mot · GI02Sk320 · 1995-01-25 00:00:00 — Avdragsrätt för socialt frivilligarbete Något tidigare så bespottat, föraktat och motarbetat somsocialt frivilligarbete upplever nu sin renässans. Mitt i densvenska offentliga välfärden finns ett nytt intresse försolidaritet, hjälpsamhet och omtanke i privata och friståendeformer. Det är en fantastisk sak. Vi har trots allt inte delegeratbort allt ansvar och all medkänsla till politikeroch tjänstemän. Det finns en låga som brinner trots att ingeneldar den med skattemedel. Men klagokören är ljudlig: ''Dethotar våra jobb'', säger någon. ''Vi måste tänka påintegriteten'', säger en annan. ''Det måste vara ordnadeformer och avtal med kommunen'', säger en tredje.Här står vi med en övertung offentlig sektor, som inte barakonsumerar för mycket av våra egna gemensamma resurserutan dessutom av kommande generationers resurser. Vi harnya och delvis okända sociala problem som inte tycks''rymmas'' i vårt vanliga tänkande. Då spirar ett intresse föratt lösa problem i en annan form. Människor med drivkraftoch patos lägger ner enorm möda för att visa att det trots alltändå finns hopp för en medmänniska.Ett exempel på yrvakenheten i när det gällersocialt frivilligarbete, är attityden mot . Dehar funnits och verkat mycket . Att de samlade inmångmiljonbelopp, att de hade hundratals anställda och komi kontakt med människor på som viandra aldrig träffar, tänkte vi nog inte på.Vad detta handlar om i en djupare mening är att denoffentliga sektorn faktiskt inte rår på alla sociala problemsom finns. Det är i sig inte konstigt. Det finns människor somav olika skäl är rädda för myndigheter, tjänstemän ochpolitiker. De vill inte registreras, de vill inte in i byråkratin.Och det finns duktig personal som föredrar att jobba i småhjälporganisationer snarare än i jättelika kommuner ochlandsting. I varje civiliserat samhälle finns sådant som liggerutanför politikens räckvidd. Det finns omtanke som inte ärbeslutad och protokollförd. Det finns eldsjälar och det finnsbidragsgivare som inte bryr sig om hur besluten fattas mensom vet vad de vill uppnå. De ryms ofta inte inom politikenssnäva spelregler.Facket invänder ofta: Vi har ett yrke, vi är professionella.Och som någon så träffande uttryckte det: ''Vårt yrke är inteatt vara medmänniska.'' Men ibland kanske det snarare är enmedmänniska än professionell vård man behöver? Detkanske är förståelse, empati, några fasta värden i livet somär själva hjälpen?I frivilligorganisationerna tänker man annorlunda. Det äringen slump att många av dem har en religiös eller annanetisk grund för sin verksamhet. De finns för att de känner attde behövs, inte för att någon har fattat det formella beslutet.De bygger på tro, övertygelse, erfarenhet och upplevelser.Och de drivs av att se att de berör och får kontakt med andramänniskor. Det finns djupt mänskliga behov av att både fåoch ge hjälp. Den ensamme behöver kontakt med andra. Densom inte längre ansvarar för en familj vill ändå vara behövd.Kan vi inte acceptera det, ska vi inte skryta om solidaritetoch medmänsklighet.Frivillighetsarbetet i handlar om sådant som ärkomplement till den offentliga verksamheten, men också omrent pionjärarbete med problem som ingen annan har bryttsig om eller lyckats klara av. Men det handlar också om attkanalisera vår privata vilja att hjälpa till. Och den moderna tidens avlatsbrev heter utantvekan skatt. Andra bestämmer och andra tar ansvar. Jagbehöver inte ens bestämma hur mycket jag ska bidra med.Det finns just nu två allvarliga hot mot hela tanken påfrivilligt arbete. Det ena är att myten om ''välgörenheten''lever kvar och gör detta till något suspekt och egentligenolämpligt. Det andra som behövs är en hjälp på traven.Varför ska det vara skillnad på de pengar som man betalar ini skatt till kommunens socialtjänst och dem man själv ger tillStadsmissionen eller Röda korset? På vilket sätt är de enapengarna ''finare'' än de andra?Genom att införa avdragsrätt för gåvor till erkända socialafrivilligorganisationer så visar vi tydligt att vi tycker att detpersonliga engagemanget är betydelsefullt. De pengar somflyter in i frivilligarbete och kommer till nytta där, är jupengar som den offentliga sektorn till stor del sparar. Kanman begära mindre erkännande än så? Det viktiga nu är attvi uppmuntrar människor att ta sitt ansvar. Det är ingenslump att svensken bara skänker bort i snitt,men den vanlige holländaren nästan 5 000 kr.Jag tycker att de som vädrar sin misstro tillfrivilligorganisationerna mest ser spöken. De låtsas som omsociala resurser blir större bara för att de är offentliga. Meninget samhälle är generösare, mer mänskligt och merciviliserat än de människor som lever och verkar där. Viförädlas inte som människor bara för att vi sätter oss runtsammanträdesbordet i riksdag eller kommun. Man kanmöjligen delegera bort det formella ansvaret till politiker ochsocialtjänst. Men man kan inte delegera bort sinmedmänsklighet, sin omtanke och sitt medborgarskap.Avdragsmöjligheterna kan konstrueras på flera olika sätt.Hur det ska göras för att bli så effektivt som möjligt och föratt det inte totalt sett -- genom att avdragen minskarskatteintäkterna -- ska kosta mer pengar, måste utredas. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om värdet avfrivilligorganisationernas arbete,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om behovet av en utredning för atthitta former för avdragsrätten som är effektiva och somreducerar de offentliga kostnaderna i motsvarande mån somskatteintäkterna minskar.