mot · GI02K422 · 1995-01-25 00:00:00 — Skydd för mediaoffer!Övergrepp mot enskilda människor är oacceptabla i etträttssamhälle, oavsett om det handlar om brottsligahandlingar, felaktig myndighetsutövning eller kränkandemediapubliceringar. Varje brottsoffer, myndighetsoffer ochmediaoffer utgör en påminnelse om rättssamhällets brister.Satsningar pågår för att minimera antalet brottsoffer ochmyndighetsoffer. Men det finns all anledning att diskuteraom rättsskyddet är tillräckligt för mediaoffer, alltså enskildamänniskor som utsatts för kränkande publicering av textoch/eller bild i media. Ett starkt skydd för den personligaintegriteten borde vara en självklarhet i ett rättssamhälle.Svår avvägningAllmänt uttryckt kan sägas att frågan om personligintegritet är komplicerad och att problemen lösts på olika sätti skilda länder.Ett rättssamhälle kännetecknas av såväl demokratisköppenhet som skydd för den personliga integriteten. Dessafaktorer är oskiljaktigt förenade som de står imotsättning till varandra. Här gäller det att hitta den ''rätta''avvägningen mellan den enskildes och det allmännasintressen. Resultatet varierar också från land till land.I väger (på ett unikt sätt) allmänintresset avsevärtmycket tyngre än den personliga integriteten. Detta gårtillbaka till vår offentlighetsprincip som har anor och som allmänt betraktas som en omistlig del av vårdemokrati.Inom EU och flera av dess medlemsländer finns vissaoffentlighetsregler men man tar större hänsyn till denpersonliga integriteten än i Sverige.Man kan utan överdrift påstå att det föreligger obalans påflera håll. I EU-området kan integritetsskyddet ha minskatmedias granskningsmöjligheter medan vi i har enoffentlighet delvis på integritetens bekostnad.Kränkande textpubliceringGränsdragning mellan kränkande och inte kränkandepublicering är utomordentligt grannlaga. I huvudsak får denske med ledning av självsanerande etikregler. Men här ställshänsynen till personlig integritet mot mediasgranskningsmakt ibland på sin spets.En principskiss måste bygga på en huvudregel från vilkenrimliga undantag kan göras. Huvudregeln borde då bli att geskydd för den personliga integriteten inom den privatasfären. Undantag får sedan göras för att massmedia skakunna utöva sin granskningsmakt. Alltså: personlig integritetmåste få genombrytas vid befogat samhällsintresse.Offentliga personer drabbas oftast och får också tåla mest,men även då måste det finnas en yttre gräns förpubliceringen. Emellertid drabbas även vanliga människoroch då ofta extra hårt. Några typfall kan nämnas här.Företagare drabbas lätt av kränkning i artiklar om företagetsverksamhet trots att det handlar mera om enrättslig tvist, exempelvis med skattemyndigheten, än omohederligt beteende. Kritik för felaktig myndighetsutövningdrabbar ofta tjänstemän som har svårt att försvara sig bl.a.genom ålagd tystnadsplikt. Artiklar om brott eller omoralsom primärt är inriktade på ''rätt'' person kan ''spilla över''på helt utomstående personer. Reportage om tvivelaktigheterhos en hel grupp, förening eller organisation kan drabba heltoklanderliga människor.Ett integritetsskydd förtjänar uppenbarligen inte namnetom däri inte innefattas skydd för den enskilde mot heltosanna eller grovt vinklade uppgifter. En sådan attack blirockså en särskilt stor kränkning mot integriteten. Allpublicering bör rimligen syfta till att ge en så sann bild sommöjligt av vad som hänt. Här kan medias etikregler bidragatill ett rimligt skydd för privatlivets helgd.Hänsynslös fotograferingEn vanligt förekommande kritik gäller fotografering iprivat eller offentlig miljö av brottsoffer eller sörjandemänniskor. Bilder tagna i smyg -- ofta med teleobjektiv --betraktas som särskilt diskutabla. Offentliga personer ansesäven här få tåla mycket men inte allt. Bilder sommanipulerats -- utan att det framgår -- anses helt oacceptabla.Det är onekligen mycket svårt att göra en gränsdragningmellan kränkande och inte kränkande fotografering.Huvudregeln måste vara att skydda den personligaintegriteten inom den privata sfären. Undantag får sedangöras för att massmedia ska kunna utöva singranskningsmakt. Här handlar det om ett befogatsamhällsintresse och gäller oftast offentliga personer, menäven här behövs en tydlig gränsdragning.Kränkande bildpubliceringDen största skadan på den personliga integritetenuppkommer inte genom själva fotograferingen utan genompubliceringen i media. Där ligger också det tyngsta ansvaretför kränkningen.Gällande regler för bildetik ger en vägledning om vad somkan/bör publiceras. Problemet är att hänsynen till personligintegritet ibland står i konflikt med medias granskningsmakt.Här bör samma principer gälla som för självafotograferingen, dvs man får endast bortse från denpersonliga integriteten när det finns ett