mot · GI02U401 · 1995-01-25 00:00:00 — Säkerhetspolitik i en ny tid InledningDe tidigare kommunistdiktaturernas sammanbrott harinneburit att det säkerhetspolitiska läget i såväl somresten av världen förändrats. Det är över ochmaktblocken står inte längre mot varandra. Allt detta harskett under en kort tidsrymd. står somsymbol för de förändringar som skett i före dettaSovjetunionen, Öst- och Centraleuropa.I spåren av det har nya hotbilder uppstått. Detär inte längre starka krigsmakter som utgör det allvarligastehotet. Ekonomiska, ekologiska och sociala problem liksometniska konflikter har fått en mer framträdande plats som hotmot vår nationella säkerhet och den internationella freden.Den aktuella situationen i tydliggör hur en skördemokrati snabbt kan övergå till övergrepp på den egnabefolkningen med diktatoriska och oberäkneliga militäraaktioner.De nya element som påverkar det säkerhetspolitiska lägetgör att det är lika tydligt och förutsägbart.Säkerhetspolitiken består dels av tidlösa faktorer som har sittursprung i geopolitiska realiteter, och dels av tidsbundna,som beror på den aktuella säkerhetspolitiska utvecklingen.Sveriges traditionella säkerhetspolitik måste analyseras ochutvecklas i ljuset av den nya situationen.Den svenska säkerhetspolitiken under det kalla krigetsårtiondenDen svenska säkerhetspolitiken har, förenklat, undersenare årtionden haft följande tre huvudelement:1. Neutralitetspolitik -- alliansfrihet i fred syftande tillneutralitet i krig.2. Värnande om de små staternas intressen.3. Bekämpande av globala orättvisor som kan skapalångsiktiga säkerhetspolitiska hot.Den svenska neutralitetspolitiken är inte, som t.ex.Österrikes, en produkt av det . Den har betydligtdjupare rötter -- tillbaka till tiden efter . Denär uttryck för en svensk önskan att stå utanförstormaktskonflikter och att stå fria från stormaktsbindningar.Huvudsyftet med den svenska neutralitetspolitiken haralltid varit att hålla vårt land utanför krig. Det har ändå varitmöjligt för oss att ta ställning och agera i konflikter. Däremothar vi undvikit bindningar i konflikter som militärt skullekunna beröra oss. Det är en politik som varit framgångsrik imer än ett och ett halvt sekel.Värnande om små staters intressen har varit ett led i vårtarbete att stärka en internationell rättsordning. Internationellanarki gynnar de starka, de som själva kan ta sin rätt. Därförligger det särskilt i de små staternas intressen att främja enstark folkrätt som sätter upp spelregler för mellanstatligtumgänge och skapar starka internationella institutioner somkan hävda folkrätten.Sveriges aktiva och lojala FN-politik och engagemang föratt utveckla folkrätten på olika områden är ett uttryck fördessa strävanden. Det samma gäller vår tradition att reagera,också mot stormakterna, när vi anser att folkrättens reglerkränks.Sveriges solidaritetspolitik gentemot tredje världenframstår som det mest oegennyttiga inslaget i vår nationellapolitik. Det egenintresse som ändå finns är justsäkerhetspolitiskt. Nöd, misär och förtryck skapar konfliktersom långsiktigt kan hota världsfreden. Det är svårt att tro påen fredlig värld om den inte också är en rättvis värld. Därförhar vi och andra rika länder ett intresse av att undanröja deglobala orättvisorna.Sverige har också verkat för demokrati och mot olikaformer av förtryck. Vi har tydligt framfört vår kritik motolika diktaturer och förtryckarsystem. Vi har gått från ord tillhandling t.ex. genom vår sanktionspolitik mot densydafrikanska apartheidregimen, och genom materiellt stödtill befrielserörelser runt om i världen. Ett främjande av endemokratisk utveckling är ett mål för den svenskabiståndspolitiken som kommit att betonas alltmer.Det är också ett viktigt inslag i utrikes- ochsäkerhetspolitiken. Genom en positiv ekonomisk utvecklingmildras konflikter inom länder och en utveckling idemokratisk riktning kan stabiliseras. Därför är denekonomiska integrationen i viktig också fördemokratiseringen av tidigare diktaturer