mot · GI02Fi218 · 1995-01-25 00:00:00 — Motion till med anledning av regeringensproposition /95:100 med förslag till statsbudgeten /96.Inledande sammanfattningDe allmänna målen i regeringens finansplan så som deframgår av det man kallar ''De tre hörnstenarna'' --saneringen av statsfinanserna, bekämpningen avarbetslösheten och en rättvis fördelning -- är ocksåVänsterpartiets. Också finansplanens allmännaproblembeskrivning stämmer bra med Vänsterpartietspolitik. På grund av denna enighet när det gällergrundvärderingar har det varit möjligt att genom samtal ochefter vissa justeringar för att tillgodose Vänsterpartietsönskemål förankra det väsentliga innehållet i regeringensekonomiska politik . Vi står fast vid det somöverenskommits: budgetsaneringen, EU-medlemsavgiftensfinansiering och om arbetsmarknads- ochjordbrukspolitiken.Men vi kan inte godta de arbetslöshetsnivåer som enligtregeringens egna bedömningar kan bli resultatet av den nu ibudgetpropositionen föreslagna politiken. Vi anser inteheller att de klass- och könspolitiska följderna är tillräckligtgenomtänkta. Kvinnor och låginkomsttagare drabbas relativtsett alldeles för hårt av de föreslagna besparingarna och degynnas otillräckligt mycket av den föreslagnaarbetsmarknads- och näringspolitiken. Budgetförslaget ärockså klart otillräckligt på miljöpolitikens område.Att spara på u-landsbiståndet är inte bara orättfärdigt, detär också kortsynt. Det strider mot det vidaresäkerhetsbegrepp, som regeringen formulerat och sominbegriper miljöfrågor, befolknings- och flyktingfrågor,demokrati, mänskliga rättigheter och jämställdhet mellankvinnor och män. godtar inte de kraftiganedskärningarna på biståndet. Vi vill istället spara på detmilitära försvaret.Vänsterpartiet ställde sig bakom målet attstatsskulden som andel av BNP skall stabiliseras senast1998. Vi redovisar i denna motion tillkommandebudgetförstärkningar som klarar detta. Totalt redovisar vi 13miljarder i utgiftsminskningar netto och 7 miljarder iinkomstförstärkningar netto utöver det som beslutades förraåret och/eller överenskommits mellan oss och regeringen.Skillnaden mellan regeringens och Vänsterpartietsbudgetpolitik kan beskrivas i denna tabell:(Siffror utan tecken anger budgetbelastning med v-politik,siffror med negativa tecken anger budgetförstärkning med v-politik jämfört med regeringsförslagen.)1. Minskat sparbetingInternationell solidaritet1Militär, polis, kriminalvård m m-- 2.5Social trygghet2Skatteindrivning, knarkbekämpning0.5Kommuner2Näringspolitik, miljöomställning, arbetsmarknad4Utbildning, kultur2Vägar-- 2Summa7 2. Skatte- och avgiftshöjningar brutto123. SkattesänkningarSextimmarsdagsförsök1Småföretagarstöd2Summa3Skattehöjning netto 12--3 =9 4. Kompletterande EU-finansiering2Återstår som täcker det minskadesparbetingetVänsterpartiets politik leder således totalt till sammabudgetsaldo i hela den offentliga sektorn sammantaget somregeringens politik.Vi anser att det är en stor fördel om under vårenoch kan fatta beslut om en ekonomisk politiksom gäller hela mandatperioden och som gör att den storafolkmajoriteten upplever detta som både stabilt och rättvist.Detta är också avgörande för att det stora privatasparandeöverskottet skall kunna omsättas i effektivefterfrågan så att också hemmamarknadsföretagen vågaranställa fler. Då kan vi också värna om skolan, omsorgen ochvården samt om den internationella solidariteten.Samtidigt har vi en mycket svår balansakt framför oss: attstärka budgeten utan att ta kål på den ekonomiskauppgången. Arbetsmarknadspolitikens inriktning,familjepolitiken och särskilt frågan om barnbidraget samtsjukförsäkringen är exempel på frågor som kräver särskiltnoggrann prövning. De slutliga förslagen som skallföreläggas bör på dessa områden beredas medsikte på att svenska folket före avtalsrörelsens avgörandeskede skall få reda på vad som kommer att inträffa.Vänsterpartiet anser således att det behövs enhelhetsuppgörelse för hela mandatperioden och att dennaskall vara förankrad hos arbetarrörelsens