrycket mätt som andel avproduktionen på . De tre senasteårens skattesänkningar undanröjs och skatteuttaghöjs i absoluta tal utöver detta med mer än 40 miljarderkronor. Den helt övervägande delen av skattehöjningarnabetalas direkt eller indirekt av medel- och låginkomsttagare.Höjningen av egenavgiften till sjukförsäkringen med treprocentenheter är den enskilt störstaskattehöjningen. Detta är en ren inkomstskattehöjning, sominnebär skatteskärpningar på ellerungefär per hushåll i genomsnitt. Relativt settdrabbas låg- och medelinkomsttagare hårdast.Särskilt allvarligt är att skattehöjningarna kraftigtförsämrar förutsättningarna för att uppnå den tillväxt somkrävs för att tillräckligt många nya jobb ska skapas under dekommande åren. Höjd skatt på arbete leder till färrearbetstillfällen än annars. Höjd skatt på kapital innebärmindre investeringar och färre nya jobb.Genom återinförd dubbelbeskattning, till och med utanden lindring som i vissa fall fanns tidigare, diskriminerasriskkapitalförsörjningen kraftigt. Även i andra avseenden harskatten för kapitalbildning skärpts på ett sätt som försämrarmöjligheterna att få fram det egna riskbärande kapital somär grunden för varje nytt jobb i existerande och nya företag.I en särskild proposition (1994/95:203) lägger regeringenfram förslag om redan tidigare aviserade skattehöjningar isyfte att finansiera återstående del av EU-avgiften. I någraavseenden har regeringen avvikit från vad som sagts.Bland annat har de föreslagna fastighetsskatterna påjordbruks- och skogsfastigheter ersatts av en begränsadavdragsrätt för pensionsförsäkringar.De nu föreslagna skattehöjningarna, som uppgår tillsammanlagt , höjer det redan alltför högaskatteuttaget ytterligare. De enskilda förslagen påverkar i sigden ekonomiska utvecklingen negativt. Vi har i ett annatsammanhang (motion 1994/95:Sk58) avvisat dessaskattehöjningar. Därvid har också de enskilda förslagenkommenterats.Förslaget om begränsad avdragsrätt förpensionsförsäkringar reser därutöver principiellafrågeställningar om grundlagsförbudet mot retroaktivskattelagstiftning och behandlas därför i en särskildpartimotion, 1994/95:Sk57.4.2.3 En arbetsmarknad i obalansEn förödande konsekvens av regeringens bristandetillväxtpolitik är att arbetslösheten kommer att permanentaspå en oacceptabelt hög nivå. Regeringen räknar med att dentotala arbetslösheten vid mandatperiodens slut kommer attligga strax förutsatt att tillväxten blir jämn ochrelativt hög. Skulle det inträffa en konjunkturavmattning före1998 är det, enligt analysmodell, fögatroligt att den totala arbetslösheten ens minskar till 10-procentsnivån.Detta kan jämföras med att Socialdemokraterna i sinpartimotion med anledning av den borgerliga regeringenskompletteringsproposition lovade att snabbtsänka arbetslösheten till . underoppositionsperioden lovade Socialdemokraterna att minskaarbetslösheten till 3 %.Ett grundläggande problem på svensk arbetsmarknad ärbristande anpassningsförmåga. Löneskillnaderna ärexempelvis för små för att människor ska söka sig till denutbildning och de arbeten som har framtiden för sig. I ställethar socialförsäkringssystemet fått spela en allt större rollsom buffert mellan arbete och arbetslöshet.Konjunkturförändringar tenderar därmed att ge onödigtdramatiska och varaktiga effekter på sysselsättningen. Ihögkonjunkturer uppstår snabbt en kostnadsdrivande brist påarbetskraft med efterfrågad kompetens. Ikonjunkturnedgångar sker i stället utslagning med ökandearbetslöshet och längre arbetslöshetstider som följd.Regeringen saknar politik för att öka flexibiliteten ochåtgärda strukturproblemen på arbetsmarknaden. De åtgärderman föreslår, exempelvis reducerad arbetsgivaravgift (RAS),ytterligare subventioner till nybyggnation och miljösaneringav bostäder, utvidgat specialdestinerat stöd till småföretagoch ett särskilt arvode till de vuxenstuderande som väljer ennaturvetenskaplig/teknisk utbildning, har samtliga utsatts förförödande kritik. Dessa åtgärder kommenteras utförligare imotion 1994/95:A52, med anledning av regeringensproposition /95:218 En effektivarearbetsmarknadspolitik m.m.Regeringens politik ökar riskerna för permanentarbetslöshet, framför allt i följande avseenden:Återregleringen av arbetsmarknaden gör det svårareför de nytillkomna på