och för att dämpainterna spänningar. En alleuropeisk samverkan bör ses idessa perspektiv. Ju fler reella demokratier som samverkar iEuropa, desto färre konflikter med militära medel uppstår.Det är inte demokratier som i första hand bekrigar varandra.Alliansfrihet i fred -- neutralitet i krigNeutralitetspolitik är inte detsamma som neutralitet. Dendoktrin som gällt är istället''alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig''.Neutralitetspolitik är inte neutralitet i fredstid utan en politiksom syftar till att möjliggöra en neutral hållning vid enkonflikt.Riksdagen har slagit fast att ''den svenska alliansfrihetenbestår''. Det gjordes senast vid beslutet om ett svenskt EU-medlemskap. Alliansfriheten beskrivs som ''alliansfrihet ifred för att vi skall kunna vara neutrala i händelse av krig ivårt närområde''. Detta uttalande antogs av våren1992.Genom detta uttalande betonar särskilt behovetav handlingsfrihet mot bakgrund av de utrikespolitiskaförpliktelser som EU-medlemskapet innebär. Det är naturligti det sammanhanget, men får inte -- enligt centernsuppfattning -- innebära en urholkning av vårt mål''alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig''.Inte heller betoningen av ''vårt närområde'' ska uppfattassom en inskränkning av vår traditionella utrikes- ochsäkerhetspolitik. Det är enbart ett uttryck för att närheten konflikt, och därmed dess verkansgrad i förhållande tillSverige, har stor betydelse.Enligt uppfattning är därmed ''alliansfrihet i fredsyftande till neutralitet i krig'' den adekvata övergripandeformuleringen för utrikes- och säkerhetspolitiskasträvan också . De omvärldsförändringar sominträffat ändrar inte dessa förhållanden,eftersom ''alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig''inte förutsätter en statisk situation, där maktblock står motmaktblock. Däremot påverkas våra möjligheter tillsamarbete genom de omvärldsförändringar som inträffatutan att förtroendet för den svenska utrikes- ochsäkerhetspolitiken behöver eroderas. Den ökandefrihetsgraden medger enligt uppfattning detnumera etablerade eller intensifierade samarbetet inomramen för bl.a. , inom Partnerskap för fred (PFF)och Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa.Mot denna bakgrund finns det anledning att hänvisa tillSveriges aktiva utrikespolitik även i det förflutna. Sverigehar en tradition av aktiv utrikespolitik som inte väjt förkontroversiella ställningstaganden och inte heller uteslutitlångvarigt samarbete med andra länder -- t.ex. de nordiskaländerna, de neutrala och alliansfria staterna i , dens.k. NN-gruppen (Neutral and Non-aligned countries) ochlikeminded-gruppen (bestående av bl.a. ,och ).Under , lämnade vi bistånd, låt vara''humanitärt'' till såväl som befrielserörelsenFNL. I konflikterna i södra har vi på samma sätt stöttsåväl ANC och SWAPO som regeringarna i ochMoçambique. I dessa konflikter tog vi ställning såvälpolitiskt som materiellt.Vi var inte heller ''neutrala'' under . Sverigeställde upp med ett fältsjukhus och hade varit förpliktigadeatt ställa upp med trupp om FN så begärt. I riskerar svensk militär bli indragna istridshandlingar, liksom liknande styrkor i hög grad blev detunder Kongokrisen på 1960-talet.Detta belyser den begränsning i vår neutralitetspolitik somredan FN-medlemskapet innebär. De problemendiskuterades när vi gick med i FN. Som land respekterar vibeslut som också innebär ett ställningstagande i en konflikt,tagna av . Detta har ibland kommit ibakgrunden eftersom det förlamade FN som enorganisation med möjlighet att använda militära maktmedel.Nu har frågan fått en ny aktualitet.Således består svensk säkerhetspolitik. Vi har emellertidäven fortsättningsvis ett intresse av att stå utanförstormaktsbindningar som skulle kunna leda till att vi dras ini en konflikt.Den alliansfria politiken tjänar ett dubbelt syfte. Dels oss möjlighet att stå utanför en konflikt, om en sådanskulle uppstå i vårt närområde. Dels bidrar den tillavspänning i vår del av och