mot · GI02Sf204 · 1995-01-25 00:00:00 — SammanfattningI motionen föreslås åtgärder för att göraläkemedelsförsörjningen mer kostnadseffektiv på såväl kortsom lång sikt. Totalt föreslås besparingar på drygt en miljardkronor per år.I motionen görs en genomgång av nuvarandeläkemedelsförmåner. Kostnadsutvecklingen redovisasliksom skälen till att kostnaderna stigit så kraftigt de senasteåren.Den av den borgerliga regeringen tillsatta utredningenLFU 92 föreslog en lång rad åtgärder för att förbättraläkemedelsförsörjningen. Flera av utredningens förslag börantingen genomföras eller studeras mera i detalj.I det senare fallet bör HSU 2000 ges tilläggsdirektiv.Förändringar av de avgiftsfria förbrukningsartiklarnaföreslås, vilket innebär en besparing för staten på brutto500--600 miljoner kronor.2. InledningDe statsfinansiella problemen kräver att alla utgiftsposteri den statliga verksamheten granskas. De politiska lösningarsom framför allt nyttjats för att stärka statsfinanserna har iprincip haft en sak gemensamt. Staten har vältrat överkostnaderna på konsumenterna genom högre egenavgifter,på kommuner och landsting som fått övertabetalningsansvaret och på skattebetalarna som tvingats avståstörre andelar av sina inkomster. Åtgärderna har kallats''sparande'', en oegentlig beteckning. Ett verkligt sparandeinnebär att resurser används mera effektivt. När det gällerläkemedel innebär det att läkemedelsförsörjningen måste blimer kostnadsdseffektiv. De förslag som läggs fram imotionen syftar framförallt till detta. Utgångspunkterna ärföljande:En god läkemedelsförsörjning kan inte begränsastill makt-, pris- eller kostnadsproblem. Läkemedel skallförebygga och bota sjukdomar. Sjukdom ger ofta upphov försvagad ekonomi för patienten. Därför måste en visssubventionering av läkemedel finnas. Utformningen avläkemedelssubventioner måste emellertid öka iträffsäkerhet, d.v.s. förmånen skall ges till de individersom drabbas av de högsta kostnaderna.Läkemedelsterapiskall vara kostnadseffektiv både i det enskilda fallet ochtotalt.Det är rimligt att kostnaderna för läkemedelsterapidelas mellan individ och det offentliga.Vårdproducenternas ansvar för läkemedelskostnaderna börvidgas. Frågan om ansvar och befogenheter när det gällerläkemedelsförmånen avser tre förhållanden: prissättningen,kostnadsbelastningen och finansieringen.Sverige bör iläkemedelssammanhang betraktas som en helhet, vilketinnebär att ansvaret för prissättning och finansiering måsteligga centralt. Att överföra kostnader från central nivå till enlägre nivå betyder inte i sig en besparing. I många fall kanmotsatta effekter uppstå.Läkemedelskostnaden utgör enförhållandevis liten del av de totala sjukvårdskostnaderna.De innovationer som kommit fram genom introduktion avnya läkemedel har däremot inneburit betydande förbättringarför patienterna men också ökad kostnadseffektivitet inomvården i form av kortare vårdtider, enklare medicinskaprocedurer och lägre omsorgskostnader.Huvuddelen av läkemedelskonsumtionen är att hänföra tilläldre patienter med livsvarig medicinering. Ettdecentraliserat upphandlingssystem styrt avvårdproducenterna leder lätt till att läkemedelskostnadernauppfattas som den lättast påverkbara kostnaden.Konsekvenserna för den äldre patientgruppen kan bliallvarliga, allra helst som deras inflytande på det politiskasystemet är svagt. En risk med decentraliseradeupphandlingssystem är att nya effektiva läkemedel undviks,eftersom de uppfattas som dyrare.Nya läkemedel är dock i allmänhet mer kostnadseffektivaän äldre varför en fördröjning när det gäller utnyttjande avnya läkemedel är skadlig. Ca avkonsumtionen av receptläkemedlens totalkostnad på 11miljarder kronor utgör kostnaden för produkter registrerade1992 eller . Nya produkter ger ofta en besparingseffektpå minst 2--3 gånger för samhällets totala kostnader för denbehandlade sjukdomen genom besparingar iläkemedelsförmånen, sjukförsäkringen, sjukvården ochsocialförsäkringen samt genom produktivitetsförbättringar inäringslivet.En