båda partier.Erfarenheten av regeringar som hoppar tuva manar inte tillefterföljd. Vi är beredda att ta ansvar för en samladvänsterpolitik som reser oss ur den statsfinansiella krisen.1 Den ekonomiska politikens inriktningArbetslösheten är ödesfråganFör är arbete åt alla det överordnade måletför den ekonomiska politiken på både kort och lång sikt. Omdet nu i den pågående konjunkturuppgången inte går attåstadkomma en radikal ökning av antalet förvärvsarbetandeså kommer i nästa lågkonjunktur att ha fastnat ipermanent massarbetslöshet. Det visar erfarenheterna frånandra länder. Om detta händer klarar vi inte det andra sommåste göras: ställa om ekonomin i en mer miljövänlig ochjämlik riktning samt åstadkomma en ur klass- ochkönsperspektiv rättvisare fördelning av inkomster ocharbetstider.Den stora arbetslöshet vi har i det svenska samhället idagär förödande såväl för de enskilda individerna som drabbassom för samhällsekonomin i stort. Kostnaderna förarbetslösheten i form av skattebortfall och bidrag till dearbetslösa har ökat dramatiskt och varit en avgörande orsaktill statsfinansernas försämring. Till detta kommer storasociala kostnader i form av ökad sjuklighet, kriminalitetm.m. -- kostnader som till stor del drabbar kommunernasekonomi förutom de enskilda individernas.För arbetarrörelsen finns dessutom ytterligare en mycketallvarlig politisk kostnad förknippad med arbetslöshet.Arbetslösheten påverkar maktförhållandena i samhället.Bakom strategin för den fulla sysselsättningen -- som denutvecklades inom arbetarrörelsen mot bakgrund averfarenheterna från mellankrigstiden -- låg en ambition attpåverka samhällsmakten till lönearbetarklassens förmån. Enhög efterfrågan på arbetskraft innebar att arbetarklassenkunde höja rösten mot arbetsgivarna, vilket i sin tur starktbidrog till att öka fackföreningsrörelsens möjligheter attpåverka arbetsvillkor och inkomstfördelning i positivriktning.Dagens höga arbetslöshetsnivåer har på motsvarande sättinneburit en allvarlig försvagning av lönearbetarintressenaoch fackföreningarna. En försvagning avfackföreningsrörelsen och av de arbetandes inflytande påarbetsplatserna i arbetslöshetens spår riskerar dessutom attleda till att den helhetssyn och det ekonomisk-politiskanytänkande som utmärkt svensk fackföreningsrörelse gårförlorad.Om huvudinriktningen på den ekonomiska politik somregeringen presenterar i budgetpropositionen sålunda enligtVänsterpartiets uppfattning är riktig, så är den ändå i vissaavgörande punkter helt otillräcklig. Ambitionsnivån måsteframför allt vara högre när det gäller att öka sysselsättningen.Det är dock positivt att regeringen vill anslå omfattandemedel till sysselsättningsskapande åtgärder, men insatsernamåste bli mer effektiva och ändamålsenliga.Den öppna arbetslösheten måste ner en rejäl bit under 5procent under nu pågående högkonjunktur och de offentligafinanserna måste vara i god ordning så att det finns utrymmeför expansionspolitik när nästa lågkonjunktur kommer.Politiken måste också genomsyras av ett klass- och av ettkönsperspektiv. Klassamhället och manssamhället måsteförsvagas -- jämlikheten öka. En radikal omställning imiljövänlig riktning skall göras. Vandringen mot sextimmars arbetsdag på allvar påbörjas.Saneringen av statsfinansernaDe offentliga finanserna kan inte saneras utan kraftigtminskad arbetslöshet. Men också det omvända gäller:Arbetslösheten kan inte minskas rejält utan att politikenåtererövrar makt från de stora aktörerna på kapital- ochpenningmarknaden. Detta kräver i sin tur saneradestatsfinanser så att räntorna kan falla.De rekordvinster som uppstått i industrin och i delar av definansiella företagen måste kanaliseras till investeringar ochkomma hela samhället till nytta. Om finansiella placeringarlönar sig bättre blir det som på 80-talet.Den höga realräntenivån ökar naturligtvis hushållenssparbenägenhet. skall konsumtionen öka och det privatasparandet minska, vilket är nödvändigt omhemmamarknaden skall stärkas, måste räntorna falla ochvärdet