mot · GJ02Fö8 · 1995-10-20 00:00:00 — Svaret blev nej, medmotiveringen att man inte vill ha "yrkesarmé".Folkpartiet krävde att vapenfria skulle slippa det orimligaprövningssystem, som byggde på att en statlig myndighetbättre än den enskilde själv kunde bedöma vederbörandessamvete. Det tog nästan hundra sedan , innan statsmakterna insåg att värn-pliktssystemet skadades av att tillämpas på ett sätt som sändeunga män i fängelse. kan det allså ta nästan ett sekelatt få genomslag för en mänsklig princip. Trots att rimligeningen enda av de vapenfria torde reflektera på att bliyrkessoldat, bemöttes också kravet på ändratprövningsförfarande med att det skulle leda till "yrkesarmé".Folkpartiet hävdade att utbildningstiden skulle anpassas tillutbildningsbehovet. Motioner, om att låta fiskarynglingar fåen kort tilläggsutbildning och sedan krigsplaceras påfamiljens båt som ingick i marinens krigsorganisation,avslogs med motiveringen att det skulle strida mot denallmänna värnplikten. Metoden att undvika "yrkesarmé" varatt utbilda fiskaryngligen till skyttesoldat och i stället utbildaen landkrabba på en av marinens minsvepare av fiskebåtstypoch sedan krigsplacera honom på fiskarfamiljens båt. Medsamma emfas hävades, att den allmänna värnplikten gjordedet principiellt omöjligt att ens reflektera över tanken att gekortare utbildning åt sådana värnpliktiga lastbilsförare somhade trafikkort redan vid inryckningen.Folkpartiet hävdade att man bara skulle utbilda så mångasom behövdes för en viss funktion. Svaret var att behovetinte spelade någon roll, eftersom värnpliktsprincipen byggdepå att man dimensionerade utbildningsvolymer efterfödelsetal och ingenting annat. Tanken var, att om man sökteutbilda så många värnpliktiga som behövdes för försvaretsbehov, skulle man i stället få en "yrkesarmé".Eftersom försvarsmaktens utbildningsorganisation var steloch inte kunde anpassas till förändringar i årskullarna, blevdet stora "pucklar" i perioder med stora årskullar, trots attalla visste att det ledde till stora påfrestningar för många atttvingas till sena tjänstgöringar.Svensk försvarspolitik var, genom den rigida tolkningen avvärnplikten, förvandlat till ett slags besvärjelsetro, där alltunderordnades tanken att alla unga män skulle till militärtförsvar och att de civila delarna av totalförsvaret i principinte skulle kunna ges en enda "vapenför" man utan att alltföll samman. Det var ett slags ortodox teologi, med ordet"yrkesarmé" som beteckning på helvetet. Alla som ville seförstod att den rigida tolkningen av värnplikten var enhuvudanledning till att arméns kvalitet urholkades, därför utbildade till en långt större organisation än densom kunde ges utrustning motsvarande kraven i modernstridsmiljö.Det var lika uppenbart att civilförsvarets moras var en följdav samma värnpliktssyn. Det var inte brist på insikt somledde till dessa svåra obalanser. Det var ett medvetet val attvärnpliktsdogmen ansågs viktigare än totalförsvaret ochskyddet av landets fred och frihet. Det var heller ingetsmussel, utan en väsentlig del av funktionsduglighetenoffrades helt öppet.TotalförsvarspliktSystem som överlevt sig själva anpassas sällan successivt, iså fall hade ju de stora balanserna aldrig uppstått. I ställetblev det en omvändelse ungefär som på vägen till Damaskus.Det skedde i pliktutredningen, tillsatt av försvarsministerRoine och ledd av den erfarne försvarspolitikernRoland . Förslagen har sedan godtagits av en heltenig riksdag. Enklast kan operationen beskrivas som att degamla folkpartiförslagen som röstats ned år blevgemensam uppfattning. De viktigaste inslagen var att detidigare separata pliktlagarna ersattes av en omtotalförsvarsplikt, direktrekrytering infördes också till civilatotalförsvarsuppgifter samt att principen slogs fast attutbildningskullarnas storlek och olika utbildningars längdskulle utgå från krigsorganisationens behov. Samtidigtbeslöts på förslag av försvarsutskottet att det tidigareprövningsförfarandet för vapenfri tjänst