minskad introduktionstakt av nya ochförbättrade läkemedelsterapier kan få långsiktigt negativaeffekter på den svenska innovativa läkemedelsindustrin, somutgör vår mest dynamiska high tech-industri.Läkemedelsindustrin exporterar av sinproduktion eller beräknat till 50--60 miljarderkronor. Produktion, investeringar och forskning skaparmånga arbetstillfällen i . Den svenska kliniskaforskningens höga kvalitet och rimligamarknadsförutsättningar har bidragit till industrinsutveckling. En decentralisering av ansvaret för prissättningoch finansiering av läkemedelsförmånen riskerar attframkalla allvarliga störningar. Läkemedelsindustrinsintjäningsförmåga kan något oegentligt sägas finansieraläkemedelsförmånen.Distributionen av receptläkemedelvid öppen vård svarar för av totalkostnaden.Detaljhandelsdistributionen av läkemedel har en unikutformning genom Apoteksbolagets detaljhandelsmonopol.Erfarenhet och teoretisk analys visar att monopol påmedellång och skapar ineffektivitet.Med dessa utgångspunkter läggs nu förslag som delskan genomföras snabbt och som leder till ökadkostnadseffektivitet, dels förslag som kräver en längregenomförandetid men som ytterligare befrämjer enkostnadseffektiv utveckling och som förbättrar och tryggarförhållanden framförallt för patienter med kostnadskrävandeläkemedelsterapi och sjukvårdande behandling.3. Nuvarande regler för läkemedelsförmånerVid mitten av 50-talet infördes bestämmelser ombegränsning av läkemedelskostnader m.m. Lagstiftningenhar ändrats vid ett flertal tillfällen. Förändringar ilagstiftningen har senast skett . Följandeläkemedelsförmåner inom den öppna vården gäller förnärvarande:Den som lider av långvarig och varaktigsjukdom har rätt att utan kostnad få läkemedel enligt en avregeringen fastställd förteckning över kostnadsfrialäkemedel.För förskrivna läkemedel (receptläkemedel) iövrigt är patientens pris enligt huvudregeln högst (regeringen föreslår en höjning till ). Dettaförutsätter dock att läkemedlet har ett av RFV fastställt prisoch att läkemedlet inte är undantaget från prisnedsättning.Köper patienten vid ett och samma inköpstillfälle mer än ettförskrivet läkemedel utgår extra perläkemedelspost. (Beloppet föreslås höjt till ).1975 infördes ett högkostnadsskydd för läkemedel ochannan sjukvårdande behandling. Utformningen har ändratsett flertal gånger. gäller att när patientenskostnader för läkemedel m.m. har uppgått till lägst 1 700kronor (föreslås höjt till 1 800) är patienten befriad från attbetala läkemedel och annan sjukvårdande behandling underen tolvmånadersperiod räknat från det förstavårdtillfället/läkemedelsköpet. För föräldrar som har vårdom flera gemensamma barn beräknaskostnadsbefrielsen gemensamt för barnen.Vissaförbrukningsartiklar (stomihjälpmedel, injektions- ochtestmaterial för diabetiker samt inkontinenshjälpmedel)tillhandahålls kostnadsfritt. Specialdestinerade livsmedelsubventioneras också.4. KostnadsutvecklingenKostnaderna för receptförskrivna läkemedel, friaförbrukningsartiklar och prisnedsatta livsmedel uppgicktotalt till . Därav betalade staten9 330 miljoner och patienten 2 660 miljoner kronor.I löpande priser har läkemedelskostnaderna mellan 1989och 1993 ökat . Motsvarande ökning förförbrukningsvaror och livsmedel har varit 72 respektive 50procent. Enligt RFV har kostnaderna 1993 för rabatteradeläkemedel ökat , för fria förbrukningsartiklarmed och för livsmedel med 10,6 procent.Patienternas egenavgifter för läkemedel har som jämförelseökat från 1981 till 1994. I fastpenningvärde motsvararar detta eller ca 9procent per år.Den låga kronkursen påverkar priserna på importeradeläkemedel. Dessa svarade 1993 för avläkemedelskonsumtionen. Att kostnadsökningarna förläkemedel (volym och prisökningar) endast uppgått till 6,7procent tyder på att de utländska företagen inte tillåtitskompensera sig för kronans fall fullt ut. Vid fortsatt lågkronkurs skapas framtida risker för en en höjd prisnivå. Dettagäller framför allt nyintroducerade läkemedel.5. Orsaker