på hushållens tillgångar öka. Otillräckligainvesteringar och nyanställningar i företagen beror också påoron för framtida finanskriser och räntechocker -- inte påhöga skatter. Att det sparas så mycket i hushållen harföljaktligen delvis samma orsak: ''I nästa kris ryker ännuflera bidrag.'' Därför måste saneringen av de offentligafinanserna påbörjas nu och svenska folket få ett samlatbesked om vad som skall hända. Det skulle starktbidra till att reducera den höga riskpremie som förutsättsidag när produktiva investeringar skall genomföras. Medlägre räntenivåer skulle avkastnings- eller vinstkraven påproduktiva investeringar sjunka. En högre andel av deinkomster som skapas i produktionen skulle därmed kunnakomma löntagarna till del.Det är i och för sig riktigt att om man skall bedöma lägetför offentliga ekonomi skall man inte bara se tillskulderna utan också till tillgångarna. Men från ettvänsterperspektiv ligger det en fara i att alltför mycketvärdera ner faran med skulderna genom att peka på storatillgångar. För det är ju bara den som är beredd att sälja utoffentliga tillgångar som kan värdera dem i pengar och räknapå avkastningen i jämförelse med räntor och amorteringar påskulderna.Vi behöver en stor offentlig förmögenhet och ett rejältoffentligt sparande om det svenska folket via sina valdaombud skall kunna minska inkomstklyftorna och återerövramakt från storfinansen. Om det nu skulle visa sig attskatteinkomsterna ökar mer och underskotten faller mer änvad regeringen räknar med så är det desto bättre, då kanstorfinansens järngrepp släppa tidigare än annars. Helstskulle vi behöva ett rejält offentligt finansielltsparandeöverskott när nästa lågkonjunktur kommer.KlassperspektivetDe rika har mest att vinna på höga räntor och fortsattvinstgivande utlåning till en statsmakt i förfall. Det ärskillnaderna i makt som är ödesfrågan snarare än skillnadeni materiell standard, men det är också nödvändigt att denekonomiska politiken bidrar till att minska de storainkomstskillnader och förmögenhetsskillnader som uppstått.Om svenska folket upplever att det ekonomiska och politiskaetablissemanget -- ''dom där uppe'' -- lever ett liv fjärran frånfolkflertalets vardag så går det inte heller att skapa förståelseför de nödvändiga sparåtgärderna.Det är också orimligt med löner och arvoden i offentligabolag som ligger långt över statsministerlönen och medfallskärmsavtal i mångmiljonklassen. Att göra något åt dettager inte mycket pengar till statskassan. Men helasamhällsmoralen skulle höjas om vi politiker vågar ge osspå de avarter som förekommer. I särskilda motioner läggerVänsterpartiet fram förslag på detta område.Regeringen räknar med att den tiondel av hushållen somhar de högsta disponibla inkomsterna får stå för nära 30procent av de skattehöjningar och besparingar som föreslåsfram till 1998 medan de med lägst inkomsterbara står för . Men enligt regeringensegna beräkningar framgår också (diagrammet på sid 53 ifinansplanen) att bilden blir en annan om man räknar pååtgärdernas effekt i procent av inkomsten. Hushåll med deallra högsta inkomsterna får den största procentuellaminskningen, . De avhushållen som har lägst inkomster får den näst högstaprocentuella minskningen, . Hushåll meddisponibla inkomster en bit ovan genomsnittet kommerlindrigast undan -- räknat i procent -- ca fyra procent.Vi menar att regeringen borde tagit ytterligare steg för attåstadkomma en rättvisare fördelningspolitisk profil påbudgetsaneringen. Detta är också ett skäl till att det krävsvissa ytterligare skattehöjningar på högre inkomster samtskarpare åtgärder för en rättvis användning av de storavinsterna i banker och exportföretag.Den kommande avtalsrörelsen kan bli mycket svår. Enexplosiv vinstutveckling i den exportinriktadeindustrisektorn slår lätt över i en snabb löneökningstakt i denexportinriktade industrin följt av kompensationskrav frångrupper i den icke-konkurrensutsatta sektorn där utrymmetför lönehöjningar är minimalt. Resultatet av en sådanutveckling skulle