mot · GI02A288 · 1995-01-25 00:00:00 — Det finns i en växande grupp unga vuxna somformellt betraktas som vuxna, men som i praktiken saknarmöjlighet att etablera sig i vuxenlivet. Skillnaderna mellangenerationerna i fråga om levnadsstandard har ökat undermånga år. Med dagens stora budgetunderskott hotas ocksåkommande generationer av en skådadskuldbörda, förorsakad av dagens och gårdagensbeslutsfattare. Av de problem som dagens unga brottas medär den höga ungdomsarbetslösheten det största problemet.En förutsättning för att lösa detta problem långsiktigt är ensamhällsekonomi i balans och ett livskraftigt näringsliv.Även om det kan skapa omställningsproblem ärungdomsgenerationen betjänt av att de problem som skapatden höga arbetslösheten bland ungdomar och de enormaunderskotten i de offentliga finanserna åtgärdas. Men denekonomiska kris upplevt under början av 1990-taletfår inte leda till att den offentliga sektorn överger sinaambitioner att stödja ungdomar att få ett fotfäste påarbetsmarknaden. Ambitionen måste i första hand vara attunderlätta, stödja och uppmuntra till egna initiativ och egetansvarstagande. Men den offentliga sektorn måste ocksåutgöra ett effektivt skyddsnät när de sociala nätverken ochdet personliga initiativet inte räcker.Den allt längre etableringsfasen har gjort att frågan ställsom vem som ska betala för denna etableringstid. Omföräldrarna, marknaden (lönebildning etc.), offentligasystem (studiebidrag, subventioner etc.) eller ungdomarnasjälva (lägre standard) ska ta ett större ansvar. Det är nognödvändigt att alla aktörer tar ett större ansvar. Det politiskasystemet har en avgörande roll i att skapa godaförutsättningar, regelverk och skyddsnät. Det måste ocksåmöjliggöra för föräldrarna, ungdomarna själva ochmarknaden att klara av de utmaningar som framtiden ställer.Olika stödsystem och skyddsnät bör utformas så att de på ettsocialt och fördelningspolitiskt acceptabelt sätt möjliggör ettsådant ökat ansvarstagande när den offentliga sektorn pågrund av den stora skuldbördan har begränsade möjligheteratt utöka sina insatser.När ungdomsarbetslösheten diskuteras är det viktigt att slåfast att det allvarligaste är långtidsarbetslösheten. Om mångahar en kort tids arbetslöshet är det ur social ochsamhällsekonomisk synpunkt mindre problematiskt än omett mindre antal har lång tids arbetslöshet. Risken för socialutslagning och svårigheter att över huvud taget komma in påarbetsmarknaden ökar i en sådan situation. Situationen sområder , och kan bedömas råda under denärmaste åren är så allvarlig att alla möjligheter måsteövervägas för att undvika långtidsarbetslöshet.Otraditionella grepp måste därför prövas. Vi står inför enhistorisk utmaning att hantera den svåra situation somuppkommit på arbetsmarknaden så att vi undviker att storaungdomsgrupper permanent slås ut från den reguljäraarbetsmarknaden.Regeringens program mot ungdomsarbetslöshetenI valrörelsen lovade socialdemokraterna att en garantiskulle införas som gav alla ungdomar rätt till enutbildningsplats eller ett arbete . Ibudgetpropositionen förvandlades denna garanti till enmålsättning. Och de åtgärder som presenteras kan rimligtvisinte svara mot de höga förväntningar som skapades ivalrörelsen.Förutom att åtgärdsprogrammet är otillräckligt och saknarrelevanta delar saknas också principiella resonemang sommotiverar de ställningstaganden som görs. Att utanprincipiella avvägningar när det gäller kommunernas rollvisavi staten plötsligt ålägga kommunerna ansvaret förmyndiga människor upp till är symptomatiskt för detprogram som presenteras. Varför ska kommunernas ansvarsluta just vid ? Hur ska de kostnader som åläggskommunerna regleras utifrån den av antagnafinansieringsprincipen? Inga principiella motiv anförs hellerför att avskaffa myndiga människors rätt att få del av denarbetslöshetsersättning som de kvalificerat sig för.Positivt är förslaget om datortek, som bör prövas. Meneftersom det samlade greppet är oklart och