till kostnadsökningenKostnadsökningarna för läkemedelsförmånen beror påökade förskrivningsvolymer, övergång till nyare ochdyrbarare preparat, övergång från sluten till öppen vård,ÄDEL-reformen samt kronans sjunkande värde.5.1. FörskrivningsvolymerÖkande förskrivningsvolymer beror i första hand pådemografiska faktorer. En åldrande befolkning har högresjukvårdsefterfrågan. Den kraftigtökande förtidspensioneringen bidrar också till ökadläkemedelskonsumtion. Ytterligare en orsak till ökandeförskrivning kan vara ändrade förskrivningsvanor hosläkarna.5.2. ÄDEL-reformenÄDEL-reformen -- överförandet av ansvaret föromvårdnaden av de äldre från landstingen tillprimärkommunerna -- har givit upphov till ökade statligakostnader för läkemedel. När primärkommunerna driverlångtidsvård på samma villkor som den tidigarelandstingsvården, har kommunerna också övertagitbetalningsansvaret för läkemedel. Primärkommunerna harsträvat efter att överföra de äldre patienterna till mer hemlikavårdformer, s.k. eget boende. Sjukvårdande behandling ochinköp av läkemedel betraktas då som öppenvård även omservicehusets personal ombesörjer inköpen av läkemedel föralla patienter. Apoteksbolagets marginaler ligger ca 10procent högre för försäljning till öppenvården jämfört medslutenvården, vilket ledde till en kraftig vinstuppgångallrahelst som skillnaderna i kostnader för expedition tillålderdomshem/och sjukhem (slutenvård) tordevara små om inte obefintliga.5.3. Nya läkemedelYtterligare en faktor som höjt kostnaderna för läkemedelär nya, bättre läkemedel med högre priser (i princip för atttäcka forskningskostnader). Ökade kostnader för läkemedelpå grund av förnyelse av läkemedelssortimentet utgör dockinte en kostnadsfördyring för vården totalt. Effektivareläkemedel förkortar behandlingstider och åstadkommerlägre operationsfrekvens och underlättar möjligheterna attbehandla patienten i öppen vård med minskande vårdtidersom följd. En övergång till läkemedelsterapi från merintensiv sjukvårdande behandling kan leda till fördyringar,om inte de uppnådda rationaliseringsvinsterna ''tas hem''.Frågan berörs senare.5.4. KostnadsbedömningarnaÄnnu en faktor som försvårar bedömningen av denverkliga utvecklingen av läkemedelskostnaderna ärhögkostnadsskyddet. Det täcker både sjukvårdandebehandling (läkare-, distriktssköterske- ochsjukgymnastbehandlingar etc.) och läkemedelskostnader.Det går därför inte att rättvisande skilja på kostnadsökningarför sjukvårdande behandlingar ochläkemedelsförsörjningen. Kronans minskande värdeförsvårar också analysen av kostnadsutvecklingen.6. DetaljhandelnDetaljhandelsdistributionen av läkemedel regleras av lagenom detaljhandel med läkemedel. Staten har tillApoteksbolaget överlåtit rätten att driva apotek. Ävenslutenvården måste upphandla sina läkemedel viaApoteksbolaget även om sjukvården själv kan driva sinasjukhusapotek, d.v.s. den interna apoteksverksamheten.Läkemedel som subventioneras måste avförsäkringsgivaren erhålla ett högsta av försäkringen ersattpris, vilket fastställs av RFV efter förhandlingar. Vidinförandet av apoteksmonopolet överlätsprisförhandlingarna medläkemedelstillverkarna/importörerna märkligt nog tillApoteksbolaget. Detta innebar dels att bolaget varensamdistributörer i detaljhandelsledet, dels kunde bolagetvid förhandlingar fastställa högstpriser för leverantörerna.Apoteksbolaget kunde således förhållandevis suveräntfastställa både apotekens inköps- och försäljningspriser.6.1. Nya prissättningsrutiner och referenspriserI och med införandet av ny konkurrenslag i samband medEES-avtalet och EU-anslutningen överlätsförhandlingsrätten med läkemedelsleverantörerna frånApoteksbolaget till RFV. Den nya ordningen innebär attRFV och leverantörerna överlägger om detförsäkringsmässiga priset på framförallt nyintroduceradeprodukter. Anser leverantören att det erbjudna priset är förlågt råder fri prissättning, men produkten i frågasubventioneras då inte av läkemedelsförsäkringen. Påläkemedel som inte receptförskrivs råder