verkar därmedkonfliktförebyggande.Efter det slut har riskerna för ett nytt storkrigi minskat. Istället har riskerna ökat för många,begränsade konflikter. Den tragiska utvecklingen i det fornaJugoslavien är ett tydligt exempel. Situationen i vårtnärområde kan inte heller den karakteriseras som stabil. Detekonomiska och ekologiska förfallet i forna Sovjetunioneninnebär säkerhetsrisker i vårt närområde. Den demokratiskainstabiliteten i måste också betraktas som ettsäkerhetspolitiskt hot.Den akuta konflikten i , och det våldsutbrottdenna lett till, visar de nya konflikthärdar som utvecklas, närdiktaturens järngrepp löses upp. I formell och ytlig meningär konflikten en rysk angelägenhet. Däremot kan aldrigformerna för maktutövning vara det, när de så uppenbart ståri strid med mänskliga fri- och rättigheter samt internationellaavtalsförpliktelser och anda när de gäller även egnamedborgare och makt- och våldsutövning mot dessa. Dettasynsätt bör prägla hållning till liksom agerande inom EU ochEuroparådet. När en konflikt av detta slag blir akut är detmoraliskt och utrikespolitiskt legitimt och nödvändigt attsätta största möjliga press mot den ryska statsledningen föratt indirekt värna människors liv och mänskliga fri- ochrättigheter samt internationell fred.Förändringar i försvaretDet slut innebär att den säkerhetspolitiskasituationen förändrats och osäkerhetsfaktorerna har en annankaraktär . Det innebär att vi även fortsättningsvismåste ha ett starkt försvar. Avspänningen mellan stater gördet emellertid möjligt för oss, liksom för andra länder, attminska försvarsutgifterna.Försvarets struktur måste anpassas för att möta de nyahotbilderna. Upprätthållande och utvecklande av en effektivincidentberedskap liksom förmågan att värja oss motmilitära påtryckningar och kuppartade anfall får relativt settökad betydelse.Samtidigt måste vi behålla handlingsfriheten att kunnabygga upp ett starkare invasionsförsvar om utvecklingenskulle göra det motiverat. Detta förutsätter att viupprätthåller tekniskt kunnande och kompetens inom densvenska försvarsindustrin.Försvarets förmåga och beredskap att möta nya hot, t.ex.stora flyktingströmmar eller en ekologisk katastrof i vårtnärområde, måste ständigt utvecklas. Här är de civila delarnaav totalförsvaret den viktigaste resursen, inklusiveräddnings- och polisinsatser.De nödvändiga förändringarna av det svenska försvaretska utredas och har tillsatt enförsvarsberedning. Vi anser att förändringar inom försvaretska bygga på principerna om att hela ska försvarassamt att den allmänna värnplikten även fortsättningsvis skabibehållas. Det innebär krav på att försvaret har endecentraliserad struktur.Det ekonomiska och civila försvaret ingår som viktigadelar i det svenska totalförsvaret. De nya hotbildernamotiverar att dessa delar upprätthålls minst i nuvarandeomfattning.Internationellt samarbete för fredEtt stärkt FN till gagn för världssamfundetFN har en särställning när det gäller globalt samarbete.Sverige har en lång tradition av aktivt FN-engagemang. Detär viktigt att vi fortsätter att verka för ett handlingskraftigtFN och för att stärka de olika FN-organen. Det bör inteinnebära ett stöd för en statisk världsorganisation, utan vi börtvärtom fortsätta arbetet för att reformera och effektiviseraFN-systemet.FN har fått utstå mycket kritik för de fredsbevarandeoperationerna i och . En del av kritiken kanvara befogad. Kraven på FN har dock ökat enormt utan attorganisationen har fått motsvarande resurser för att möta dennya situationen. Antalet fredsbevarande operationer sompåbörjades åren 1945--87 var 13 stycken. Lika stort antalstartades . Bara under 1992-93har antalet personer som tjänstgör i FN:s fredsbevarandeinsatser femdubblats! Dessutom har karaktären påfredsbevarande operationer förändrats. var det oftakonflikter mellan länder som skulle lösas, numera äråtgärderna främst inriktade på att lösa nationella konflikter.Av de 82 konflikter som ägde rum var79 stycken inbördeskrig.Statsgränser