otillräckligtmåste en mer genomarbetad strategi utarbetas och föreläggasriksdagen. En sådan strategi bör innehålla de delar somnedan diskuteras.Ungdomars situation på arbetsmarknadenUngdomars ställning på arbetsmarknaden är intimtsammankopplad med arbetsmarknadens utveckling i stort.Därmed är ungdomars arbetsmarknadssituation till stor delavhängig den allmäna ekonomiska utvecklingen.Ungdomarna kännetecknas, i förhållande till den övrigaarbetskraften, främst av kortare erfarenhet och i regel lägrekompetens. Dessutom är lönebildningen i ocharbetsrättsliga regler så utformade att ungdomar i störreutsträckning än andra grupper drabbas när sysselsättningengår ner. Detta tar sig sammantaget uttryck i att arbetslöshetenför ungdomar upp till trendmässigt är drygt två till tregånger så hög som för den övriga arbetskraften.För de allra flesta rör det sig om avarbetslöshet innan de får ett jobb, men det är ändå alltförmånga som, inte minst , kommit att drabbasav allt längre arbetslöshetsperioder.Olika grupper av ungdomar möter olika svårigheter påarbetsmarknaden. Därför är det nödvändigt att diskuteraolika former av åtgärder, helt enkelt för att de skall lösa olikaproblem. För en stor grupp ungdomar är -- trots allt --övergången från skola till arbetsliv relativt oproblematisk.Det hindrar inte att det finns skäl att diskutera åtgärder medanknytning till utbildningssystemet och/ellerarbetsmarknaden med utgångspunkt från ettungdomsperspektiv.För en, relativt sett, mindre grupp ungdomar finns det --i synnerhet under lågkonjunktur -- dessutom skäl att vidtasärskilda åtgärder för att stärka deras konkurrenskraftoch/eller att underlätta deras inträde på arbetsmarknaden. mån det rör sig om ''särlösningar'' för ungdomar, är detviktigt att undvika alla former av inlåsningseffekter. Bl.a.därför är möjligheterna till olika former av vuxenutbildningviktiga.Morgondagens arbetsliv behöver ungdomars kompetensFlertalet bedömare synes eniga om att utvecklingengår i riktning mot ett allt mer kunskapsintensivt arbetsliv, isåväl privat som offentlig sektor. Den svenska valutans lågavärde efter att kronan tilläts flyta fritt och denhöga arbetslösheten får inte leda till slutsatsen att börinrikta sig mot att i ökad utsträckning konkurrera med lågalönekostnader. Politiken måste även fortsättningsvis inriktasmot en strategi som främjar kapitalbildning och uppbyggnadav arbetskraftens kompetens. Teknisk förnyelse,produktutveckling och kompetensutveckling måstekänneteckna svenskt näringsliv på 2000-talet.Utan en sådan inriktning blir det också svårt attupprätthålla höga ambitioner på det sociala välfärdsområdetoch motverka orimliga skillnader mellan olika delar avarbetskraften. Därmed skulle det vara möjligt att hålla en,internationellt sett, hög lönenivå, vilket i sin tur skulleinnebära att basen för välfärdssamhället tryggades.I detta sammanhang är det viktigt att påpeka att detkunskapsintensiva arbetslivet ställer höga krav på såväl deanställdas kompetens, som på deras beredskap att medverka iett närmast kontinuerligt förnyelsearbete. Genom den snabbaförändringstakten i det alltmer internationaliserade ochteknologiskt avancerade näringslivet kommer en allt bredareoch djupare grundutbildning samt återkommandekompetensutveckling att bli allt viktigare. Det är därförviktigt att system och incitament skapas som främjarutbildning, kompetensutveckling och möjligheter för allamänniskor att förstärka sin konkurrenskraft genomomskolning och vidareutbildning.Också med en ekonomisk politik efter de linjer somskisserats ovan är det emellertid mycket som talar för att detkommer att bli svårt att nå målet full sysselsättning. I ettarbetsliv med allt större krav på arbetskraftens kompetensoch erfarenhet finns det också ökande risker för att vissagrupper och ungdomar utan arbetslivserfarenhet får alltsvårare att ta sig in på arbetsmarknaden. finns detmycket som talar för att det är i tjänstesektorn, (handel,finansiella