skulle avskaffas.Pliktutredningen, med företrädare för samtliga dåvaranderiksdagspartier, genomförde en långt mer noggranngenomgång av principer och praktiska problem kringpliktlagstiftning rörande totalförsaret än någon tidigareutredning gjort. Det som var dogm hade ju tidigare bara varitföremål för besvärjelser ("nej till yrkesförsvar") och därmedhade alternativ till den tidigare systemet inte granskats.Tidigare sades att varje ändring av det gamla systemet skulleleda till "yrkesarmé", men i pliktutredningen visade det sigatt alla vara med om förändringarna. Invändningen attSverige därmed skulle övergå till "yrkesarmé" restes inte avnågon.Utredningen tog starkt avstånd från varje tanke på en"yrkesarmé": "De värnpliktiga kommer från många skildaverksamheter i samhället. De bidrar med sina olikakunskaper och erfarenheter till mångfalden i den militäraverksamheten. I ett yrkesförsvar skulle standarden i det häravseendet bli betydligt lägre." Utredningen hänvisade till att idet militära försvarets krigsorganisation utgörs bara tioprocent av anställda, medan det stora flertalet är värnpliktiga.Mycket klart uttalades: "Det är utredningens bestämdauppfattning att ska behålla systemet med ettvärnpliktsförsvar." (SOU1992:139).Pliktutredningen var helt enig när den föreslog att "behovetska styra" och att man genom den nya totalförsvarspliktenskulle ta ett samlat grepp på hela totalförsvaret. Den förstaprincipen hade godtagits av i 1992 försvarsbeslut,medan totalförsvarsplikten utifrån utredningens förslagbeslöts av en enig riksdag på grundval av propositionen1994/95:6. Totalförsvarsplikten innebär, att man kan få enrationell personalförsörjning oavsett hur personalbehovenkan komma att utvecklas , såväl kvantitativt somifråga om utbildningsbehoven för olika uppgifter.På två centrala punkter gick pliktutredningen emottankegångar hos dåvarande ÖB och den dåvarande moderateförsvarsministern. ÖB drev uppfattningen, att det militäraförsvarets behov skulle tillgodoses först genom att tilldelasde i olika avseenden mest kvalificerade bland de inskrivna.,och att de civila delarna av totalförsvaret skulle få dela påresten. Det betydde att det militära försvaret, även för sinaminst krävande uppgifter, t ex värnpliktiga som bär omkringpapper i ett bergrum, skulle komma före det civila försvaretsmest krävande uppgifter, t ex den som i räddningstjänstenhar att ta sig igenom eld och betong för att undsättamänniskor inne i svårt skadade byggnader. Pliktutredningenunderkände denna tankegång och hävdade, attbefattningsanalyserna måste styra, alltså respektivebefattnings krav på fysiska och intellektuella färdigheter.Statsrådet talade under utredningens gång om, borde "höja ribban", d v s först bedöma hur många sombehövdes totalt och sedan skärpa de fysiska och psykiskakraven så att övriga sållades ut. Utredningen vände sigbestämt mot den tankegången, som ju skulle innebära attstaten hade glidande skala för att "underkänna" en stor del avde värnpliktiga. I det gamla systemet hade dennautslagningsmekanism blivit allt påtagligare, genom att uppåten tredjedel av årskullen angavs som icke lämpad förmilitärtjänst. Den fanns en klar tendens att detta förstärkteutslagningsmekanismer i skola och arbetsliv.I det nya systemet, där man bara tar ut så många sombehövs, kommer man ifrån den tidigare linjen, som innebaratt den som inte fullgjort värnplikt därmed var klassad somsämre i något eller några avseenden. Genom attutbildningsreserven skall innehålla mönstrade lämpade förolika befattningsgrupper, vilket gör personalreserven meranvändbar i ett läge med behov av förstärkning, når manockså den sociala fördelen att inte ha kvar en offentligstämpel.Utbildningsreserven är avsedd att byggas upp så, att man upptill efter mönstring har en överblick över personer somkan tas ut för utbildning om behovet skulle öka till följd aven förvärrad hotbild. I och för sig skulle utbildningsreservenkunna vara betydligt mindre, om man tror att kapaciteten