stämmer dåligt överens med etniska ochkulturella gränser i stora delar av , i och i delarav . Det gör också att skillnaden mellan internakonflikter och mellanstatliga blir allt mindre självklar.Principen om ''icke inblandning i inre angelägenheter'' blirdärför omöjlig att strikt upprätthålla för fredsbevarandeorgan som FN.FN måste förbli det centrala organet när det gäller att vakaöver fred och respekt för mänskliga rättigheter. FN:soperativa kapacitet att leda sanktionsåtgärder ochfredsbevarande insatser måste förstärkas ochmedlemsstaternas skyldigheter att ställa erforderliga resursertill förfogande måste förtydligas.FN måste få en utbyggd konfliktförebyggandeorganisation med tillräckliga resurser för att kunna verka.Framför allt måste FN få möjlighet att agera tidigt, verkaaktivt och vidta de åtgärder som behövs för att förebygga enfarlig konflikt. Den konfliktförebyggande verksamheten kanbygga på följande huvudelement:Ett system förövervakning av den politiska utvecklingen inom områdenoch regioner där det finns risk för att en konflikt kan uppstå.Syftet är att tidigt identifiera tendenser som kan ledatill våldskonflikter.Intensivstudier av förhållanden somidentifierats som potentiella krishärdar.Åtgärdsprogramför att på tidigast möjliga stadium överbrygga motsättningaroch undanröja konfliktorsaker bl.a. genom preventivdiplomati.Akuta medlingsinsatser i fall där konfliktenredan är ett faktum. I nödfall kan också militärafredsbevarande eller rent av fredsskapande insatser bliaktuella.Det bör inrättas en FN-styrka som snabbt kan agera ommilitära fredsbevarande eller fredsskapande insatser blirnödvändiga. Detta är nödvändigt för att undvika fleramånaders fördröjning innan FN-styrkor är på plats.Fördröjningen leder ofta till att konflikten ytterligarefördjupas. Detta var t.ex. situationen i Rwanda.FN-styrkan bör bestå av personer/militär personal från demedlemsländer som vill ingå i aktionen. Dessa personer börvara särskilt kontrakterade för FN-tjänst. Däri kan ingå såvälvärnpliktiga (med fullgjord grundutbildning) och officerare;räddningspersonal etc. Personalen ska verka i ordinarietjänst i sitt hemland men ha beredskap för att omgåendekallas in för FN-tjänst. Förbandet bör ha återkommandegemensamma övningar. Särskilt viktigt är utbildning avpersonalen i speciell kompetens som t.ex. diplomati,medling, fredsbevarande arbete. En central stab bör etableraspermanent inom FN.Sverige bör delta i uppbyggandet av en FN-styrka ochställa såväl personella som materiella resurser till förfogandeför denna.Erfarenheten visar att diplomatiska medlingsinsatser kanhejda en akut konflikt men mera sällan undanröjer debakomliggande orsakerna. Detsamma gäller för militärafredsbevarande eller fredsskapande åtgärder. Om en konfliktändå bryter ut, men kan hejdas, krävs det långsiktigakonfliktläkande insatser. Dessa måste också vara inriktade påde verkliga underliggande konfliktorsakerna. Det innebärverksamhet av i princip samma karaktär som denkonfliktförebyggande. Har en väpnad konflikt brutit ut såkommer behovet av materiella, politiska och andra insatserfrån omvärlden att vara betydligt större och kostsammare änom framgångsrika åtgärder genomförts i ett förebyggandeskede.Det bör ske en ökad samordning mellan FN och regionalaorgan, t.ex. (Organisationen för säkerhet ochsamarbete i -- tidigare ESK), för att åstadkomma ettbättre resursutnyttjande. FN:s samarbetet med regionalaorganisationer i , och måste ocksåutvecklas så att dessa kan ta ett större ansvar i detkonfliktförebyggande arbetet och för att tidigt kunna agera ipreventivt syfte i ett potentiellt konfliktområde.Ett för hållbar utvecklingMånga av dagens globala hot har sin grund i bristen påhållbar utveckling i världen. Det gäller hoten mot miljö ochnaturresurser, det gäller ökade ekonomiska klyftor liksombefolkningsutveckling och akuta katastrofer. I en rapportfrån arbetsgruppen för hållbart bistånd (Ds 1994:132) hardetta uttryckts på följande sätt:En ny säkerhetsagenda