tjänster, konsulter, utbildning, transporter ocholika slag av service gentemot företag, offentlig sektor ochprivatpersoner) som det stora antalet nya arbeten kommer attkunna skapas. Detta innebär också möjligheter förungdomarna. Även om de generellt saknar den erfarenhetsom den äldre arbetskraften besitter, är deras utbildning iregel mer omfattande och, framför allt, mer aktuell. I dettahar ungdomarna en viktig ''konkurrensfördel''.Sysselsättningsintensiv tillväxt kräver minskadeskattekilarFör att främja den ekonomiska tillväxten men också för attden ska bli så sysselsättningsintensiv som möjligt bör strävanvara att minska skattekilarna, dvs. det samlade skatteuttagetpå inkomstökningar. Enligt ett vedertaget sätt att räkna ärskattekilen på inkomst av arbete . En högskattekil på arbetsinkomster fördyrar arbetskraften i relationtill kapitalet. Höga arbetsskattekilar leder ofta till att vissatjänstemarknader helt slås ut eftersom det finns alternativutanför marknaden som inte tyngs av skattekostnader. Detkan gälla hemarbete, svarta tjänster, subventioneradekommunala tjänster. Dessa problem diskuteras utförligt iTjänsteutredningens betänkande (SOU 1994:43).Frågan om skattekilarnas inverkan på sysselsättningen ärviktig för att vi ska kunna komma tillrätta medarbetslösheten långsiktigt. Det kan också vara på sin plats attpåpeka att det inom ett givet skattetryck går att omfördelaskattebördan så att de skadliga effekterna minskas. Ett sättatt minska arbetsskattekilarna inom ett givet skattetryck kanvara att omfördela en del av arbetsbeskattningen till ökadbeskattning av miljöbelastande utsläpp, energiförbrukningoch förbrukning av ändliga naturresurser, en så kalladskatteväxling. Denna fråga utreds av enstatlig utredning (dir. 1994:11). Andra vägar att minskaskattekilarna är att samhällsekonomiskt utrymme skapas förskattesänkningar på arbete och/eller att momsen på tjänsterkan sänkas (vilket kräver modifiering av EG:s sjättemomsdirektiv).Tjänsteutredningen konstaterar att företag som arbetarmed tjänster som också kan utföras i hemmet drabbas hårtav höga skattekilar. Skälet är inte bara konkurrensen frånhemmaproduktion utan också den förhållandevis storatillgången till svarta tjänster. Utredningen, som gjorts av LarsVinell, föreslår sänkta skattekilar för främst hushållen när deska köpa tjänster såsom städning, tvätt, trädgårdsarbete,inköp, barnpassning och arbetskostnaden för reparation ochunderhåll av en bostad. Nationalekonomerna har i boken en marknadför hemarbete? (1994) också presenterat förslag i dennariktning. Gemensamt för de båda är att deras förslaginnehåller en avdragsrätt på inkomstskatten, och i Pålssonsmodell även de sociala avgifter som arbetsgivaren betalar.Därmed skulle efterfrågan öka på hushållstjänster och nyajobb skapas. och menar också att en sådanmodell skulle höja produktiviteten eftersom de som avlastashushållsarbete, exempelvis dubbelarbetande kvinnor, skullekunna använda ledig tid för de uppgifter de är specielltutbildade och skickade för.Kristdemokraterna delar i stor utsträckning det principiellaresonemang som ligger bakom strävan att öppna upp denprivata tjänstemarknaden för hushållen och därmed skapanya arbetstillfällen, minska antalet svartjobb och ökalivskvaliteten för många människor, somproduktiviteten i hela ekonomin i dagens läge skulle höjas.Avdragsrätten är dock något som KdS avvisat. I avvaktan påatt de principiella ställningstagandena tillTjänsteutredningens betänkande görs vore det önskvärt att --som en akut arbetsmarknadspolitisk åtgärd -- öppna upphushållsmarknaden för ungdomar.Lagar och avtal på arbetsmarknaden får inte missgynnaungdomarDebatten om såväl arbetsrättslagstiftningen, somlönenivåernas betydelse för ungdomars möjligheter påarbetsmarknaden har varit intensiv. I och medde förändringar av lagen om anställningsskydd (LAS) somnuvarande riksdagsmajoritet beslutat om har arbetsrätten''återställts''. De ändringar som den förra regeringen vidtogför