bet · GI01KU30 · 1995-05-11 00:00:00 — avveckladeskreditrestriktionerna i land efter land. Så var fallet i ,som genomförde avregleringen före . Så varfallet i , som genomförde sin avreglering parallellt medSverige. Så var fallet i , och , somgick i spetsen för avregleringen. Nigel1 Felsägning: skall vara konstitutionsutskottetLawson, som var finansminister i , inleddeden här processen. Han har beskrivit verkningarna avavregleringen på följande sätt:"Av de sju större industrinationerna, som ingår i G 7, har tregenomgått en recession av anmärkningsvärt likartad natur." -- G7 är alltså en grupp som består av de sju störreindustriländerna -- "Det är svårt att tro att det är deekonomiska konsekvenserna av det engelska språket som förklararsambandet." -- han syftar här på , och -- "Vad som förefaller vara en mycket trolig förklaring är attdessa tre ekonomier har gått allra längst på den finansiellaavregleringens väg. Det har alltid funnits, och kommer alltidatt finnas, ekonomiska cykler. Men med krediter i alla möjligaformer, lätt tillgängliga efter avregleringen, har dessa treekonomier upplevt en särskilt elakartad form av kreditcykel. "Lawson sammanfattade i verkningarna avavregleringen så här:Enskilda och företag kom att låna på ett överdrivet sätt.Myndigheterna underskattade kraftigt den efterfrågeeffekt somavregleringen skulle komma att ge upphov till. Bankerna insågendast dunkelt hur sårbara de var för kreditcykeln.Varje ord i självkritiska betraktelse ärtillämplig också på den svenska situationen. i sin bok till en del skildrat den tiden.Jag räknar med att han kommer att utveckla detta mer utförligtsenare . Jag skall bara citera några ord från hans bok. Hanskriver att banker och finansbolag öste ut krediter "i en taktsom drev upp konsumtionen". "De tidigare så njugga bankernaflödade nu över i mer eller mindre fantastiska låneerbjudanden-- -- --." Utlåningen gällde "i stor utsträckning förfinansiella placeringar och fastighetsköp, vilket naturligtvisdrev upp priserna på aktier och villor".Kreditmarknaden hade varit starktreglerad. Men regleringen hade efter hand förlorat ieffektivitet, och en grå kreditmarknad hade vuxit fram. Enavreglering var nödvändig. Statsmakternas beslut om enavreglering 1985 syftade inte till att åstadkomma en allmänkreditexpansion utan sågs som ett nödvändigt steg av långsiktig,strukturpolitisk karaktär. Man föreställde sig i stort sett attden grå kreditgivning som pågick via finansbolagen ifortsättningen skulle ske via bankerna.Utvecklingen i blev alltså densamma som iStorbritannien. Bankerna inledde en kraftig expansion av sinutlåning och drev en hård konkurrens med finansbolagen.Kreditexpansionen stimulerades av de villkor som gällde iskattesystemet och av de förväntningar som skapades av en långoch ihållande högkonjunktur.Till detta kom sedan att banker och finansbolag etablerade enny syn på säkerheter och betalningsvillkor. I en offentligutredning om finansbolagen, som vi tillsatte, beskrivs problemenså här:De fristående finansbolagens verksamhet präglades underframför allt senare delen av av ett mycket högtrisktagande. -- -- -- Bankerna och de bankägda finansbolagen togsnart efter det säljinriktade koncept som ursprungligen hadelanserats av de fristående bolagen. Konkurrensen ommarknadsandelarna hårdnade. Utvecklingen ledde till att bankernafick in allt sämre krediter i sina portföljer som defristående finansbolagen för att kunna behålla vunnamarknadsandelar och för att kunna erövra nya, ägnade sig åt alltmer riskfyllda engagemang.Bankernas kreditgivning kom därmed i , liksom i fleraandra länder, att få starka effekter på den allmänna efterfråganoch på prisbildningen. Det medförde också en felaktigallokering: finansiella resurser tillfördes i stor utsträckningden minst konkurrensutsatta sektorn, nämligenfastighetsmarknaden.Mycket av kreditgivningen byggde på föreställningen omständigt stigande värden på fastigheter, dvs. en permanent höginflation. Trots och regeringens uttalade ambitioneratt få stopp på inflationen fortsatte många med en utlåning sombyggde på inflationsförväntningar. Därmed höll man i gånginflationen.När nedväxlingen från en hög inflation till stabilare priserså småningom genomfördes ändrades förutsättningarna radikalt förbanker och finansbolag. Därmed blottlades bristerna ikreditgivningen. Först tvingades finansbolagen och sedanbankerna att redovisa inträffade och förväntade kreditförlustersom var långt större än normalt.Detta är i stora drag bakgrunden till den kris som blev alltmer omfattande i takt med att den ekonomiska tillväxtenförbyttes i en ekonomisk tillbakagång.När lämnade regeringen och kom ErikÅsbrink och jag in i ledningen för departementet. Vi gjorde dåen annan arbetsfördelning än den som och hadehaft. Det är betydelsefullt för de ärenden som KU nu behandlar.Åsbrink fick -- utöver ansvaret för skatterna -- ansvaret förlagstiftning och tillsyn av finansmarknaden. Han hade också ansvaret iregeringen när det gällde godkännande av ordförande iaffärsbankernas styrelser. Jag hade -- utöver ansvaret förekonomisk politik och budget -- ansvaret för statensaktieinnehav i de finansiella företagen, däribland i den dånyligen gjorda sammanslagningen av sägs i utskottets underlag att staten tillbörjan av 1991 intog en relativt passiv roll i PKbanken och --efter sammanslagningen -- i kommer att redovisa för perioden fram tillbörjan av 1990. Jag kan för min del konstatera att banken varett börsnoterat företag. Staten ägde av aktierna, ochprivata ägare innehade resterande . Det säger sig självt attstaten rimligen inte kunde förväntas driva någon särskildpolitik via Nordbanken; såväl staten som de privata ägarna hadeatt vid bolagsstämman ta ställning till verksamheten. Inte destomindre skulle 1990 komma att bli som krävde att ägarnaengagerade sig långt utöver det som beskrivs som passivitet.Jag vill peka på två frågor. Den första gällde en tvist mellanledningen för och ledningen för Nordbanken omvillkoren för samarbetet om betalningstjänster och Postensönskemål om att starta en egen bankrörelse. Denna tvist hadebl.a. lett till att tre ledamöter i protest hade lämnat bankensstyrelse.Postens GD hade tagit kontakt med kommunikationsministern föratt den vägen driva frågan om att Posten skulle få oktroj attstarta en bank. Bankens ordförande och VD tog kontakt med migför att markera sin uppfattning. Jag förklarade att frågan omsamarbetet mellan Posten och banken skulle hanteras avstyrelserna och ledningarna i respektive företag inom ramen förden affärsmässighet som de hade i uppgift att verka för och attregeringen inte skulle ta över ansvaret från dem. På den punktenfanns det inga delade meningar mellan mig och bankens ledning.Den andra frågan gällde de befarade kreditförluster som bankeninformerade allmänheten om . De var av en sådanomfattning att banken skulle komma att göra ett mycket sämreresultat än det som hade aviserats i samband medbolagsstämman.Min statssekreterare hade en överläggning med bankens ledningför att få närmare information om vad som låg bakomkreditförlusterna. Den information som vi fick innehöll ingetannat än den information som bankledningen hade lämnat tillallmänheten, så som börsnoterade företag skall göra. Av denframgick det bl.a. att man hade uppdagat stora kreditförluster inorra , dvs. i den privata bank som PKbanken hade köpt-- tidigare och Sundsvallsbanken.Jag bad att få träffa ordföranden och den verkställandedirektören. Inför det mötet hade jag formulerat två frågor somjag för min egen del ville söka svar på.Den första frågan var: Kan styrelsen lita på att VD:n löserproblemen? Den andra frågan var: Om inte, kan ägarna lita på attstyrelsen löser problemen?Utan att gå in på några detaljer och personomdömen kan jagberätta att det svar jag kom fram till på den första frågan varett nej. Jag bad då att få fortsätta samtalet med styrelsensordförande mellan fyra ögon. Jag frågade honomom om han litadepå VD:n. Hans svar var ett obetingat ja.För mig var situationen klar. En förändring i bankens ledningskulle inte bara behöva omfatta den verkställande direktörenutan också styrelsen.Frågan blev akut när Bankinspektionens granskning straxefteråt blev klar och visade att kreditförlusterna varalarmerande stora och att de hängde samman med brister i bankensledning och organisation. Den verkställande direktören fickbesked från Bankinspektionen om att han skulle ta sin ställningunder övervägande. Han avgick omedelbart.Jag kallade in styrelsens ordförande och redovisade minuppfattning om hur händelserna hade påverkat förtroendet förbanken och dess ledning. Styrelsen ställde sedan sina platsertill förfogande och utlyste en extra bolagsstämma. Detta skeddevid det extra styrelsesammanträde som hölls strax före jul 1990.Tillsammans med gick mina medarbetareigenom bankens finansiella situation och fann att banken skullekomma att behöva ett kapitaltillskott för att klara av de nyakapitaltäckningskraven. arbetade jag tillsammans medföreträdare för de privata ägarna fram förslag till en nystyrelse och en ny verkställande direktör, vilka kunde väljasvid en extra bolagsstämma . Jagförklarade i ett uttalande i samband med bolagsstämman attbanken skulle komma att behöva ett nytt aktiekapital och attregeringen var beredd att bredda ägandet i banken.I detta skede var staten som ägare på intet sätt passiv.Ingreppen kom självfallet att granskas från många håll, såvälfrån mediernas sida som från de övriga ägarnas sida.På bolagsstämman fick den genomförda operationen inte baragodkänt. Aktiespararnas företrädare uttryckte sin uppskattningför det sätt på vilket staten hade agerat -- "det har varitkraftfullt och det har varit riktigt".Jag vill gärna också hänvisa till den granskning som skedde iKU av dessa händelser efter en anmälan från riksdagsmannen . KU var helt enigt om att tillbakavisa kritiken frånHegeland.Under tiden efter detta drog mina medarbetare och jagslutsatsen att vi borde skapa en annan organisation för attutöva ägarrollen och undvika att ochregeringen skulle bli indraget i affärsverksamheten. Vi skissadepå en uppläggning med ett holdingbolag som skulle ha hand omägarrollen i statens hel- och delägda kreditinstitut. Vi skullepå så sätt göra en tydligare boskillnad mellan regeringen sompolitiskt organ och finansföretagen som affärsdrivandeverksamheter.Avsikten var att arbetet på denna plan skulle fortsätta eftersommaren, men så vitt jag vet lades planen på att inrätta ettsådant holdingbolag på is efter regeringsskiftet i oktober 1991.För att komplettera bilden av hur ägarrollen har utövats villjag säga några ord om regeringens hantering av det planeradekapitaltillskottet 1991. Jag skall fatta mig kort, med tanke påatt den frågan har behandlats utförligt här ikonstitutionsutskottet. lämnade jag en utförligPM om det här till utskottet. Dessutom har jag svarat på ettantal frågor som finns i dokumentationen. Jag skall bilägga enkopia av min rapport till dagens föredragningspromemoria. Densom vill ha ytterligare uppgifter kan hämta dem där. Jag ärsjälvfallet beredd att svara på frågor även i den delen.Birgit och gjorde en anmälan tillkonstitutionsutskottet i detta hänseende. Men beslutet om anslagav medel för statens teckning av aktier i fattadesförst , dvs. Det varsåledes inte jag som var föredragande utan . Hon hadekommit fram till samma slutsats som jag hade gjort, nämligen atten nyemission var nödvändig och att staten som ägare tillNordbanken borde ta sitt ansvar för att en sådan emission skullekomma till stånd.I den regering som fattade beslutet ingick också de bådaanmälarna: och . De kom alltså att ställa sigbakom det beslut som deras anmälning egentligen riktade sigemot. KU:s granskning gav inte anledning till något uttalande.Anne och jag får väl dela på nöjet att ha sluppit kritiki KU.Jag vill avsluta min föredragning med några ord om detsamarbete som vi bedrev under den förra mandatperioden mellanden borgerliga regeringen och den socialdemokratiskaoppositionen kring åtgärderna mot bankkrisen.I takt med att realräntorna steg och konjunkturen försvagadesoch gick över i en ekonomisk depression -- med sjunkandeproduktion -- kom hela det finansiella systemet att hamna idjupaste kris.Under hösten 1992 skulle kyla ned en överhettadekonomi med hjälp av räntepolitik. Detta fick storaeffekter på hela . Den reala ekonomin underminerades ochdärmed också det europeiska valutasamarbetet. Vi befann oss då ien akut valutakris. Från socialdemokraternas sida tog viinitiativ till överläggningar med regeringen om en radekonomisk-politiska åtgärder. Som bekant träffades det en storuppgörelse om insatser för att begränsa det snabbt växandebudgetunderskottet och den snabbt växande arbetslösheten.Vi ville träffa en uppgörelse om åtgärder motbankkrisen. Men vi mötte inget intresse för detta. Fråganlämnades därmed öppen i den uppgörelsen.Men det dröjde till dess att krisen var akut ibostadsinstituten. Regeringen återkom då genom tilloss för en diskussion om att gemensamt utfärda en garanti tillbankspararna. Det var ett önskemål som låg helt i linje med detvi hade framfört . Vi kunde därför mycketsnart enas om den allmänna utformningen av denna garanti tillbankernas kunder, en garanti som regeringen dagen efter kundepresentera, och därmed undanröja den akuta krisen.Vi kom sedan att bedriva ett, som jag tycker, konstruktivtsamarbete mellan regering och opposition. Min bedömning var attbanksystemet är så viktigt för de enskilda medborgarna, förnäringslivet och för omvärldens tilltro till att maninte kan ha stora politiska strider om det, särskilt inte underde förhållanden som då rådde.Man kan därför säga att vi just i denna fråga hade eninformell form av "samlingsregering" för att komma till rättamed den kris som finansbolagens och bankernas lättsinnigakreditgivning hade ställt till med när den finansiella bubblanblåstes upp i slutet av 80-talet.Tack, herr ordförande, det var den inledning jag skulle ge.Kurt : Tack, , för deinledningsorden. är vi framme vid själva frågandet. Ordet gårförst till , Socialdemokraterna.Widar : Just det som slutade sittinlägg med försvårar granskning. Dennainformella "samlingsregering" gör ju att och fram tilldessa dagar har man från regeringarnas sida agerat samfällt. Detfinns alltså även ett samlat intresse från det politiskaledarskapet i vårt land, oavsett partifärg, att det skall varaså.När jag nu satt mig in i detta mycket digra material ochmängden protokoll från tidigare utfrågningar ikonstitutionsutskottet är nog min allmänna slutsats trots alltatt staten under skilda regeringar har agerat på det kanske endarimliga sättet och som var möjligt. Notan har vi -- statenhar gått in med garantiåtaganden på 88 miljarder i banksystemet.Därför är det viktigt, och det skall jag koncentrera minafrågor på, att vi försöker lära något när detgäller statens roll som ägare.Här finns det politiska dimensioner. Från socialdemokratisksida har vi tidigare i varje fall förordat ett system där viskall godkänna bankordföranden, där vi skall godkännaordföranden i bankrörelserna och där vi skall utse femoffentliga styrelseledamöter. Från gäller ettannat system. Den, om jag så får säga, framlidna borgerligaregeringen införde ju ett system där allmänintresset ochägarintresset skall styras mer genom lagstiftning och tillsyn.Där står vi nu.Jag skulle vilja att utvecklar sin syn på hurdet skall se ut framöver. Det kan ju vara lättare när man kan sepå utvecklingen i backspegeln och när utifrån enfriare roll litet längre än finansministern kan se vad som bordegöras. Mina frågor är:1. Vad tycker är den största skillnaden mellanprivat ägande och statligt ägande?2. Anser att det system som var förut medlekmannastyrelser och med fem offentliga styrelseledamöter somutsågs av regeringen är det bästa systemet?3. Anser att statens agerande som ägare bordevara mera reglerat än vad som står i propositionen och iriksdagens beslut , som jag minns. Vi talar alltså om ettformlöst förhållande mellan staten som ägare och bankledningen.Det står uttryckligen "formlöst". Ett formlöst ägarskap är detju oerhört svårt att granska både för allmänheten och förriksdagens konstitutionsutskott. Anser du alltså att det bordevara ett mera reglerat och formellt ägarskap -- mera möjligt attse igenom, granska och kontrollera?Allan : Jag börjar med den första frågan omskillnaden mellan privat och offentligt ägande. Om vi håller osstill den del som granskningen omfattar, nämligenfinansinstituten, har jag svårt att se att man kan ha någonskillnad i synen på om det är privat eller offentligt ägt ellerblandägt.I fallet Nordbanken var det ett börsnoterat företag, med devillkor som gäller i det fallet. Det följer de spelregler somförekommer för börsnoterade företag.Beträffande den andra frågan om själva styrningen, ledningen,av bankföretagen tror jag att det som har skett medavregleringen och internationaliseringen gör att bankledningaroch bankstyrelser kommer att vara mera professionaliserade, meraffärsmässiga, och att det utrymme för den här typen avoffentlig insyn som byggdes upp är ganskabegränsat. Vi kan ju inte säga att förhållandet att det varoffentliga styrelseledamöter i t.ex. förhindrade denbanken från att göra en rad misstag -- kanske de störstamisstagen på den här marknaden.Inte heller ägarnas revisorer och -- ellerBankinspektionen, som det tidigare hette -- var tillräckligt föratt kunna föreställa sig och överblicka det som skedde. Helakontrollsystemet från ägarnas och samhällets sida var såledesotillräckligt eller fantasilöst för de problem som kom upp.Svaret på den andra frågan är alltså att jag tror att bankernai fortsättningen kommer att ha mindre av den offentliga roll somde hade tidigare. De kommer att vara mindre av institutioner ochmer av företag -- på gott och ont.Den tredje frågan gällde om statens ägande skall vara merareglerat. Uttrycket formlöst användes. Jag skulle vilja användauttrycket affärsmässigt. Det är just det som ligger i detta. Mankan inte ha en långtgående reglering av en verksamhet som skallverka på den här marknaden. Just i fallet Nordbanken var det,som jag sade tidigare, ett börsnoterat företag. Det kan man intehantera som ett statligt verk eller något liknande, utan detmåste följa de regler som gäller på aktiemarknaden.Ola : Jag skulle vilja börja med att fråga vad somvar din uppfattning om den statliga ägarrollen i början av dinämbetsperiod.Allan : Kan du precisera frågan? Den var väldigtomfattande. Vad menar du med frågan?Ola : Jag undrar hur du såg på statens ägarroll iNordbanken när du tillträdde. Hur såg du på statens uppgift somägare? Och vilken uppgift ansåg du att du hade som ansvarigtstatsråd?Allan : Jag börjar från början och försöker sättamig in i frågeställarens resonemang. Min dag var fylld av heltandra funderingar än på funderingar om hur ägarrollen skullevara i förhållande till Nordbanken.Vi hade en överhettning i ekonomin, och min första uppgift varatt försöka åstadkomma en uppgörelse om den ekonomiska politikenför vårriksdagen 1990 och där börja inleda åtgärder för attminska på det offentliga utgiftstrycket. