mot · GI02Fi308 · 1995-01-25 00:00:00 — Statsbidragen till kommunerna m.m. Det finns i riksdag en utbredd uppfattning sombygger på att man genom att bromsa utvecklingen iStockholm och övriga storstadsregioner kan gynna andraregioner i Sverige.Denna uppfattning har tagit sig närmast bisarrauttryck, som till exempel då statliga skattemedel används föratt flytta runt arbetslöshet genom s.k. utflyttningsbidrag tillföretag. Men framför allt inom den kommunala sektorn haren betydande resursöverföring skett frånstorstadsregionernas kommuner till övriga kommuner. Idénom att man kan föra över tillväxt till någon annan del avlandet saknar emellertid stöd i nationalekonomisk forskningoch har även i praktiken visat sig omöjlig.I många av kommuner är den offentliga och, merspecifikt, den kommunala sektorn den dominerandearbetsgivaren. Detta leder till en försvagning avföretagskulturen och ett undanträngande av privat sektor. Istället för att småföretagsamhet blir den dominerandenäringen, är det kommunen som står för arbetsplatserna.Denna politik har varit mycket skadlig. Tillväxten har intestimulerats i andra delar av landet, vilket var syftet, men välhämmats i storstadsregionerna.Storstad i strykklassStockholms stad har hamnat istrykklass beträffande utjämning mellan kommunerna iSverige. Den genomsnittliga förvärvsinkomsten i Stockholmär högre än riksgenomsnittet, och skattekraften är därmedockså tämligen hög. Arbetslösheten har, förutom under densenaste lågkonjunkturen, i regel varit lägre i än iandra delar av landet varför alltid givit ettnettotillskott till statskassan. har avstatsmakterna i praktiken kommit att betraktas som enmjölkko.Närings- och () har i sinrapport ''Statsbudgetens regionala fördelning'' (B 1994:3)redovisat en studie av hur inkomsterna och utgifterna istatens budget och socialförsäkringssektorn påverkar deregionala ekonomierna. Kartläggningen omfattar 480miljarder kronor av statens inkomster /92och av statens utgifter (bl.a.statsskuldräntor, överföringar till utlandet och investeringarhar exkluderats) samma år.Fig. 1 Statens inkomster och utgifter /92 (miljarderkronor)Hela landetStockholmStatens inkomster48071Statens utgifter56055Netto--80+16Av statens totala inkomster svarar för ca 15procent, trots att stadens befolkning bara utgör ca 8 procentav landets befolkning. Av de totala statsutgifterna är ca 10procent att hänföra till . Staten får ett överskott på16 miljarder kronor från . För hela landet harstaten däremot ett underskott på . Räknatper invånare blir statens överskott från och statens underskott för hela landet 9 200 kronor.Stockholmaren betalar nästan dubbelt så mycket i skattoch avgifter till staten som genomsnittssvensken. Medundantag för finns det ingen enskild kommun därstatens inkomster per invånare är större än i stad.Stockholmarna bidrar således inte bara genom högrestatlig skatt och mindre anspråk på statliga transfereringarutan också indirekt -- genom den förstärkning avkommunernas skatteunderlag som beskattadesocialförsäkringsförmåner och arbetsmarknadsstödinnebär -- till inkomstomfördelningar.Samtidigt får Stockholmarna -- i högre grad änmedborgarna i flertalet andra kommuner -- själva svara förutjämning mellan stadens invånare genom socialbidrag, sompå grund av de högre hyrorna och dyrarelevnadsomkostnaderna är betydligt högre i än igenomsnittskommunen.Skattekraft -- ett trubbigt måttDen relativt höga skattekraft, som brukar åberopas tillgrund för statens styvmoderliga behandling av Stockholmoch storstadsregionerna, är alltså ett trubbigt mått. Det taringen hänsyn till individernas disponibla inkomster sedda irelation till hyror och övriga levnadsomkostnader pårespektive ort.Stockholmshushållen har en mer ansträngd ekonomisksituation än i riket i genomsnitt. Boendekostnaderna ärväsentligt högre. beräknade attboendekostnaderna 1991/92 var högre iStockholms län än i övriga riket. Jämfört med de minstaregionerna var de högre.Att leva i innebär också högrelevnadskostnader i övrigt. Detta, kombinerat medstorstadsstrukturen i sig och de sociala problem somuppkommer, samt ett för högt skattetryck ger en normalStockholmsfamilj en disponibel inkomst efter basutgiftersom är 2 000--lägre än förmotsvarande familj i en normal medelstor kommun.Under den senaste lågkonjunkturen har Stockholmdrabbats hårt. Arbetslösheten har nått upp till och t.o.m.