att bl.a. underlätta inträdet på arbetsmarknaden för ungamänniskor har avskaffats. Bland annat har möjligheten tillvisstids- och provanställning sänkts från tolv till sex månaderoch rätten avskaffats för arbetsgivaren att undanta tvåpersoner innan regeln ''sist in -- först ut'' tillämpas. Deförändringar som gjordes av den förra regeringen var rimligaoch var framförallt inriktade för att underlätta inträdet påarbetsmarknaden och undvika att ungdomar slås ut i allt förstor utsträckning vid en konjunkturnedgång. De ändringarsom var gjorda var också en rimlig avvägning mellanbehoven av trygghet för äldre arbetstagare å ena sidan, ochmöjligheten för yngre, nytillträdande, å den andra.Lönernas inverkan på arbetslöshetenNär det gäller frågan om ungdomslönernas betydelse är detviktigt att poängtera att den dominerande faktorn ärefterfrågeutvecklingen i ekonomin. Men det är självklart attäven priset på arbetskraft påverkar. Det intressanta är dettotala priset, alltså lön inklusive inkomstskatt,arbetsgivaravgifter och moms. Givet en viss efterfråganpåverkar arbetsgivarens totala lönekostnad antalet anställdasamt benägenheten att anställa erfaren eller oerfarenarbetskraft. Men även vid en given efterfrågan i ekonomin äreffekterna av arbetskraftskostnaderna olika i olika branscher.Generellt sänkta ungdomslöner är en tveksam metod medtanke på de stora sänkningar som skulle krävas för attsysselsättningen för ungdomar skulle höjas nämnvärt.Däremot talar mycket för att en lönebildning ochskattepolitik som medverkar till att den totalaarbetskraftskostnaden inklusive löner följer produktiviteten iolika yrken kan främja nya arbetstillfällen utan att äldrearbetskraft slås ut. Detta skulle nämligen skapa många nyajobb som inte finns.Man måste i sammanhanget poängtera att det ärarbetsmarknadens parter som har ansvaret för en rimliglönebildning. Statens uppgift är att överväga hurskattesystemet bör utformas för att bidra till att skapa nyaarbetstillfällen och underlätta ungdomars inträde iarbetslivet. Arbetsmarknadens parter bör ta sin del avansvaret och se över avtalen för ungdomar i syfte att finnaavtalsmässiga lösningar som beaktar ungdomars speciellasituation.Ett problem i sammanhanget är att resultaten frånforskning på området är svårtolkade och ibland motstridiga.Det senare kan i sin tur till en del hänföras till brister ilönestatistiken. En stor del av osäkerheten har helt enkelt attgöra med att underlaget för empiriska undersökningar oftavarit bristfälligt.Det finns skäl att söka förbättra kunskapsläget när detgäller ungdomslönernas inverkan på sysselsättningen förungdomar. Detta för att underlätta för arbetsmarknadensparter och politiska ageranden samt för att möjliggöraytterligare forskningsinsatser.Utbildning för kompetens -- stärk samarbetet skola--arbetslivDet bästa sättet att stärka ungdomarnas konkurrenskraft påarbetsmarknaden är att erbjuda en bred och kvalitativthögtstående grundutbildning. Även omutbildningssatsningar är viktiga också inomarbetsmarknadspolitiken, är det viktigt att dessa -- isynnerhet då de utformas för ett svårt arbetsmarknadsläge --får en utformning som ansluter till utbildningssystemetslångsiktiga uppgifter.I första hand handlar det om att tillse att en större andelsvenska ungdomar slutför fullständig gymnasieutbildning,helt enkelt på grund av att en genomförd gymnasieutbildningväsentligt ökar ungdomarnas möjligheter att senare väljamellan olika yrken och/eller utbildningar. Ocksåsamhällsekonomiska skäl talar för att förlägga så stor delsom möjligt av den grundläggande ungdomsutbildningen tillgymnasieskolan. Det är viktigt att notera attgymnasieutbildningen , för en stor majoritetungdomar, fungerar bra. Det handlar med andra ord om attförstärka, och i någon mån utveckla en fungerande skolform,samt att bygga vidare på den gymnasiereform som förnärvarande är under genomförande. Den nu pågåendegymnasiereformen innebär en utveckling avgymnasieutbildningen. Samtliga