fri prissättning. Påäldre produkter där patenttiden gått ut fastställs priset medledning av det lägsta priset för motsvarande generiskakopior. Det pris som ersätts enligt huvudreglerna kan intebetinga högre pris än över den lägst prissattalikvärdiga generiska produkten. Priserna fastställs med ipraktiken en sexmånadersförskjutning. Att fastställareferenspriser tätare leder till administrativa merkostnaderoch läkarna tyngs av informationsflödet. Täta förändringarav referenspriser tvingar till täta produktbyten vilket är ennackdel särskilt för äldre patienter. Vi bedömer att ytterligarebesparingar inom referensprisets ram inte är rationellt.7. Kostnadsutveckling och prissätting i detaljhandelnSocialförsäkringens läkemedelskostnader utgår till ca 30procent som ersättning för distribution m.m. av läkemedelmot recept. Kostnaderna är förhållandevis höga, inte minstmed tanke på vårt relativt glesa apoteksnät med enövervältring av arbete (=kostnader) på konsumenterna.I RFVs remisskrivelse med anledning av LFU 92 (SOU1994:110) konstateras också att produktiviteten är betydligthögre i vissa jämförbara länder. Samma slutsats kom ocksåLFU 92 fram till, men betonade dock att det finns betydandesvårigheter att göra internationella jämförelser både vadgäller produktivitet och kostnader. Val av växelkurser vidjämförelser kan bl.a. snedvrida resultatet. Olikainstitutionella faktorer, t.ex. att Apoteksmonopolet i Sverigehar monopol både på öppenvårdsförsäljningen och påförsäljningen till slutenvården, ger en skev jämförelse,eftersom slutenvården i andra länder erhåller sina leveranserdirekt från partihandeln. Apoteksbolagets genomsnittligamarginaler blir lägre eftersom de avser ett genomsnitt avmarginaler till slutenvården (med genomsnittligt lägremarginaler) och öppenvårdsförsäljningen (medgenomsnittligt högre marginaler). Enligt förslag i LFU 92skall möjligheter också öppnas i för direktleveranserfrån partihandeln till slutenvården. Detta bör ske snarastmöjligt, så att alla prispressande möjligheter inomsjukvården kan tas till vara. En minskning av marginalenmed skulle innebära 30--40 miljoner kronorlägre kostnader för sjukvården.Under sista delen av och första delen av var Apoteksbolagets nominella bruttovinster påmonopolförsäljningen lägre eller i nivå med motsvarandevinster för dagligvaruhandeln. harApoteksbolaget i förhållande till dagligvaruhandeln legat påmarkant högre bruttomarginalnivå. Om utvecklingen --1993 hade anpassats i samma takt som inomdagligvaruhandeln hade den sammanlagda läkemedelsnotan,d.v.s. utgifterna för allmänheten och RFV under dennaperiod, varit ca lägre. Hade''benchmarking'' nyttjats för att jämföra Apoteksbolagetsutveckling av den monopolsatta bruttovinsten medkonkurrensutsatt verksamhet hade prisnivån tillkonsumenterna kunnat sänkas i en första omgång med 6--7procent eller 800--per årsbasis. I LFU92 konstaterades också att företaget inte varit utsatt förtillräcklig konkurrens. ADB-utvecklingen bedömdes somsvag och kostnadsredovisning och kostnadskontroll hadebetydande brister.Att förhållandena utvecklats på det här sättet är naturligteftersom Apoteksbolaget haft fullständig rådighet både överinköpspriser genom priskontrollen och över sinaförsäljningspriser som bolaget haft monopol påförsäljningen och produkterna som sålts varitsubventionerade.Fr.o.m. har förutsättningar förstatsmakternas styrning av Apoteksbolaget avsevärtförändrats. Enligt 3 § lagen (1981:49) om begränsning avläkemedelskostnaderna, m m skall RFV fastställa pris påläkemedel, som omfattas av läkemedelsförmånen: Lagen gerRFV möjligheter att besluta om Apoteksbolagets marginaler.Frågan är dock inte belyst i förarbetena till lagen. När RFVövertog ansvaret för prissättningen av läkemedel valde RFVatt fastställa apotekens inköpspris efter förhandlingar medläkemedelsföretagen för att därefter erhålla försäljningsprisgenom att den av fastställdamarginalen adderades. Mer kostnadseffektivt vore att RFVförhandlar dels med industrin om inköpspris, dels