mot · GI02Fö12 · 1995-05-18 00:00:00 — med anledning av förs. 1994/95:RR11 revisorers förslag angående skyddsrumsbyggandet Under mer än ett årtionende har liberalernapläderat för en omläggning av det svenskaskyddsrumsbyggandet. Vi har menat att skattepengar slösatsbort genom att användas på slentrianmässigtskyddsrumsbyggande i områden utan sannolika mål för enangripare. I ett läge då staten gör kännbara ingrepp iangelägna verksamheter känns det än mer orimligt attmiljardbelopp gått till skyddsrumsbyggande som mer styrtsav tradition och tröghet än av rimliga hotbilder för framtiden.Efterhand har uttalat sig för en mer medvetenprioritering, så att skyddsrum skall byggas där hotet bedömssom störst. Men det har varit mycket svårt att få genomslagför detta i myndigheternas planering. (liksom dess företrädare ) ochlänsstyrelsernas försvarsenheter har haft fögaförståelse för tankar om prioritering. Trots upprepaderiksdagsbeslut om att skyddsrum endast ska byggas därriskerna är störst hävdar att det fattas över1,5 miljoner skyddsrumsplatser. Frågan om prioriteringinom skyddsrumsbyggandet visar hur svårt det är att fågenomslag för politiska beslut hos myndigheter. Det vore isig intressant som studie av ett generellt samhällsproblem.Riksdagens revisorers förslag ger ett antal exempel på hurskyddsrumsplaneringen sker i en miljö där myndighetermissförstår varandra och där kommuner har svårt att fåbesked.Folkpartiet liberalerna har länge varit medvetet om deadministrativa trögheterna och har därför gång på gångföreslagit minskade bemyndiganden och anslag tillskyddsrumsbyggande -- sannolikt den enda metoden attminska skyddsrumsbyggandet. Hur mycket statsmakterna änsäger att skyddsrum bara ska byggas där hotet är störsttenderar myndigheterna att sträva efter att bygga så mycketsom möjligt. De bemyndiganden och anslag som beviljats --trots en del neddragningar -- är uppenbarligen större än vadsom motsvarar den principiella inriktning angivitunder senare år.Det massbombningar av främst tyskastäder kom länge att forma bilden av vad befolkningsskyddetborde inriktas på att möta. Brittiska och amerikanskabombflygplan byggdes då i 10 000-tals exemplar. harStorbritannien inga bombplan och i är planeringen attbombstyrkan en bit in skall bestå av 65 st. B 52(som då kommer att vara 50--), 95 st. B 1(byggda ) och de 20 B 2 som är underleverans och kostar omkring fem miljarder per styck.Naturligtvis kan också attackflygplan användas, men fördem gäller i ännu högre grad än för bombflygplan att de bärprecisionssstyrda vapen, d v s robotar av olika slag. Manbombar inte en hel stadsdel utan riktar sig mot just detpunktmål som avses. I en FOA-studie om Gulfkrigetredovisades att en enda amerikansk med tvåprecisionsstyrda vapen kunde lösa en uppgift som 20 årtidigare skulle ha krävt en insats av 95 attackflygplan med190 konventionella sprängbomber. De allra flesta bombernahamnade vid sidan av det egentliga målet.Det mål, t.ex. en teleanläggning, en angripare vill slå utkan alltså anfallas med mycket stor precision. Stadsdelen iövrigt skadas inte.Mot den här bakgrunden finns skäl att fråga om inteskyddet är för svagt för ett antal svenskar som har sinaarbetsplatser i mycket viktiga anläggningar, som kan antasbli primära mål. De arbetsplatser som finns iberganläggningar har skydd, men dagens skyddsrum är intedimensionerade mot direktträffar. De allra viktigasteverksamheterna är också sådana att de måste pågåkontinuerligt -- personalen kan inte avbryta arbetet och rusatill skyddsrum vid varje flyglarm. Det är verksamheten i sigsjälv som måste skyddas, inte bara personalen. Det skydd vihär talar om finansieras inte via skyddsrumsanslagen utanhänförs till respektive verksamhet. Anslag för detta finnst.ex. ifråga om teleanläggningar. Byggs en ny sådan medstarkt skydd är det självklart att den inte placeras inne ibebyggelse eller nära en skola eller ett sjukhem.I flertalet kommuner finns inget eller bara enstaka objektsom kan bedömas så angelägna för en angripare att det är ettsannolikt mål för flygattack. En stor del av dessa objektutgörs just av teleanläggningar. Successivt kan man då räknamed att färre av dem kommer att ligga inne i bebyggelse.I princip borde skyddsrum inte behöva byggas i nyabostadsområden, eftersom stadsplaneringen bör se till attsådana inte tillkommer invid ett sannolikt bombmål. Liggerett bostadshus vägg i vägg med en viktig anläggning börlösningen nog inte vara skyddsrum, som ger skydd bara omman får förvarning och hinner ned i det. Det är farligare --även med skyddsrum -- att finnas i detta hus än att vara i husutan