avtecknar sig. Efter det kallakrigets slut har spänningarna och hoten ändrat karaktär.Hotbilden från luften domineras inte längre avkärnvapenmissiler eller bombplansarmador. Istället trädernya problem i förgrunden som farlig UV-strålning och ettgradvis allt varmare klimat. Hotbilden från havet dominerasinte längre av atomubåtar eller hangarfartyg utan av riskenför en höjning av havsvattennivån och en utarmning avtropikernas kustnära områden. De nya hoten mot vårgemensamma säkerhet är främst kopplade tillfattigdomsproblematiken, den fortsatt snabba folkökningen,knappheten på vissa naturresurser samt förstöringen av naturoch miljö. Gemensamt för denna typ av problem är att deinte kan lösas med traditionella militära maktmedel.För att klara dessa olika hotbilder -- vid sidan av demilitära -- och dessutom akuta katastrofer, t.ex.livsmedelsbrist och miljöolyckor med gränsöverskridandekonsekvenser, krävs enligt uppfattning, att ettytterligare säkerhetsråd etableras inom FN-systemet,parallellt med det nuvarande och med motsvarandebefogenheter. Även här bör en regional struktur eftersträvas.Basen i denna struktur kan vara ECOSOC, CSD, ,ECE etc.Rio-konferensen om miljö och utveckling etableradepå miljö- och utvecklingsområdet en FN:s egen''subsidiaritetsprincip'' genom lokala ,handlingsprogram för 21:a århundradet. Samtidigttydliggjordes FN-systemets låga prioritering av ''mjukavärden'' för att nå en hållbar utveckling. Det är nödvändigtatt denna undervärdering bryts och byts till dess motsats.Annars blir miljö- och utveckling mest ord och lokalhandling men utan sammanhållande kraft. Tiden är numogen för utveckling av ett för uthålligutveckling. Detta skulle också göra det möjligt att engagerafler av FN-systemets länder i det övergripande ochförebyggande arbetet. Annars blir de miljö-, utvecklings-och sociala världskonferenserna också i fortsättningen merdeklarationer än handling. Deklarationernas ochresolutionernas kraft försvagas efter hand, när resurser ochkonkreta åtgärder ska vidtas. Det moraliska och politiskatrycket som utövas genom uppföljnings- och rapportsystemräcker inte. Detta bör därför bli , ochförhoppningsvis -- EU:s, handlingslinje vid FN-systemets reformering. Detta bör ge regeringen tillkänna.OSSE -- en möjlighetPå det europeiska planet är flera säkerhetspolitiskaorganisationer verksamma. Det är viktigt att detsäkerhetspolitiska samarbetet har en alleuropeisk karaktär.En ny säkerhetspolitisk uppdelning av måsteförhindras.OSSE har en viktig roll i det säkerhetspolitiska samarbetetmed strävan att bygga upp en ny europeisk fredsordning.OSSE är redan en alleuropeisk organisation och omfattarsåväl EU-länderna som stater i Öst- och ochdet f.d. . Även och Nordasienfinns med i samarbetet.OSSE har ett instrument för konfliktförebyggandeverksamhet -- Conflict Prevention Center -- med säte i har dock varken mandat eller resurser för att spela entillräckligt aktiv roll och agera på ett tidigt stadium i latentakonflikter. Den nyinrättade minoritetsombudsmannen är enannan viktig -- men begränsad -- funktion.I utvecklingen av den konfliktförebyggande ochkrishanterande verksamheten inom bör verkaför en modell liknande den som vi ovan föreslagit för FN:skonfliktförebyggande arbete. Inriktningen att ge ettstarkare mandat är positiv.Det är viktigt att en utvecklad konfliktförebyggandeorganisation inom har en förhållandevis oberoendeställning. Den ska självständigt ansvara för sinövervakningsverksamhet och ta initiativ till de fördjupadestudier som bedöms nödvändiga. Detta för att undvikapolitiska låsningar. Först när man kommer i ett skede där detär nödvändigt med politisk handling ska avgörandenahänskjutas till politiska organ som ministerrådet ellerämbetsmannakommittén inom OSSE.OSSE måste få en egen utrednings- och analyskapacitet.Det bör dock inte innebära att man bygger upp en omfattandebyråkrati. I stället bör man arbeta i samverkan med olikainstitutioner, organisationer och fristående resurspersoner.Kompetensen