mot · GI02A808 · 1995-01-25 00:00:00 — Trots gällande lagstiftning och insatser från JämO kan intesägas annat än att utvecklingen på jämställdhetsområdet äralldeles för långsam. Löneskillnader till kvinnornas nackdelinom samma yrke består. Samma är förhållandet mellan''typiska'' mans- respektive kvinnoyrken.När det gäller vilka som bestämmer i olika sammanhangär förhållandena, med få undantag, också sådana attkvinnorna är klart underrepresenterade.Stat och kommuner såväl som privata arbetsgivare ärungefär lika dåliga i det praktiska jämställdhetsarbetet.Radikala förändringar måste till för att situationen skall bliacceptabel.Lika lön för lika arbete borde vara en självklarhet. Dettaskall givetvis inte endast gälla inom samma yrke utan ocksåkomma till uttryck vid värdering av mans- respektivekvinnodominerade yrken. Det är lätt att inse attsjuksköterskorna t.ex. skulle ligga i ett helt annat lönelägeom männen utgjorde en majoritet av yrkesgruppen.I barnomsorgsdebatten har stor kraft lagts på att diskuterapappamånad som ett sätt att få papporna att stanna hemmaåtminstone någon del av föräldraledigheten. Omlöneskillnaderna inte vore så omfattande som de alltför oftaär skulle med största sannolikhet problemet att få pappor attstanna hemma vara mycket mindre. De flesta familjer kannämligen inte bortse från de ekonomiska konsekvenserna avhur föräldraledigheten delas mellan mamma och pappa.När arbetsgivare tvingas avskeda anställda på grund avdåliga tider eller behov av kostnadssänkanderationaliseringar råkar ofta kvinnor värre ut än män.Städerskor och kvinnor på lågavlönade kontorstjänsteravskedas medan poliser, militärer och högre tjänstemän i detprivata näringslivet -- de är som bekant oftast män --omskolas eller/och får avgångsvederlag. Det är lätt att inseolikheterna i framtidsförutsättningar.Nu är det så vist ordnat i att den som känner sigdiskriminerad kan vända sig till JämO för att få sin sakprövad. Det är lätt att inse de påfrestningar det måsteinnebära för den enskilde att utsätta sig för denuppmärksamhet som sammanhänger med en sådan anmälan.Sannolikt avstår många av det skälet, men också inför riskenatt inte vinna framgång. Anklagade arbetsgivare gördessutom oftast allt för att bevisa sin oskuld. Antaletanmälningar till JämO ligger kring 100 vilket nog fårses som bevis för att många drar sig för obehaget och risken.Vi har alltså lagstiftning och JämO och därmedmöjligheter att söka få rättelse vid fall av diskriminering.Ändå står utvecklingen praktiskt taget stilla. Positivaundantag finns men också exempel på där utvecklingen ärnegativ ur kvinnornas synpunkt och därmed självklart ocksåutifrån männens perspektiv. I ett samhälle som, av flera skäl,bygger på att alla, kvinnor såväl som män, förvärvsarbetarmåste givetvis förutsättningarna i arbetslivet vara lika bådevad avser lön och övriga anställningsförmåner. Därmedskulle det också skapas större och mer realistiskaförutsättningar för ett delat ansvar för hem och barn.Aktiva åtgärder måste till för att snabba på utvecklingen.Lagstiftning och sanktionsmöjligheter räcker uppenbarligeninte till. Ett problem är sannolikt att alltför få känner till eller,ännu värre, vill inse hur illa det är ställt med jämställdheteni . Okunnighet kan motverkas genom upplysning ochopinionsbildning. Ovilja är det svårare att få bukt med, mendet är i sig inget skäl för att inte försöka.Det är nu dags för en brett upplagd informations- ochopinionsbildningskampanj. Bästa tänkbara expertis påmarknadsföring och folkbildning bör anlitas. Allvarligabrister på jämställdhetsområdet skall åtminstone inte fågrundas på okunnighet om de faktiska förhållandena. Medelför kampanjen torde finnas inomarbetsmarknadsdepartementets ansvarsområde. Regeringenbör ges ansvaret för att kampanjen genomförs. Detta börriksdagen ge regeringen tillkänna. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om en kampanj för ökad jämställdhet.