skyddsrum bort. I det konkretafallet kan det vara så att kommunen bör planera att ihotsituationer kunna genomföra lokal omflyttning frånnågon eller några särskilt olyckligt placerade fastigheter.1987 års befolkningsskyddskommitté (SOU 1989:17)menade att det vore önskvärt att bygga skyddsrum i befintligbebyggelse för ''främst sådana verksamheter i riskområdensom måste fortsätta i krig och som inte inom rimlig tid kanfå skydd på annat sätt. Målet bör vara att dessa skyddsbehovskall vara täckta ''. Merparten av har nugått, men frågan är om den använts för att göra denna typav mycket medvetet riktade insatser. Kommittén tog såledesavstånd från myndigheternas tanke att man i princip skullesöka bygga skydd i all bebyggelse i t.ex. , ett målsom myndigheterna menade skulle ta flera årtionden.Kommittén förkastade den linjen och menade att under ettårtionde borde inriktningen vara att undanröja de mestallvarliga bristerna. När går ut och talar omen ''brist'' på 1,6 miljoner skyddsrumsplatser, visar det attverket inte hunnit ifatt den politiska inriktningen omprioritering.Befolkningsskyddskommittén behandlade ingående hurman borde avgränsa skyddsrumsbyggandet runt respektivemål, d v s hur långa skyddsavstånd man bör räkna med. Detär inte osannolikt att man skulle ha kommit fram tillnågot kortare sådana avstånd, särskilt sedan Gulfkrigetdemonstrerat den starkt ökade träffsannolikheten genomprecisionsvapen. Att i stället göra avgränsningen beroendeav distriktsindelning vore däremot fögalogiskt.Nu kan konstateras att det aldrig gjordes någon planeringav det slag som befolkningsskyddskommittén förordade.Planeringen är inte offentlig, vilket underlättat förmyndigheterna att hålla fast så mycket som möjligt vid detgamla. Men i revisorernas förslag framgår att Malmökommun överhuvudtaget inte gjort någon prioritering, fördär ''byggs skyddsrum i hela kommunen''. Detsamma gällernog , och flera andra kommuner.Förslagen från den parlamentariskabefolkningsskyddskommittén godtogs av , menblev ändå inte verklighet. Myndigheterna klassade heltenkelt hela kommunen som ''markstridsområde'' och ansågdärmed att hela ytan skulle ha i princip samma skydd. Därmed kringicks inriktningenpå att prioritera. Särskilt i stadsdelar med flervåningshusförefaller det krystat. Om svensk trupp finns på Östermalmi och en angripare kommer över , riktarman då artillerield över hela ? Flertalet avprojektilerna skulle då hamna på hustaken, varför folk bordeundvika att gå upp på vinden.Svenskt skyddsrumsbyggande tillkom efter erfarenheter avandra världskrigets bombningar av städer, en typ avkrigföring som inte är möjlig (helt enkelt för att maninte har flygplan för det). Tanken byggde på att man vid larmtog sig ned i skyddsrummet och stannade där kanske någratimmar. Det är inte rimligt att i efterhand söka basera ett ihuvudsak oförändrat skyddsrumsbyggande på en helt annanhotbild -- markstriden. Pågår markstrider i ett område börcivilbefolkningen söka sig därifrån. Skyddsrummen är inteplanerade för att man ska vara i dem dygn efter dygn.Befolkningsskyddskommittén menade att det bör finnas ett''grundskydd'' över hela landet, i meningen att allamänniskor, var i landet man än bor, oavsett om det är i ettstort eller litet hus, ska veta var i byggnaden ellergrannskapet som riskerna är minst. På olika sätt kan manlokalt och genom egna beslut permanent eller tillfälligtstärka skyddet av arbetsplatsen eller bostaden. Staten stårdärvid för skyddsmasker för hela befolkningen, som ettskydd mot kemiska vapen.Vårt intryck är att intentionerna frånbefolkningsskyddskommittén aldrig fick genomslag,eftersom så många intressenter vill fortsätta den traditionellaskyddsrumsproduktionen utan egentlig prioritering. Effektenär att det byggts tusentals nya skyddsrum där riskerna förflyganfall är försumbara, som alltför litet gjorts föratt ge skydd åt människor på arbetsplatser, som kan bedömasvara mycket sannolika bombmål.De erfarenheter vi här redovisar gör det angeläget för ossatt tillstyrka förslaget från revisorer om attriksdagen bör begära att regeringen utformar tydliga kriterierför skyddsrumsbyggandet och att dessa bör redovisas förriksdagen inför det försvarspolitiska beslutet . Skälet äralltså trefaldigt. Statens utgifter kan minska. Skyddet tillmänniskor kan bli mer rationellt. intentionermåste äntligen få genomslag på detta område därmyndigheternas konservatism och revirtänkande haft såolyckliga effekter. Med hänvisning till det anförda hemställsatt med anledning av revisorersförslag ger regeringen till känna vad i motionen anförts omden fortsatta skyddsrumsplaneringen.