attkunna nyutbilda i ett skärpt läge är begränsad. Det gäller nogmilitär sida, men man kan tänka sig ett läge är flertaletkommuner använder egna anläggningar för att ge praktiskutbildning inom t ex räddningstjänst och omsorg. En storutbildningsreserv har också fördelen att ge större möjligheteratt tillgodose behov av specialkompetens, inte minstregionalt.Bland kriterierna för vilka som ska tas ut för utbildningfäste pliktutredningen stor vikt vid individens egnaönskemål. Bakom låg inte minst danska erfarenheter av attden som får en önskad utbildningsplats ofta presterar bättreän den som är ohågad, även om den senare i några avseendenskulle ha bättre värden i det ena eller andra testmomentet.Riksdagsbeslutet och pliktutredningens förslag varalltså stora steg framåt för att ge en förstärkt kvalitet inombåde militärt och civilt försvar. Det är illavarslande attpropositionen nu vill vrida klockan tillbaka och återinförastarka drag av rigiditet. Det är illavarslande när propositionenanvänder begreppet "allmän totalförsvarsplikt", eftersom allavet att begreppet "allmän" av hävd ska läsas som "manlig".Propositionen andas en stark önskan att markera just detmanliga, i meningen att i princip samtliga av mankön böråläggas en längre grundutbildning oavsett personalbehoven.Jämfört med om man lät utbildningsbehovet styra, innebärdetta att en större del av totalförsvaret än i pliktutredningensförslag får stark manlig dominans. Det kan inte vara enrimlig linje. Antag att en viss funktion skulle kunna lösasgenom några dagars komplettering ovanpå denyrkesutbildning män och kvinnor har. Genom att hävda att iprincip samtliga män ska genomgå mer än 60 dagarsutbildning blir en följd naturligtvis att dessa tränger bort ettantal kvinnor från krigsplacering. Vad finns det för rimligmotivering att satsa skattepengar på mer utbildning änuppgiften i sig kräver och få en sämre kvalitet?En varningsklocka ringer, när propositionen gång på gånghävdar att dess frångående av principer från pliktutredningengrundas på att man vill undvika "yrkesarmé". Det finns likalite nu som förr någon som pläderar för "yrkesarmé". vetvi att detta ord tidigare bara var en förevändning för attstoppa totalförsvarsplikt och föryngring inom civila delar ochför att det militära försvaret skulle få utbilda fler värnpliktigaän som behövdes.Det är mycket lätt att se att just det senare är vad somåsyftas också . fick erfara attslagordet "yrkesarmé" användes som skenargument för attstoppa totalförsvarsplikten och reformen inomvärnpliktssystemet. Ingen annan än skulle kunnainföra en yrkesarmé, och det finns inga tecken på att någotparti skulle ha sympatier för en sådan lösning.Folkpartiet har genom sin mångåriga kamp för ett flexibeltvärnpliktssystem mer än andra visat att , oavsettframtida försvarsbehov, kommer att ha större nytta avtotalförsvarsplikt än yrkesförsvar. Men pliktutredningenvisade, att ingen av de parlamentariker som grundligt sattesig in i frågan delade tidigare uppfattningar om att"yrkesarmé" var alternativet till systemet med helmilitariseratmanligt pliktsystem. Det är beklämmande att den nyeförsvarsministern väljer att återupprepa ett argument, somnyttjades för att stoppa en rad viktiga reformer för att ge ossett bättre militärt och civilt försvar.I takt med att andelen män och kvinnor som i en årskulluttas till pliktutbildning i totalförsvaret minskar, aktualiserasgivetvis frågor rörande ekonomisk ersättning och övrigaarbetsvillkor för de som genomgår utbildningen. Dit hörfrågor rörande ersättning under utbildning liksom vidutbildningens avslutande. Likaså i vilken utsträckningmoment eller avsnitt av utbildningen kan integreras ihögskoleutbildning och därmed underlätta att dessa germeritering för det civila arbetslivet. Övriga arbetsvillkorinom pliktutbildningen måste givetvis ges med det civilaarbets- och utbildningslivet likartad utformning. Redan idagförlegade och för krigsmakten särskilda disciplinsystemmåste avskaffas.Utbildning till