bör omfatta såväl politiska som sociologiska,psykologiska, historiska, kulturella, ekonomiska ochekologiska områden.Partnerskap för fredPartnerskap för fred, PFF, är en ny form för europeisktsäkerhetspolitiskt samarbete som tillkommit påinitiativ av NATO. medverkan i Partnerskap för fredbör ses som ett komplement till vårt FN- och OSSE-engagemang. Samarbetet inom PFF medför ingaförsvarsförpliktelser utan bygger helt på frivilliga åtagandenfrån medlemsstaterna, om de ej beslutar annat. Den svenskamedverkan får inte ske på andra grunder än den militäraalliansfrihetens.Till samarbetet inom PFF har inbjudits , , som består av länder från Öst- ochCentraleuropa och det f.d. samt andra OSSE-stater ''som kan och vill bidra till PFF''.Det svenska deltagandet ska i första hand syfta tillsamverkan inom det fredsbevarande området och för attstärka demokratiutvecklingen i Öst- och Centraleuropa.Utbildning för civila ändamål som t.ex. miljökatastrofereller humanitära operationer anser vi vara viktiga inslag isamarbetet inom PFF. Därför bör sådan gemensamutbildning prioriteras.Skulle med tiden Partnerskap för fred utvecklas till etttvingande samarbete mellan de deltagande länderna måstesjälvfallet ett svenskt deltagande omprövas. Den svenskasäkerhetspolitiken utgår ifrån att vi står utanförmilitärallianser.Vi kommer i en särskild motion att presentera förslag omhur ska utvecklas.Europeiska unionenDen första januari blev fullvärdig medlem. Detger oss möjlighet att fullt ut påverka, verka för en fredligutveckling och rättvis fördelning även inom det europeiskasamarbetets ram. Ett EU-medlemskap kan bli ett av deviktigaste medlen att förverkliga våra utrikespolitiskasträvanden, men europeiska samarbetets väg utesluter intemöjligheten till det enskilda föredömets strategi. GenomEU-medlemskapet ökar våra möjligheter att påverka denframtida utvecklingen i Europa.Medlemskap utlöser dock frågor -- nämligen hur tilltrontill vår neutralitetspolitik påverkas av det utrikes- ochsäkerhetspolitiska samarbete som utvecklas inom EU.Ställningstaganden av principiell vikt måste ske medenhällighet. Vi kan inte acceptera majoritetsbeslut när detgäller säkerhetspolitik, där vi binds till ställningstagandensom vi inte själva stödjer. Det måste också finnas utrymmeför självständiga ställningstaganden.Maastricht-avtalets modell för en gemensam utrikes- ochsäkerhetspolitik uppfyller dessa krav. Alla viktigaställningstaganden om den gemensamma politiken kommeratt kräva enhällighet. EU är ingen militärallians, ochdeltagande i det militära samarbetet inom Västeuropeiskaunionen, VEU är frivilligt. Såväl den gemensamma utrikes-och säkerhetspolitiken som VEU:s framtida förhållanden tillEU kommer att diskuteras vid EU:s regeringskonferens1996. Eventuella beslut som då förändrar utformning ochinnehåll kommer att fattas med enhällighet.Centern anser att ett medlemskap i inte kan förenasmed alliansfrihet. Däremot kan bliobservatör i VEU -- något som redan ett stort antal central-och östeuropeiska länder är. bör emellertidklargöras, att observatörsskapet i VEU inte är ett steg påvägen mot framtida medlemskap. Detta bör geregeringen till känna.Sverige har en tradition av aktiv utrikespolitik. I såvälEuroparådet som är vi en aktiv ochrespekterad part. när vi är medlemmar i måsteinriktningen också där vara att aktivt påverka vårgemensamma framtid både europeiskt och globalt.Deltagandet i det utrikes- och säkerhetspolitiskasamarbetet inom EU innebär ett åtagande att i första handsöka påverka den gemensamma politiken. globalaprofil kan bli mindre tydlig . Däremot får ettframgångsrikt agerande inom EU större reell effekt påvärldspolitiken än vad en egen svensk linje kan räkna med.I sista hand har vi alltid kvar vår suveräna rätt att göra våraegna ställningstaganden i FN och annorstädes.Den utrikespolitiska agendan bör i och med Sverigesmedlemskap i innehålla bl.a. följande komponenter:Strävan bör vara en alleuropeisk inriktning av det europeiskasamarbetet.