medApoteksbolaget eller efter en avreglering med fleradistributörer om försäljningspris. När detta senare fastställsskall generella rationaliseringskrav finnas med iberäkningarna.Inga lagändringar behövs för att genomföra en sådanändring av fastställande av försäljningspris.Mot bakgrund av redovisade uppgifter är enmarginalsänkning som inbringar ca inteorealistisk. Apoteksbolaget använder sig av procentuellamarginaler som är relativt likartade för hela sortimentet.Omsättningsökningar beroende på en förnyelse avsortimentet ger kraftigt ökade täckningsbidrag, eftersomhanteringskostnaderna i stort sett är konstanta i förhållandetill volym (antalet läkemedelsförpackningar) och såledesendast marginellt påverkas av den ökade omsättningen.De nu beskrivna förhållandena kommer till synes iApoteksbolagets stigande vinster, trots att ca en halv miljardkronor kom att ''döljas'' genom betydande förluster påinvesteringar i bolagets pensionsstiftelse 1991 och 1992. av dessa tidigare förluster återhämtades dock 1993.Apoteksbolagets styrelse har konsekvent följt en policy sombyggt på att marginalerna skall sänkas först i efterskott.Dessa sänkningar har sedan kompenserats av den fortgåendeförändringen i omsättning och allt dyrare produkter. Skullede utländska läkemedelsfabrikanterna återvinnaen del av ''devalveringseffekterna'' genom sänkt kronkursskulle Apoteksbolagets vinst öka än snabbare.De nu berörda faktorerna understryker vikten av att RFVså snart som möjligt tillämpar rutiner som syftar till attpåverka Apoteksbolagets marginaler i ett tidigare skede.Vi föreslår att RFV går över till den föreslagnaprissättningsrutinen med inlagda rationaliseringskrav påApoteksbolaget. Per helår bör detta leda till enkostnadssänkning för staten med 500 miljoner kronor.8. Avgiftsfria förbrukningsartiklarFörsäkringskostnaderna för avgiftsfriaförbrukningsartiklar vid sjukdom -- diabetes, stomi ochinkontinens -- ökar kraftigt. Ökningen mellan 1989 och 1993har uppgått till ca 78 procent.Ökningstakten var relativt åren 1989--1992 meden svagt minskande ökningstakt från 11 till 9 procent.Ökningen sköt dramatiskt fart meddrygt . Detta har samband med ÄDEL-reformen.Förskrivning av förbrukningsartiklar skall ske individuelltför varje patient. Antalet personer som får förskrivnainkontinenshjälpmedel är 200 000, varav 42 000 ärsjukhemsboende, ca 100 000 pensionärer i eget boende samt50 000 personer i aktiv ålder.ÄDEL-reformen innebär att patient som tidigare vårdatsinom den slutna vården fördes över till eget boende medpåföljd att läkemedel, förbrukningsartiklar och sjukvårdandebehandling bekostades inom öppenvårdensfinansieringssystem. ÄDEL-reformen innebar att landstingoch kommuner genomförde en skatteväxling somprimärkommunerna övertog vården av personer som vårdatsinom landstingens långtidsvård. I samband med dennaförändring hade inte statsmakterna avsett att kommunernaskulle vältra över kostnader för läkemedel ochförbrukningsartiklar på den statligt finansieradeläkemedelsförmånen. Övervältringen av kostnadenmotsvarar ca 20--av totalkostnaden förinkontinensskydd på , d.v.s. 200--250miljoner kronor. Motsvarande kostnadsövervältring harockså skett på läkemedelssidan.Inkontinensbesvären kan vara av olika svårighetsgrad. finns möjligheter att lindra och t.o.m. bota besvären medsjukgymnastik, operation och viss medicinsk behandling.När utdelningen av inkontinensskydd sker utan kostnad försjukvården och patienten blir incitamenten att bota besvärensvaga med försämrad livskvalitet, risker förurinvägsinfektioner och betydande kostnader som följd. Idetta sammanhang bör också nämnas att det finnsinkontinensskydd av icke engångstyp till måttliga priser,med hög livslängd och som är bekvämare att nyttja.Socialstyrelsen har följt upp ÄDEL-reformen. I dennaberörs också användning av inkontinensskydd ochutvärderingen visar att förhållandena inte ärtillfredsställande. Patienter som inte från början ärinkontinenta förmås använda blöjor med manifestinkontinens som