civilförsvaretVad gäller de civila delarna av totalförsvaret måste djuptbeklagas att förslagen om direktrekrytering av unga så längeförhindrades. Hade en sådan införts t ex för 15 år sedanskulle vi ha haft en betydande grupp personer i åldrarna20-35 år utbildade för uppgifter inom bl a räddningstjänst.Vill man ha en någorlunda jämn åldersfördelning i enorganisation, vilket har många fördelar och också undvikersnabba utökningar och inskränkningar iutbildningsverksamheten, behövs alltså en långsiktiginriktning.Antag att det långsiktigt vore önskvärt med 150 000personer utbildade för att i krig eller svåra fredstidapåfrestningarna kunna tas i anspråk för räddningstjänst ochomsorg på nivå som förstärkning avkommunernas fredstida egna personal. En bedömning kanvara att en sådan utbildad i genomsnitt kan väntas varagripbar under - många kan användas menandra får i sina ordinare arbeten sådana funktioner att de görstörre nytta där också ur totalförsvarssynpunkt. Slutsatsenskulle då bli att det behövs en årlig utbildning av omkring10 000 personer och att organisationen är "uppfylld" efter l5år.Däremot vore det fel att nu alldeles för snabbt repareratidigare brister och i stället bygga upp organisationer redanpå genom att utbilda 30 000 män och kvinnor om året.Kostnaden skulle bli stor för att ta fram en sådan utbildning,som sedan kunde läggas ned då hela behovetvore täckt. uppehåll skulle utbildningen sedanåterupptas. Genom utbildningsreserven finns i och för sig enmöjlighet, om man ser ett kraftigt ökat hot, att göra enmassiv ökning . Detta bör bara tillgripas i ettläge då man ser stora risker i närtid.Enligt vår mening är det önskvärt att 1996 årsförsvarsbeslut innehåller en klar inriktning på hur mångasom bör utbildas förcivila totalförsvarsuppgifter, inklusive beredskap motfredstida katastrofer. Utbildningstidernas längd bör varieras,också i syfte att vinna erfarenheter av olika utbildningssättoch utbildningsmål. Det finns således intetillräckligt underlag för att ta ställning till propositionensförslag om inrättande av en civilbrigad.En viss utbildning kan ske i en följd eller vara uppdelad iolika avsnitt . Så mycket som möjligt avutbildning bör ske i den egna kommunen. Man bör prövaolika storlekar på utbildningsgrupper, inslag av självstudier,kvällsundervisning och andra alternativ. En del av utbildningkan kanske utföras i frivilligorganisationers regi. Överhuvudborde här finnas ett stort utrymme för kreativitet ochnytänkande, där de lokala initiativen bör ges så stortutrymme som möjligt. Det sämsta vore att söka efterliknaden gamla militära centralismen, där allt ska göras precis påsamma sätt av alla och strikt styrt uppifrån.I propositionen antyds att de enheter som ska grundutbildasför insatser i kommunen ska avses för såväl räddningstjänstsom vård. Den enskildes utbildning bör dock inte bli sådisparat som propositionen antyder. Kommunen har intepersonal som tjänstgör både i räddningstjänsten ochäldreomsorgen, eftersom en brandman och en hemsamaritknappast kan växla arbetsuppgifter med varandra. Vårtintryck är att olika befattningar bör ha huvudinriktning motolika verksamheter, som omsorg, räddningstjänst, samband,transporter, bevakning eller vad det kan vara.Sedan kan grupper med olika utbildning arbeta tillsammansi olika lägen. Vårt intryck är att propositionens tanke om attutbilda en del för att kunna utföra uppgifter inom ett mycketbrett spektrum motiverats bakvägen, nämligen att vissa skaha en ganska lång utbildning. Men även en längre utbildningger sannolikt bättre resultat, om den har en klararemålinriktning. Hade vi ett betydande antal personer, somgenomgått utbildning i räddningstjänst, vore vederbörandetill stor nytta också i det vardagliga livet, t ex omvederbörande hör till dem som råkar vara först på plats sedanen trafikolycka inträffat.Den principiella utgångspunkten måste emellertid vara attutgå från det faktiska behovet av personal och utbildning,och sedan låta detta styra hur många som