överstigit riksnivån. Arbetslösheten bland stadens totalabefolkning i åldern 18--uppgick till6,, att jämföra för hela riket. År1989 var motsvarande tal för och förriket 1,2 procent.Socialbidragskostnaderna är så höga perinvånare i som i genomsnittskommunen (1 819kronor att jämföra med per invånare för riket).Detta beror inte på att skulle vara extra generöstmed socialbidrag, utan är uttryck för strukturella skillnader.Storstäder har helt enkelt högre sociala kostnader ännormalkommuner.Det kommunala självstyretDen kommunala självstyrelsen har långa och unika anor iSverige, vilket också framgår av årets budgetproposition. Ifinansdepartementets bilaga (sid 27) framhålls sålunda:''Statens ansvar för samhällsekonomin och verksamheten istort inom kommunsektorn måste kombineras medrespekt för den kommunala självstyrelsen. Den kommunalasjälvstyrelsen i vårt land är en demokratisk tillgång. ''Kommunernas beskattningsrätt utgör en avgörande viktigförutsättning för den kommunala självstyrelsen. Dennaförutsättning har dock kommit att urholkas genom statligabeslut, som berövat kommunerna eget skatteunderlag.Successivt har först beskattningen av juridiska personeroch sedan fastighetsbeskattningen ochkapitalinkomstbeskattningen överförts helt till staten. Istället har den kommunala sektorn kommit att bli allt merberoende av statliga beslut och statliga transfereringar.Under perioden 1980 till 1992 har stadsinkomstnivå sänkts med till följd av statsbidragsminskningaroch indragningar av skatteunderlag. Detta belopp skall ses irelation till stadens totala skatteintäkter som uppgicktill 13 500 miljoner kronor.Utredningsförslaget (SOU 1994:144)Den kommunala självstyrelsen sätts nu ytterligare ifrågagenom de förändringar som föreslagits istatsbidragssystemen. I betänkandet ''Utjämning avkostnader och intäkter i kommuner och landsting'' (SOU1994:144) föreslås en i det närmaste total inkomstutjämningmellan kommuner med hög respektive låg skattekraft.Från de närmare 60 kommuner, vars invånare hardeklarerade inkomster över riksgenomsnittet, kommer stateni princip att ta all ''överskjutande'' inbetald kommunalskattoch överföra den till de kommuner vars medborgare hardeklarerade inkomster under riksgenomsnittet. Denkommunala beskattningsrätt som varit grunden försjälvstyrelsen blir då närmast formell. I realiteten skullekommunalskatten i stället komma att förvandlas till en sortsstatskommunal inkomstskatt.Det är angeläget att slå vakt om den kommunalasjälvstyrelsen. Den rimliga principen är då att kommunernasverksamhet finansieras med egna skattemedel och utan andrastatliga bidrag än sådana som syftar till att kompenseraalltför stora avvikelser i skattekraft och strukturellt betingadekostnader. Statliga stöd till medborgarnas välfärd skall gå tilldirekt till den enskilde och inte till kommunerna.Varje kommun borde mot denna bakgrund få behålla deskattemedel som uttaxeras från de egna invånarna. Detinnebär att staten även fortsättningsvis -- inom ramen för dettotala statsbidragssystemet -- borde ge särskilda tillskott tillkommuner med låg skattekraft.Inkomstutjämningen mellan kommunernaInvändningarna mot en långtgående inkomstutjämningmellan olika kommuner är inte bara principiella. Sambandetmellan de kommunala besluten och den kommunalaekonomin försvagas, vilket får negativa samhällsekonomiskaföljder.En ordning som inte ger kommunerna incitament att hållaskattesatsen nere och skattekraften uppe främjar intesparsamhet med offentliga medel. I farans riktning ligger istället att allt fler kommuner får ökade incitament att höjaskatten ytterligare.Stödet till kommuner med särskilt låg skattekraft kanutformas på olika sätt. Oavsett utformningen är det, avanförda skäl, angeläget att inkomstutjämningen inte drivs förlångt i systemet. Vare sig beräkningarna görs utifrånmedelskattekraft eller medelutdebitering måstekompensationsgraden begränsas till högst 80 procent.Kostnadsutjämningen mellan kommunernaKostnadsutjämningen i systemet måste utgå från såobjektiva grunder som möjligt. Så är exempelvis inte falletnär man i utredningen (SOU 1994:144) vill begränsastrukturtillägget för kollektivtrafikkostnader till 75 procentnär det gäller län.Den väl utbyggda kollektivtrafiken i är enförutsättning för en väl fungerande arbetsmarknad iregionen, vilket i sin tur är en förutsättning för regionensrelativt höga skattekraft. Vid sidan om barnomsorgen ärkollektivtrafiken sannolikt den kommunala verksamhet somär mest avgörande för den skattekraft som föreslås bliutjämnad inom ramen för inkomstutjämningssystemet.Skattekraften påverkas också av att stockholmarna har lägreavdrag för inkomsternas förvärvande i form av reseavdrag,vilket också är till gagn för såväl staten som övrigakommuner.Om utredningens förslag till kostnadsutjämning skullekomma att genomföras finns det således all anledning attkompensera och länskommuner fullt ut för de högre kollektivtrafikkostnaderna. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att man ej skall frångå principenom kommunalt självstyre,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att statligt stöd till medborgarnai större utsträckning skall gå till de enskilda,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om inkomst- ochkostnadsutjämningen mellan kommunerna.