nationella ochspecialutformade program inom gymnasieskolan skall görastreåriga, vilket medger såväl bredare som djupareyrkesutbildning, liksom samtliga program skall ge allmänbehörighet till högskolestudier. Genom att utnyttja denpotential som gymnasiereformen innebär, inte minst när detgäller möjligheterna till arbetsplatsförlagd utbildning, börden kunna ligga till grund för åtgärder inom detta område.Kommunerna är skyldiga att erbjuda alla ungdomargymnasieplats, och från och med /96 skerintagning till gymnasieskolan enbart till de nya, treåriga,programmen. Det rådande arbetsmarknadsläget innebärdock att gymnasieskolan ställs inför ökade krav. I detta lägeär det nödvändigt att slå vakt om de målsättningar sombeslutet om gymnasiereformen innebar, liksom att geskolans företrädare möjlighet att långsiktigt verka för dessgenomförande. Inte minst handlar det om att skolan ocharbetslivet gemensamt måste finna former för att organiseraden arbetsplatsförlagda utbildningen, liksom för att utnyttjaerfarenheterna från denna i den övriga undervisningen. I detså kallade ÖGY-försöket med treåriga yrkeslinjer ocharbetsplatsförlagd utbildning (vilken motsvarade ungefär 30procent av studietiden) fann man att det gick bättre och bättreför att få fram praktikplatser. Det tog med andra ordtid för skolornas kontaktpersoner att arbeta upp godarelationer med folk i arbetslivet och att beskriva kraven påpraktikplatserna på ett sätt som var begripligt utanför skolansvärld.Den regering som ingick i underströk i en skrivelse till (Skr1993/94:183) vikten av att ambitionerna att höjayrkesutbildningens kvalitet uppfylls. I skrivelsen framhållsatt det är viktigt att utnyttja de pedagogiska möjligheter sominslagen av arbetsplatsförlagd utbildning innebär, och attfinna metoder för att utveckla undervisningen: ''Det finnsskolor som integrerar de teoretiska ämnena medundervisningen i yrkesämnena och därigenom får godaundervisningsresultat. En sådan integrering bör enligtregeringens uppfattning underlättas i stället för den avekonomisk-organisatoriska orsaker eftersträvadesamordningen med de studieförberedande utbildningarna.Sådana samordningar kan leda till en koncentration av deteoretiska ämnena , vilket är en nackdel föreleverna på de yrkesförberedande utbildningarna. För dessaelever är en samverkan mellan lärarna i de teoretiska ämnenaoch yrkesämnena i syfte att göra undervisningen meraverklighetsanknuten av största vikt. ''Arbetet med att utveckla gymnasieutbildningen bör gåhand i hand med arbetet för att stärka samarbetet mellanskola och arbetsliv. Detta är ett område där såväl elevernassom arbetslivets intressen tenderar att sammanfalla:Föreleverna handlar det om att öka utbildningensverklighetsförankring. En lång rad undersökningar somgenomförts , pekar på att de elever som haftpraktik inom ramen för sin utbildning uppskattat detta -- ochatt de som inte haft det efterlyser det.För företagen handlardet om att rekrytera framtida arbetskraft, liksom att tillse attdenna har den kompetens som kommer att erfordras iframtiden. En viktig uppgift för den parlamentariskakommitté som tillsatts för att följa utvecklingsarbeteti gymnasieskolan är därför att uppmärksamma deerfarenheter som gjorts inom detta område, och att sökakartlägga vilka förutsättningar som framstår som särskiltviktiga för att en god samverkan mellan skola och arbetslivska utvecklas.I sammanhanget ligger det nära att också peka påmöjligheterna till ett ökat samarbete mellanarbetsförmedlingarna och skolans syo. I AMS fördjupadeanslagsframställning för perioden /95--1996/97 nämnstill exempel att informationsbehovet för vägledningen inomskolan och arbetsförmedlingarna är i huvudsak detsamma,och att en gemensam kunskapsbas är en förutsättning för attde ökade kraven på vägledning skall kunna mötas effektivtoch rationellt.Skapa utrymme för nya former av projektinriktadeutbildningarDen gymnasiereform som genomförserbjuder, som den ger samtliga studerande engemensam och bred grund att stå på, stora möjligheter attvälja inriktning för studierna. Men, trots attgymnasiereformen innebär ökade möjligheter att anpassautbildningens innehåll och uppläggning, är det en avgörandeskillnad -- och skall så vara -- mellan den grundläggandegymnasieutbildningen och de utbildningsinsatser somräknas till den arbetsmarknadspolitiska medelsarsenalen.Denna skillnad innebär emellertid också att det finns ett''tomrum'' mellan dessa olika utbildningsformer.I detta tomrum har formats ett växandeantal projektverksamheter som riktar sig till arbetslösaungdomar och som förbereder ungdomarna för en flexibelarbetsmarknad snarare än definierade yrken. Det rör sigmånga gånger om projekt som syftar till att stärkaungdomars sociala och kulturella kompetens genom atttillvarata och utveckla unga människors förmåga till initiativoch eget ansvarstagande. Den mest kända förebilden fördessa är de så kallade Frontlöparna i . I Sverigenämns ofta Urkraft i respektive påFryshuset i som exempel. Det är viktigt att detskapas utrymme för dessa former av utbildningar, och att deockså ges möjlighet till en mer långsiktig verksamhet. Dettaförutsätter såväl ekonomiskt stöd, som möjligheter till blandannat kunskapsuppbyggnad och erfarenhetsutbyte.Utveckla de individuella programmenFrågan om samverkan mellan skolan och arbetslivet är inteminst viktig för de ungdomar som inte kommit in på denyrkesinriktade utbildning de sökt till i första hand, och somhar svårt att tillgodogöra sig den traditionellaundervisningen i de teoretiska ämnena. Inom denna gruppfinner vi en hög andel avhoppare och/eller elever medofullständiga avgångsbetyg. Det finns tecken som tyder påatt det är dessa elever som i huvudsak kommit att utnyttjamöjligheten till individuella program, men också att skolornai alltför hög grad saknar metoder att arbeta med dessa elever.Kritik har riktats mot gymnasiereformens intentioner föratt den skulle vara ett uttryck för en missriktad välvilja att,av jämlikhetsskäl, hänvisa också de skoltrötta tonåringarnatill en treårig gymnasieutbildning. Det är i sammanhangetviktigt att komma ihåg att den största begränsningen av dessaungdomars valfrihet är det rådande arbetsmarknadsläget.Men det är troligt att om de ungdomar som riskerar attlämna gymnasiet med ofullständiga betyg gavs möjlighet attsjälva välja, skulle merparten troligen välja arbete -- snarareän en kortare utbildning.När det åter blir lättare för ungdomar att sluta skolan föratt ta ett arbete kommer det istället att leda till ökade krav påmöjligheter till återkommande utbildning. Problemet är attdet alternativet i praktiken inte varitrealistiskt. För att motivera de ungdomar som är skoltrötta,och för att ge dessa den form av utbildning som de önskar,måste de möjligheter till flexibilitet och individuellanpassning som finns i gymnasiereformen utnyttjas, likasåde möjligheter till ökad samverkan mellan skola ocharbetsliv den erbjuder. Dessutom finns fortfarande mycketatt göra när det gäller att utveckla de pedagogiska formernainom gymnasieskolans ram för att möta de ungdomar sominte är studiemotiverade.Ett problem är dock att kommunerna haft begränsademöjligheter att utveckla ett fungerande system för deindividuella programmen eftersom stor kraft gått åt tillgenomförandet av gymnasiereformens nationella program.Vidare saknas forsknings- och utvecklingsarbete om enpedagogisk form för dessa grupper av ungdomar.Också detta är frågor som den parlamentariska kommitténför uppföljning av utvecklingsarbetet inom gymnasieskolanhar anledning att beakta. Det finns dock skäl för staten att taytterligare initiativ för att stödja detta arbete. Inte minst detfaktum att varje enskild kommun är för liten att själv drivadet. Staten bör stödja exempelvis pilotprojekt, utvärderingaroch kommunala nätverk för att påskynda utvecklingen.Regeringen bör få i uppdrag att driva ett nationelltutvecklingsprogram för gymnasieskolans individuellaprogram.