tas ut.Befattningsanalyser ska styra utbildningsmål för respektiveuppgift. Dessa två grundprinciper från pliktutredningen ochriksdagsbeslutet skulle dock ryckas undan om man somi propositionen i stället vänder på resonemanget och baserartankegången på en könsfixering och menar att i principsamtliga män ska grundutbildas. Och inte nog med detta, detanges också att dessa män i princip ska utbildas mer än 60dagar.En sådan inriktning har flera skadeverkningar. Det leder tillhelt omotiverad mansdominans också inom civila delar avtotalförsvaret. Om det för en viss uppgift räcker med en kortutbildning, som enligt pliktutredningen kan åläggas denenskilde oavsett kön, får man sannolikt en bra blandning avmän och kvinnor. Men om man av "ideologiska" skäl pressarupp utbildningstiden i syfte att kunna ge samtliga män enlängre utbildning blir verksamheten ifråga starktmansdominerad. Finns det några rationella skäl att ocksåinom civila delar av totalförsvaret införa nya moment av totalmansdominans? Det vore en utveckling helt i strid mot enallmän strävan att i samhället att få jämnare könsfördelning iolika verksamheter.Påfrestningarna på den enskilde ska vara rationelltmotiverade. Den som tas ut för en utbildning ska känna attutbildningen och dess innehåll styrs av ett reellt behov. Ommotivet i stället är en könstanke att du ska utbildas minst 60dagar bara för att du är man undergrävs tilltron till systemet.Staten skulle i princip uppträda som mot de 100 000-tals"handräckare", som sedan togs in, inte föratt de behövdes i krigsorganisationen, utan för att statenskulle kunna säga att värnplikten var "allmän".Två månaders utbildning kan låta lite, men för enhögskolestuderande innebär det att minst en termins studierblir allvarligt störda. Vederbörande får svårt att följakursplanen. I ett pliktsystem får man alltid påfrestningar påenskilda, men den politiska målsättningen borde rimligenvara att söka minimera dessa, inte maximera dem.Grundprincipen bör därför vara att inte utbilda fler än sombehövs, och att strävan ska vara att låtautbildningsmålet styra utbildningens längd.En extra skadeverkan av inriktningen att söka grundutbildasamtliga män är, att man då också ianspråktar personer varsyrkesutbildning annars borde tala för att de i enberedskapssituation stannar kvar i sitt ordinarie yrke. Ettexempel kan vara byggnadsarbetare. I ett beredskapslägefinns stora behov att komplettera skydd och utföra andraarbeten. Det är då en misshushållning om ett antalbyggnadsarbetare utbildats för en helt annan uppgift inommilitärt eller civilt försvar.Längre utbildningstider än som behövs för uppgifteninnebär också en onödig statsutgift. Det är omöjligt attmotivera detta i ett läge när angelägna verksamhetersamtidigt är hårt pressade. Intrycket blir, att den offentligasektorns kvinnodominerade verksamheter pressas hårt,som staten satsar extra pengar bara för att kunnagrundutbilda alla män inom totalförsvaret.Om man utgår från verksamhetens behov, och t ex anger attför en viss funktion ska tusen personer tas ut och ha enutbildningsapparat för detta, får man en rationellpersonalomsättning. Men med propositionens tankegång att iprincip alla män skall utbildas, och att man därtill tar ut dekvinnor som så önskar, kommer den årliga utbildningen attfluktuera beroende på hur många kvinnor som anmälerintresse. förslag var i stället attkrigsorganisationens behov skulle styra. De kvinnor somanmält intresse skulle därvid helt likställas med de män somprövas. Oavsett kön kommer personligt intresse för en vissuppgift att vägas in. Totalantalet, som tas ut till utbildning,påverkas inte av faktorer som fluktuationer mellan årskullareller antal kvinnor som anmäler intresse.Propositionens tankegångar synes oss vara en återgång tillgammalt tänkande, att "folklig förankring" av totalförsvarethelt är en fråga om hur stor andel av männen somgrundutbildas. Med en totalförsvarsplikt och i ett moderntsamhälle med många servicefunktioner kommer flertaletvuxna