enbart bli en stärkt tudelning avarbetsmarknaden där framför allt den offentligaverksamheten skulle drabbas hårt. Det avgörande är attvinsterna i industrin leder till produktiva investeringar somkommer hela samhället till del och att vinsterna inte blir tillförmögenhetsökning för de redan rika. Det är bra omavtalsrörelsen leder till löneökningar som totalt ligger i nivåmed vad produktivitetsökningen i ochprisökningarna i omvärlden medger. Men det krävs då ocksåen solidarisk omfördelning av löneutrymmet till förmån förlåglönegrupper. Detta är ett ansvar som skall tas av parternapå arbetsmarknaden, men vi politiker kan underlätta genomen stark fördelningspolitik.KönsperspektivetRegeringen har sagt sig vilja föra en politik för ökadjämlikhet mellan kvinnor och män. Hitintills finns intemycket konkret uträttat. Med de uttalanden som gjorts avregeringen kunde förväntats att budgetpropositionengenomsyrats av ett könsperspektiv.Budgetpropositionen har dock inte analyserats ur ettkönsperspektiv. Vid en sådan analys hade regeringen funnitatt de besparingar, de nedskärningar som föreslås, drabbarkvinnor mer än män. Det enda försök till ''analys'' somgjorts är ett konstaterande i finansplanen att ''nettoeffekternaav åtgärderna i genomsnitt är lika för kvinnor och män. Mänberörs i högre grad av skatteåtgärderna, kvinnor av deändrade transfereringarna.'' Att resultatet blir sådant är inteså underligt, män har högre inkomster än kvinnor och kandärför betala mer skatt. Män kommer inte i lika storutsträckning som kvinnor i åtnjutande av transfereringarnaoch drabbas därför heller inte lika mycket avnedskärningarna i socialförsäkringar och barnbidrag somkvinnor.Eftersom kvinnor som grupp har lägre lön än män somgrupp är förstås utrymmet för skattehöjningar för kvinnorbegränsat. Kvinnor är mer än män beroende av vårasocialförsäkringar. T ex använder sig kvinnor mer än män avsjukförsäkringen, föräldraförsäkringen, tillfälligföräldrapenning och förtidspensionering. Nedskärningar isocialförsäkringssystemen kommer därför att drabbakvinnor hårdare än män. harpensionärer med låg eller ingen ATP fått sina realinkomsterminskade. Den största gruppen av dem är kvinnor.Nedskärningarna drabbar i ännu högre grad kvinnor iglesbygd. I inland är andelen offentligt sysselsatta30 -- högre i skogslänen än i resten av Sverige.Genom den högre arbetslösheten blir fler utförsäkrade vilketmedför ökade kostnader för socialbidrag. I skogslänen borockså en större andel äldre och sjukpensionerade. Den storakönsobalansen kommer att öka när kommuner, landsting ochstatliga verk, dvs. gemensamma sektorn, gör nedskärningarsom kommer att drabba kvinnor i högre utsträckning än män.Vänsterpartiets grundsyn är att varje människa oavsett könskall betraktas som en självständig individ i ekonomiskthänseende och själv ha rätt att tjäna ihop till sin försörjningoch pension.En förutsättning för det är en solidarisk finansiering ochutveckling av den gemensamma sektorn i form avbarnomsorg, äldreomsorg och annan social service i ställetför miljardsatsningar till , motorleder ochÖresundsbro.En annan förutsättning är en solidarisk utformning avsocialförsäkringarna i stället för höga egenavgifter ochförsämringar av t.ex. sjuk- och föräldraförsäkringen.Utformningen av t.ex. pensionssystemet måste ta hänsyn tillkvinnors livsmönster.En tredje förutsättning för kvinnors möjligheter attförsörja sig själva är en aktiv arbetsmarknadspolitik. Försökmed sex timmars arbetsdag med bibehållen lön höjer lönenför kvinnor som arbetar deltid, ökar antalet kvinnligaarbeten, minskar arbetsskadorna och höjer livskvaliteten förbåde kvinnor och män.Vad erbjuds då kvinnor i för kompensation i formav jämställdhetssatsningar riktade direkt till kvinnor? Joökad kvinnorepresentation i statliga styrelser och nämnder,kvotering till Na- och T-utbildningar, kvinnor skall lättare fålåna pengar för att starta egna företag. Allt detta är bra, meningen av dessa satsningar försvarar lågavlönade kvinnorsrättighet att kombinera