följd. Hanteringen av hjälpmedlen visardessutom på bristande kunskaper.Med tanke på statens kostnader och de brister ianvändningen som dokumenterats föreslås följande:1. Förskrivning av inkontinenshjälpmedel första gångenfordrar läkarundersökning eller undersökning avdistriktssköterska med särskild kompetens. Om besvären ärmilda, skall inte engångsmaterial förskrivas utan patientenskall hänvisas till inkontinensskydd som kan återanvändas.Dessa hjälpmedel skall inte subventioneras.2. Vårdpersonal på sjukhem och skallinformeras om olika behandlingsformer för inkontinens ochom användning av inkontinenshjälpmedel etc.3. Tillkomsten av egenvårdsapotek vidgarförsäljningskanalerna för icke engångsmaterial.Postorderhandeln är ett utomordentligt alternativ för den härtypen av produkter, som har haft svårt att komma ut påmarknaden genom skeva konkurrensförhållanden.4. Apoteksbolaget har varit dominerande när det gällerleveranserna av inkontinenshjälpmedel. Precis som vidläkemedel som täcks av läkemedelsförmånen skall RFVfastställa det försäkringsmässiga priset eventuellt genomolika upphandlingsförfaranden. skall genomsin tillsyn kontrollera att kapaciteten vad gäller avhjälpandetav inkontinensbesvär är tillfredsställande och att nyabehandlingsmetoder uppmuntras.5. Primärkommunerna, som vid skatteväxlingentillgodogjort sig kostnader för vård av äldre tidigaresjukhemsboende, bör bära kostnaderna förinkontinenshjälpmedel, 200--. Dettabelopp skall avräknas mot det kommunalautjämningsbidraget.6. All erfarenhet visar att viss egenbetalning krävs förrationell konsumtion. För patienter som är hänvisade tillengångsmaterial skall därför viss betalning inrymmas ihögkostnadsskyddet som (i enlighet med tidigare förslagfrån Moderata samlingspartiet) föreslås uppgå till 1 900kronor. För gravt handikappade patienter med mångafunktionshinder kan läkare med speciell behörighet ha rättatt skriva ut helt fria hjälpmedel.De nu föreslagna åtgärderna bör leda tillkostnadsminskningar för staten om ca 500 miljoner kronor.Från kommunerna drar staten in 200--250 miljoner kronormotsvarande delar av den tidigare övervältringen avkostnaderna som primärkommunerna har gjort vad gällerläkemedel och inkontinensmedel. 250 miljoner motsvararendast en del av den övervältring som skett.Om ca 50 000 patienter med inkontinensbesvär kan hjälpasmed enklare hjälpmedel respektive sjukvårdande behandlingbör statens kostnader minska med ca 250 miljoner kronor.Viss betalning via högkostnadsskyddet bör minska statensutgifter med 5--av halva totalkostnaden på 500miljoner kronor, d.v.s. 25 respektive 50 miljoner kronor.Kostnaderna drabbar de patienter som har lägstläkemedelskostnad och annan sjukvårdande behandling.Slutligen kommer effektivare upphandling och RFVsmöjligheter att fastställa priser att öka effektiviteten både iupphandling och distribution. En effektivisering på 5--10procent bör inte vara utesluten, dvs ca 15--30 miljonerkronor.För att öka kapaciteten vad gäller medicinsk behandling avinkontinens bör staten anvisa tilllandstingen. bör vidare ges i uppdrag att utgeråd angående inkontinens i enlighet med vad som anförtsovan.Statens minskade kostnader för inkontinenshjälpmedeluppskattas brutto till 500--600 miljoner kronor.9. PartihandelnApoteksbolaget är ägare till det dominerande partihandelsföretaget/droghandelsföretaget inomläkemedelsbranschen, som har en marknadsandel på ca 70procent.Som framgått av LFU 92 och Konkurrensverketsremissyttrande fordras det mycket starka skäl för att ettägarsamband skall bestå mellan och ett första steg skall göras till ett självständigt ochfrån Apoteksbolaget fristående företag. Med hänsyn tillstatens knapphet på finansiella resurser bör en försäljning avADA övervägas. Det är inte befogat -- med hänsyn tillstatens skuldproblem -- att staten skall driva ett företag somminst lika effektivt kan drivas i privat regi.Vi föreslår att i ett första steg skiljs frånApoteksbolaget samt att avyttras så snart lämpligttillfälle erbjuder sig.