mot · GI02Ju632 · 1995-01-25 00:00:00 — gällande skattebrottslag trädde i kraft och byggdepå skattestrafflagutredningens betänkande SOU 1969:42,prop. 1971:10 samt skatteutskottets betänkande 1971:16.Tanken bakom den nya skattebrottslagen var att endast desvårare fallen skulle lagföras. hade även tämligenbagatellartade fall behandlats av domstolarna. Syftet varvidare att de mindre svåra fallen skulle korrigeras genomadministrativa påföljder, i huvudsak skattetillägg. Den enapåföljden utesluter emellertid inte den andra. En skattskyldigkan dömas till påföljd enligt skattebrottslagen somhan/hon får betala skattetillägg.Straffen i skattebrottslagen har jämställts med straffen förallmänna förmögenhetsbrott enligt , såsom stöldoch förskingring. Maximistraffet är fängelse. Vidarekan dagsböter utdömas. Grovt skattebedrägeri medför alltidfängelse och straffskalan är fängelse i lägst ochhögst . Grovt skattebedrägeri kan sägas föreligga närden skattskyldige har undandragit mera betydande belopp,eller när gärningen är av särskilt allvarlig art. Detta är falletnär någon t.ex. har använt sig av förfalskade handlingar elleroriktig bokföring.Med stöd av ett antal rättsfall i kan slutsatsen att ett skattebedrägeri borde föranledafrihetsstraff, om det undandragna beskattningsbara beloppetuppgår till omkring 30.000 kronor.Om man emellertid ser till praxis i de större tingsrätternaunder senare år tillämpas en betydligt mjukare syn påskattebrott. Man skulle t.o.m. kunna säga att en ''hemlig''straffskala för skattefusk utvecklats hos domstolarna.Straffen blir klart lägre än utan att någrauttalanden i denna riktning gjorts av några demokratisktvalda samhällsorgan.Denna mera generösa syn på skattebrottslighet innebär att100.000 kronor i undanhållen skatt ger en månads fängelse.200.000 kronor två månaders fängelse, medan 2 milj. kronorrenderar fängelse. Som jämförelse kan nämnas att30.000 kronor i undanhållen skatt gav fängelse.Förutom att straffskalorna blivit allt mildare visar statistikfrån att allt färre döms till fängelseöverhuvudtaget. Sålunda dömdes -- 329 personer tillfängelse för skattebrott, medan antalet fängelsedomar 1987hade sjunkit till 203. Av justitieutskottets betänkande1989/90:JuU16 framgår att denna siffra hade sjunkitytterligare då antalet dömda till fängelse förskattebrott uppgick till endast 119 personer, eller enbart27 % av det totala antalet skattebrottsdomar. Lika många fickvillkorlig dom och för blev straffet enbart böter.Utvecklingen följer enligt uppgift frånskattemyndigheterna samma mönster.Denna mjukare, icke-sanktionerade inställning tillskattebrott från domstolarnas sida är djupt beklaglig. Denanknyter till det konservativa synsättet att brott mot statenskall bedömas mildare än brott mot individen. I själva verketär ett sådant betraktelsesätt grovt förledande ochsjälvbedrägligt. Ytterst är det nämligen de mångaindividerna, dvs. den stora massan hederliga skattebetalaresom är de stora förlorarna på skattebrottsligheten. Dennamissriktade tolerans mot skattebrott från domstolarnas sidaleder sannolikt också till en uppluckring av skattemoral ochsamhällssolidaritet.När det gäller domar mot skattebrott har dessa sjunkit --1992. Sannolikheten för att fååtminstone dagsböter för skattebrott är mindre än att blimiljonär genom spel. Mindre än hundra personer har under1991--1992 dömts till fängelse. Myndigheternas förmåga attupprätthålla den preventiva effekten av det straffrättsligasanktionssystemet måste bedömas som låg.Mot bakgrund av den urholkning av straffen för skattebrottsom de facto skett , en urholkning som intesanktionerats av , finns det nu välgrundadanledning för regering och riksdag att kraftfullt markera attbrott mot gemensamma samhällsintressen skall leda tillkännbara straffrättsliga påföljder. Det lämpligaste sättet attgöra en sådan markering är att skärpa gällandeskattebrottslag. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om skattebrottslagen.