arbetsmarknaden, framför alltungdomar och invandrare, att få arbete. Vidare hindras dennödvändiga rörligheten mellan yrken och arbetsplatser fördem som redan är etablerade på arbetsmarknaden. Dessutomminskar arbetsgivarnas benägenhet att investera i ny personalvilket leder till ökat övertidsarbete. Därmed konserveras detsystem som lett till en arbetsmarknad i obalans. Dennödvändiga överströmningen av arbetskraft från denskyddade till den konkurrensutsatta sektorn uteblirdessutom.Den återinförda möjligheten till rundgång mellanarbetsmarknadspolitiska åtgärder och kontantstöd gör detmöjligt att oändligt erhålla arbetslöshetsersättning ochtenderar därmed att öka arbetslösheten. Regeringens egenlångtidsutredning konstaterade att det finns en betydanderisk för att just ersättningsperiodens längd har en starktnegativ effekt på individens drivkrafter att vidta denödvändiga åtgärder som krävs för att få ett arbete på denordinarie arbetsmarknaden.Skattehöjningar försämrar förutsättningarna förproduktion i , vilket självfallet också leder till attfärre nya jobb och företag skapas. Eftersombeskattningsbördan läggs särskilt tungt på arbete är riskenstor för att utvecklingen mot arbetssparande investeringarförstärks.4.2.4 NäringspolitikBristen på en klar näringspolitisk strategi har tillsammansmed återregleringen av arbetsmarknaden och de storaskattehöjningarna medverkat till en försämring avnäringsklimatet.Sedan det socialdemokratiska makttillträdet har det blivitsvårt för företagen att planera sin verksamhet. Genom attförst försämra lagregler och höja skatterna för småföretagenoch sedan tillsätta utredningar för att se över reglerna, sänderregeringen motstridiga signaler.Näringspolitiken saknar fasta spelregler. Där man för fyramånader sedan föreslog utgiftsökningar, t.ex. på anslagen förfrämjande av kvinnors företagande, tekniköverföring ochinvesteringsfrämjande, ändrar man nu plötsligt inriktningoch föreslår minskade anslag.Regeringen föreslår att avkastningskraven för respektive Industri- ochnyföretagarfonden sänks så att de i fortsättningen enbartbehöver bevara sitt kapital nominellt intakt.Skulle detta förslag genomföras innebär det att kapitaletkommer att förbrukas. innebär det att vissa lån blirännu förmånligare subventionerade än gängse marknadslån.Den nödvändiga utvecklingen i riktningen mot enfungerande marknad för krediter och riskkapital påkommersiella villkor fördröjs. Förslaget bör därför avvisas.4.3 Saneringen av statsfinanserna 4.3.1 SparbluffenRegeringens sparpolitik är otillräcklig och missriktad. Viförordade därför i vår partimotion med anledning avbudgetpropositionen att budgetförstärkningarna borde öka iomfattning samt ges en mer tillväxtbefrämjande inriktninggenom besparingar i stället för skattehöjningar.Socialdemokraterna har i riksdagsbehandlingen avbudgetpropositionen valt att inte gripa tillfället till ytterligarebesparingar. Av kompletteringspropositionen framgår attregeringen heller inte är inställd på att förstärkasaneringsprogrammet.Regeringen hävdar att den föreslagit och genomför ettprogram uppgående till för att stärkade offentliga finanserna. Detta påstående är en ren bluff. Idenna summa inkluderas nämligen åtgärder om 18 miljarderkronor som det fattades beslut om under den borgerligaregeringsperioden. Det var en del av den borgerligasparplanen, som syftade till att långsiktigt förstärkastatsfinanserna med . Vidaretillgodoräknar sig Socialdemokraterna en förväntadränteeffekt på som en åtgärd isaneringsprogrammet. Detta kan inte anses vara korrekt dådet rör sig om en effekt av åtgärderna och inte en åtgärd isig. Utfallet är dessutom ett rent antagande baserat på deoptimistiska prognoser regeringen presenterat. Summan avde åtgärder regeringen föreslagit för att stärka de offentligafinanserna är således i stället . Tilläggasbör att det fortfarande återstår att konkretisera närmare 6miljarder kronor av de utgiftsminskningar som föreslogs ijanuari och drygt en miljard av de nu föreslagnautgiftsminskningarna.4.3.2 Skattehöjningarna försvårar budgetsaneringenSkattehöjningarna försvårar budgetsaneringen. Vi harredan sett effekten av regeringens politik i form av ett kraftigtkronfall. Det förtjänar att påpekas att regeringen är medvetenom sambandet mellan kronförsvagningen ochskattehöjningarna.