förvärvsarbete med vård av barn.Ingen av dessa satsningar riktar sig mot lågavlönade kvinnori arbetarklassen. Den pågående skiktningen i en under- ochöverklass bland kvinnorna blir allt tydligare.I könskvoteringsutredningen ''Varannan damernas''påvisades tre saker som kvinnor som grupp har gemensamt:de flesta kvinnor har lägre lön än sina manliga kollegor, deflesta kvinnor har huvudansvaret för familj och barn, deflesta kvinnor har mindre makt än män.Maktfördelning kan inte bara lösas med ökadkvinnorepresentation, det handlar också om inflytande. finns en särskild bilaga som behandlarkvinnors roll i ekonomin. Där framhålls att ekonomisk maktbör ses som ett begrepp med flera dimensioner.Det handlar om obetalt respektive betalt arbete,löneskillnader, i vilken utsträckning kvinnor respektive mänär beroende av offentliga transfereringar. Ekonomisk makthandlar också om vilket inflytande kvinnor har påfördelningen av de ekonomiska resurserna, dvs. möjlighetenatt påverka hur pengarna fördelas.Politiken har allt för länge utgått ifrån att det finns ettallmänt intresse -- ett intresse som är lika för de olikaklasserna och ett intresse som är lika för kvinnor och män.Men det finns inget sådant allmänt intresse -- klass och könär politiska dimensioner, inga sakområden som kanprioriteras eller icke prioriteras. Vi bör därför ständigt slåvakt om misstanken att det kan finnas en möjlighet attkvinnor har andra åsikter och behov än män och pröva våraförslag utifrån ett kvinno- respektive mansperspektiv.Kvinnors brist på makt i samhället har setts som en bristhos den enskilda kvinnan. I själva verket anger det politiskasystemet normer, utövar makt och prioriterar frågor somställer kvinnor ute. Då räcker inte utbildning, utan detpolitiska systemet måste förändras till att också inneslutakvinnors behov, krav och erfarenhet.De ekonomiska teorier vi använder för att förklara ochförstå arbetsmarknaden utvecklades när arbetskraften bestodav män. Industrisektorn blir därför det dominerande intressetför traditionella nationalekonomer. I ekonomiska analyserbetraktas t.ex. barn som en kostnad och inte en tillgång.Frågeställningen borde vara: skall samhällets nödvändigaomsorgsarbete utföras gratis eller inte? bestårarbetskraften till lika delar av kvinnor och män. Vi behöverdärför en ekonomisk teori och analys som sätter människansbehov i centrum -- en teori där både kvinnors och mänserfarenheter ryms.Jämställdhetsminister har i ett direktiv tillsamtliga kommittéer och särskilda utredare uppdragit åt dematt granska sina förslag ur ett jämställdhetsperspektiv innande lämnas. har proceduren varit sådan att omförslagen granskats över huvud taget så har det varit enanalys efter det att förslaget genomförts. anseratt granskningen ur ett jämställdhetsperspektiv därför skallutsträckas till att gälla även budgetpropositionen och allaekonomiska propositioner som kommer.Då om inte förr kommer det att visa sig att kvinnor ochmän har olika intressen, krav och behov.GenerationsperspektivetDet finns också en generationsdimension inbyggd i denuvarande problemen. Dagens unga har vuxit upp i enekonomisk nedgångsperiod, medan äldre generationer ihuvudsak under sitt vuxna liv upplevt ett stadigt materielltoch socialt framåtskridande. Nedskärningar på olikaområden har präglat vardagen , i skolorna, påfritidsgårdarna osv. Efter avklarad utbildning väntararbetslöshet för en mycket stor andel av ungdomarna.Eftersom trygghetssystemen i stor utsträckning är knutnatill arbetslivet hamnar ungdomarna utanför, utan möjlighettill egen försörjning och ett självständigt liv. Detta trots attde uppnått vuxen ålder. Detta är ohållbart.Vänsterpartiet arbetar för ett samhälle där unga människorskall ha rätt till ett jobb med full lön, rätt till egen bostad ochkostnadsfri utbildning på grund- och gymnasienivå.Ungdomar har rätt till sin egen integritet och till respekt frånvuxenvärlden.Studier blir allt viktigare och är många ungdomarsenda möjlighet undan arbetslösheten. Framtiden kommer attkräva en allt mer välutbildad arbetskraft. Nästan allaungdomar går treårigt gymnasium och fler och flerstuderar vidare på universitet och högskola. För att klara avhögre studier är det viktigt att eleverna har en bra grund attbygga på. Därför är alla nedskärningar på grundskolanmycket ogenomtänkta och ineffektiva besparingar.Regeringens utbildningssatsningar under budgetperioden1995/96 har till största del formen avarbetsmarknadspolitiska åtgärder och är tidsmässigtbegränsade till innevarande budgetår. Enligt Vänsterpartietsuppfattning behövs utbildningsinsatser för arbetslösa, t.ex. ifolkhögskolornas regi, men det behövs också en expansionav det ordinarie utbildningssystemet efter 1996.I regeringens proposition föreslås att a-kassan inte skallvara tillgänglig för dem som är . Vänsterpartietmenar att denna ersättning självklart skall vara lika för allaersättningsberättigade oavsett ålder. Att införa enåldersgräns för ersättning vid leder endast till ettberoende av socialbidrag. Den yttersta konsekvensen avregeringens förslag borde vara att omyndigförklaraungdomar , dvs. höja myndighetsåldern.Ungdomars fritid är en viktig del av identitetssökandet. Påfritiden finns möjlighet till kreativa aktiviteter på frivilligbasis. Avgörande är då att det finns någonstans att vara,träffpunkter och samlingsplatser. Efter de borgerligaregeringsårens stora nedskärningar på fritids- ochkulturområdet måste dessa områden återigen prioriteras.Många fritidsgårdar, ungdomscaféer och ungdomshus hartvingats stänga och istället har allt fler ungdomar tvingatsflytta sina mötesplatser till stadens gator och torg. Närfritidsgårdar etc. stänger och personal som arbetar medungdomar sägs upp vet vi att ungdomsvåldet, kriminalitetenoch drogmissbruket ökar. Vi måste satsa på ungdomars fritidför att inte öka gruppen utslagna.Självförtroendet har sjunkit markant blandinvandrarungdomarna på bara . De känner sigutanför samhällsgemenskapen. De har inte tillträde tillstudier och arbete och har därmed svårt att identifiera sigmed samhället. Men allt fler grupper i samhället upplever alltmindre framtidstro. menar att den grupp sominte får delta i uppbyggnaden av samhället inte hellerkommer att omfattas av samhällets normer och regler. Det ärett grundläggande demokratiskt dilemma. Får man inte ta delav det goda i samhället kommer man inte heller att kännaoch ta ansvar för att det består och utvecklas. Det vorevansinne att utestänga stora grupper i samhället från dennaprocess och vi måste aktivt visa att vi tar ungdomar på allvar.En ekologiskt hållbar utvecklingDen ekonomiska utvecklingen måste långsiktigt vridas inpå ekologiskt hållbara spår. Att komma till rätta medmiljöproblemen är avgörande för mänsklighetens framtid,Människan har alltför länge förbrukat jordens tillgångaristället för att bruka dem. I-länderna har ett speciellt ansvarför att samhällsutvecklingen ställs om så att den blirlångsiktigt ekologiskt hållbar. I-länderna har orsakat en stordel av miljöskadorna och är ensamma om att kunna vändautvecklingen.Det finns bara en produktion i ordets verkliga bemärkelseoch det är växternas fotosyntes, som drivs av solens energi.Allt annat är omvandling av energi. Det som vi vanligenkallar produktion är istället konsumtion av naturresurser. Vårekonomi -- hushållning -- måste därför baseras på ettoptimalt -- inte maximalt -- utnyttjande av naturens resurser.Vi kan inte upphöra att använda dem, men vi kan göra detpå ett uthålligt sätt.De stora miljöproblemen är förlusten av biologiskmångfald, risken för klimatförändringar, den ökandeförsurningen av luft, mark och vatten, havens försämradetillstånd och föroreningen av dricksvatten. Trafiken och dessutsläpp utgör ett av de största enskilda miljöhoten.Det behövs åtgärder på både kort och lång sikt. Skatter ochavgifter måste i högre grad än nu baseras på råvaror ochenergi och i mindre grad på mänskligt arbete. De anställdamåste få ökat inflytande över miljöarbetet. Miljöarbetetmåste bedrivas intensivare i kommunerna.