mot · GI02N248 · 1995-01-25 00:00:00 — Det finns få frågor som engagerar svenska folket merän statens agerande i fråga om stödet till bankerna.Det är mycket svårt att förklara för människor varförregering och riksdag, i ett läge då man tvingas spara ochskära ner på alla områden, inte ställer hårdare krav påbankerna att betala tillbaka de ca dessahittills fått av staten.Det är lätt att förstå den indignation som väldigt mångakänner när den lilla bit av den gemensamma kakan man självfår del av blir mindre och osäkrare som bankernasvinster är större än på mycket länge.Denna indignation blir knappast mindre av att manuppfattar att man själv får betala dessa stora vinster genomatt inlåningsräntan är ynkligt låg medan utlåningsräntan ärskyhög. De stora räntemarginalerna upplevs som djuptorättfärdiga när man, som man t ex får betala högreboendekostnader, vet att man också över skatten fått släppatill sin andel av bankstödet.Att försöka möta människors upprördhet med påpekandenom att saken är något mer komplicerad än så låter sigknappast göras.Det krävs i stället ett kraftfullt agerande som visar attriksdag och regering verkligen har viljan att göra något åtproblemet.Frågan är naturligtvis vad.Först och främst är det viktigt att konstatera att bankstödetinte utnyttjats av alla banker. Det gäller t ex de som gjortde stora vinsterna. Så gott som hela det stöd som statenhittills betalat ut har gått till den statliga Nordbanken ochdärnäst till den folkrörelseägda . Till övrigabanker har det varit begränsade belopp.En generell skatt på bankernas vinster skulle sålunda slåhelt snett. De banker som inte fått något stöd skulle få betalamedan de som fått det mesta skulle komma undan.Alternativet med något slags generell bankskatt som allabanker får betala är heller inte någon framkomlig väg.Effekten av det skulle bara bli ännu högre räntemarginaler.Bankernas kunder skulle m a o få betala med ännu lägresparräntor och ännu högre låneräntor. Detta nollsummespelmed hushållens och företagens pengar vore ingen lösning påproblemet.Om man har ambitionen att det är de banker som fått stödetsom också skall betala tillbaks det finns det just nu bara enåtgärd som kan ge någon effekt. Det är en utförsäljning avden statliga Nordbanken.Samtidigt som man gör det måste man naturligtvisfortfarande ha kvar kravet på att hela bankstödet skallåterbetalas d v s mellanskillanden mellan försäljningsnettotav en försäljning av Nordbanken och det utbetalade stödet.Trycket på bankerna måste finnas kvar även om man måsteacceptera att kvarvarande återbetalning sker successivt i taktmed att utrymmet finns.Den svenska bankkrisen skulle inte ha behövt drabbaskattebetalarna så hårt om vi haft en annan bankstruktur medflera mindre banker och ett mer spritt ägande. Det är därförangeläget att försöka åstadkomma detta. Den utveckling somnu påbörjats genom att vissa försäkringsbolag utvidgar sinverksamhet att också omfatta vissa typer av banktjänster ärett steg i den riktningen. Men inte tillräckligt.En annan möjlighet är att försöka stimulera utländskabanker att etablera sig på den svenska marknaden.Det kan synas som om man nu håller på att lägga helaansvaret för 80-talets Casinoekonomi på bankerna. Detta ärnaturligtvis inte rätt. Ytterst är det de spelregler som ladesfast av regering och riksdag som ledde tillkrisen. Bankernas del av ansvaret är att man trots att manborde vetat bättre, tänjde spelreglerna till den ytterstagränsen av spelplanen. För människor i allmänhet är detdessutom svårt att acceptera att aktörerna i detta spel mångagånger gått skadeslösa ur det och i vissa fall dessutom gjortsig privata förmögenheter som skattebetalarna får betalatill.Frågan har därför även en djupare dimension. Det handlarom förtroendet för samhället -- för riksdag och regering ochytterst för demokratin. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om återkrav av bankstödet och försäljningav Nordbanken samt om förändring av bankstrukturen.