medborgare att i krig ha viktiga uppgifter att utföra,flertalet med koppling till deras fredstida arbetsplatser. Detär föga risk att en del står utan uppgifter. Tvärtom är det i ettkrigsläge sannolikt att behovet att snabbt utföraarbetsuppgifter, att komplettera försörjningen och att ta handsom skadade och sjuka, att svara för barnen och att sökamildra verkningarna av krigshandlingar gör att mänskligarbetskraft kommer att te sig som en bristvara i krig, trots attvissa tillverkningar och annan fredstida verksamhet upphör.Korttidsutbildade bevakningssoldaterI propositionen föreslås en utökad bevakningsorganisation.Bevakningsenheter har funnits länge i svenskt totalförsvaroch har organiserats på olika sätt. När civilförsvaret avfolkrättsskäl för bad att få slippa beväpnadeenheter, de ordnings- och bevakningsenheter som liksomövrigt civilförsvar bestod av män i åldrarna ,förklarade försvaret sig villigt att ta över. Men i stället fördessa äldre skulle man ta in 20-åringar genom att ge sex-tioveckors utbildning åt "handräckningssoldater", alltsåvärnpliktiga som av fysiska eller andra skäl var begränsatanvändbara. (Resten av tiden skulle de vara billigarbetskraft. )När dåvarande ÖB senare i stället föreslog att man skullegöra en mer målmedveten utbildning i dessa förband ochredan vid uttagningen beakta de krav som tjänsten ställdeväckte det ett ramaskri hos både politiker och militärer för attutbildningstiden enbart skulle bli . Detta trots attutbildningen hade en klart högre ambitionsnivå än för dehandräckare som tidigare utbildats för att bevaka samma typav objekt. bejakade, som enda parti, förslageteftersom det låg i linje med principen att utbildningsmåletska styra utbildningens längd.Olika utbildningsmål bör således leda till att olika längd pågrundutbildningen. Denna tanke som sedanansågs helt förkastlig och möttes av det vanliga slagordet attleda till "yrkesförsvar" godtas nu i propositionen, somföreslår att man gör en genomgång över hela linjen för attsöka möjligheter till besparingar och kortare utbildningstidergenom att bättre beakta civila kunskaper och nyautbildningsmetoder.Mot denna bakgrund har i princip inget emot direktutbildar bevakningsförband ungefärmed den tid för uppgiften som fanns för de tidigare"bevakningsvärnpliktiga" och i dåvarande ÖB:s förslag. Menvi motsätter oss bestämt att sådan utbildning genomförs denärmaste 15-20 åren då det militära försvaret har ett stortöverskott av tidigare utbildade värnpliktiga med minst 7,5månaders utbildning. I den tidigare organisationen användecivilförsvaret bevakningsmän upp till efter genomfördmilitär grundutbildning, och man kan diskutera om kun-skaperna var tillräckligt aktuella och om de fysiska kravenkunde tillgodoses.Det vore att nu gå till den andra ytterligenheten ochkorttidsutbilda särskilda bevakningssoldater när det finns ettstort överskott av redan utbildade värnpliktiga i åldrarna . Verkligheten är ju att fram till slutet av 80-taletgrundutbildades för en organsation om 29 brigader mot dende nu föreslagna inriktningen tolv brigader.Det har lett till att försvaret har en lägre medelålder iden totala krigsorganisationen än någonsin i modern tid.Först kommer detta "överskott" att vara heltborta. Görs ytterligare organsationsminskningar fram till desskommer det att finnas ett överskott ännu längre.Denna "föryngring" är alltså en följd av att vi alltför längebehöll en överdimensionerad organisation. Statsfinansiellt ärdet naturligtivs ett slöseri att vi för miljardbelopp utbildatmer än dubbelt som många som behövs ikrigsorganisationen. Bristen på framförhållning illustreras avatt tusentals värnpliktiga utbildats till vissa brigader ännuåret innan brigaden lagts ned, trots att utbildningen varitinriktad krigsplacering (inklusive ipersonalreserv) i brigadförband. Det hade naturligtvis varitbättre om ett antal av dessa miljarder i stället satsats påmateriel.Tanken på snabbare "förbandsomsättning" för vissaförband är i detta läge helt orimlig.