befogatsamhällsintresse.Givetvis ligger publiceringsansvaret hos den ansvarigeutgivaren, men vid kränkande bild kan det ifrågasättas ominte också fotografen borde ha ett visst moraliskt medansvar.Missbruk av passfotonPublicering av passfoton upplevs ofta som kränkande. Härgäller samma etiska regler som för andra bilder men medias iprincip oinskränkta tillgång till passmyndighetens fotoarkivkan diskuteras. Huvudregeln borde i princip vara enkel:bilderna ska vara tillgängliga endast för sitt avseddapassändamål. På motsvarande sätt som datauppgifter inte fåranvändas för andra ändamål än de som föranlettregistreringen. Undantag bör endast få göras i speciella fall.Reglerna för passfotonas tillgänglighet varierar i olikaländer. I har man en restriktiv och därmed merintegritetsskyddande ordning medan man i har ennärmast helt fri tillgång för alla publiceringsändamål. börman överväga en översyn av det svenska systemet.Medias ansvarAlla medborgare har rätt till personlig integritet och därförär det utomordentligt viktigt med skydd av privatlivet. Dettagäller då mot angrepp från media (men även från Storebror).Självklart måste offentliga personer tåla mera men inte alltbl.a. av familjehänsyn.Det finns naturligtvis många konkreta fall avintegritetskränkningar. En del av dessa återfinnes i PO:sårsredogörelser, men de flesta anmäls inte av olika skäl.Vissa vågar inte och andra tycker inte att det är lönt. Därför ärmörkertalet stort. Dessutom är PO:s diarier sekretessbelagdaoch därmed undandragna allmänhetens insyn, vilket ärförvånansvärt när alla myndigheters diarier är öppna förmedias insyn.Media har bevisligen stor makt i vårt samhälle. Däravföljer att media också måste bära ett stort ansvar för sinpubliceringsverksamhet. Detta måste innebära hänsyn äventill medborgarnas personliga integritet.På denna punkt har uppkommit allvarliga tvivel. Allt flerundrar om yttrandefrihetens pris måste vara att enskildamänniskor får sin personliga integritet krossad av media.Medias ansvar grundar sig på lagfästa regler om främstärekränkning samt på egna etiska regler om publicering.Grundtanken är väl därvid att etiken ska utgöra ettkompletterande skydd utöver gällande lag. Men så torde detinte fungera i vart fall beträffande publicering som gäller s.k.offentliga personer. Till detta kommer att etikreglerna nuändrats på en känslig punkt. Där det tidigare stod ''avstå frånpublicitet som kan kränka privatlivets helgd'' står det numeraatt man skall ''överväga noga'' innan sådan publicering sker.Detta är illavarslande i då det nog skulle vara värdefulltmed klarare och inte vagare etikregler för att stärka skyddetför den personliga integriteten.Europeiskt förändringsarbeteInom EU har det startats ett intensivt förändringsarbete föratt finna en välavvägd lösning. Denna kommer givetvis attinnebära en väsentlig ökning av offentligheten med fortsattvärnande om integriteten.För övrigt pågår en livlig diskussion om en enhetligeuropeisk mediaetik. Frän kritik mot media har uttalats avinte endast utan till och med av Europarådetsom har till särskild uppgift att värna om de mänskligarättigheterna. Från båda de nämnda instanserna föreslås nuen enhetlig europeisk mediaetik för att stävja kränkandepublicering. Förslaget innebär främst en lagstadgad etik ochen samhällskontroll av medias sanningshalt samt tillsättandeav en mediaombudsman. Denna etikmodell torde omfattaäven ansvaret för kränkande bilder.Oroad svensk riksdagRiksdagen har vid två skilda tillfällen -- i anledning avmina motioner -- behandlat frågan om rätten till egen bild.Under våren 1990 instämde i lagutskottetsuppfattning att det inte är godtagbart att bilder av personerutnyttjas på ett sätt som kränker den personliga integriteten.Vid förnyad behandling underströklagutskottet -- med hänvisning även tillkonstitutionsutskottets inställning -- vikten av att regeringennoga följer den fortsatta utvecklingen och tar de initiativ somkan visa sig bli erforderliga i syfte att motverkapublicitetsskador för enskilda. Detta blev också riksdagensbeslut och man överlämnade ansvaret till regeringen. Visspublicering av manipulerade porrbilder utlösteregeringsinitiativ i form av tillsättande av en särskildutredningsman för att kartlägga rättsläget och inventeratänkbara förbättringslösningar.Förstärkt integritetsskyddI finns det ett klart behov av att göra en översynav skyddet för enskilda personers privatliv med inriktning påatt förstärka detta skydd. Det ligger helt i linje med FN:sförklaring och konvention om de mänskligarättigheterna.Den särskilde utredningsmannen har i en studie (Ds1994:51) om skydd för enskilda personers privatliv kartlagträttsläget i och i ett antal europeiska länder.Samtidigt redovisar han en inventering av tänkbara lösningarför att stärka detta skydd. Nästa steg ska -- enligt degrundläggande direktiven -- bli att ta ställning till hur ettförstärkt integritetsskydd ska kunna åstadkommas. Dettakräver att man tillsätter en parlamentarisk utredning meduppdrag att utarbeta ett demokratiskt välgrundat förslag.I detta sammanhang bör man inte föregripa resultatet. Iflera länder finns dock en lagstadgad personlighetsrätt ochSverige borde nog överväga en särskild integritetslag.På mediasidan bör en sådan reglering kompletteras medden svenska huvudmodellen som bygger på en fungerandesjälvsanering.Förbättrat sanktionssystemDet bästa sanktionssystemet mot publicistiska övertrampbygger säkerligen på självsanering inom media. Nuvarandesjälvsaneringsmodell är dock i behov av renovering. Så kanske på många sätt och här ska endast väckas några tankar.Ansvarskretsen för kränkningar av personer borde kanskeutvidgas till att avse alla inblandade. Kränkningar kan ju skepå många olika sätt men främst i text, genom rubriksättning,på löpsedel eller med bild och ibland på flera sätt samtidigt.Kränkningen är ofta resultatet av flera personers arbete. Förövrigt är det inte ovanligt att ansvarig utgivare inte har enaning om hur en viss löpsedel ser ut. Ansvarsfördelningenmellan de inblandade måste naturligtvis övervägas ingående.Något delat utgivaransvar är det dock inte tal om. Ansvarigutgivare ska alltjämt vara huvudansvarig. Oklarhetbeträffande ev. medansvar får heller inte drabba den kränktemedborgaren.Sanktionerna inom självsaneringsmodellen måste vidövertramp vara kännbara och då räcker inte bara publiceringav anmärkningar utan man måste även överväga att kraftigthöja sin s.k. expeditionsavgift med straffunktion samt låtaavgiften stå i bättre proportion till den kränkande tidningensupplaga.På den organisatoriska sidan finns inom pressen redansjälvsaneringsorganen PO och . Här tycks PO har blivitallt aktivare men dennes behörighet borde utvidgas till attfritt kunna ta egna initiativ på förekommen anledning. Påetermediasidan bör den statliga granskningsmyndighetenersättas av ett självsaneringsorgan. Dessa organ kan kanskeslås samman under beteckningen ()och ().I sökandet efter ett sanktionssystem som resulterar i attfärre medborgare ska drabbas av kränkande övertramp måstealla alternativ prövas. Rätt ansvarsordning är den som bästgagnar medborgaren, oavsett vad tidningsägare ochjournalistkåren finner ändamålsenligt, som PO så träffandehar uttryckt det.Vid bristande funktion hos självsaneringsmodellen tordebeklagligtvis endast återstå lagstiftning. Lagstiftning harnyligen införts i och en än strängare modellövervägs inom och processordningÄven om nuvarande splittrade lagregler om personligintegritet ersätts med ett regelverk innehållande ett meraövergripande skydd förbättras inte situationen nämnvärt förden enskilde som drabbats av en integritetskränkandepublicitet. Liksom vid ärekränkning genom tryckt skrift ellerannat massmedium utgör jurysystemet i nuvarandeutformning regelmässigt ett effektivt hinder för denförfördelade att få upprättelse och skadeersättning. Dettasystem har också föranlett kritik från förde mänskliga rättigheterna.En reformering av den materiella lagstiftningen måstedärför kombineras med ändringar av de processuellareglerna. Så kan ske på två sätt.För det första kan det nuvarande jurysystemet förbättrasgenom ett bredare urval av juryledamöter, skyldighet fördomstolen att presentera motiverade utslag, rätt för enskildperson att överklaga även friande utslag och ökad möjlighettill kvittning av rättegångskostnader. Den andra vägen -- förden händelse att den första möjligheten anses otillräcklig --är att avskaffa jurysystemet och övergå till allmän domstolmed därmed följande gängse rättssäkerhetsgarantier. Alltsåexempelvis så att tryck- och yttrandefrihetsmål som väcks avenskild person får prövas av tingsrätt i vanligsammansättning med lagfaren domare och nämnd med rättför parterna att överklaga domen oavsett utgången. Enspecialmodell skulle vara att införa en rätt för den enskildeatt själv välja om hans mål ska avgöras genom jury ellerdomare med nämnd.Det ankommer på den som motsätter sig en förändring avgällande orättvisa processordning att förklara varförrättssäkerheten skulle vara mindre i mål som handläggs vidallmän domstol än vid specialdomstol.Först om den enskilde har ett realistiskt och praktisktanvändbart alternativ till den pressetiska prövningen har mananledning att räkna med att denna prövning skall förbättras.Övergripande målSammanfattningsvis borde alla goda krafter samlas kringdet övergripande målet att medverka till att minimera antaletfredlösa mediaoffer i vårt samhälle. Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen begär tillsättande av enparlamentarisk utredning om förstärkning av det personligaintegritetsskyddet.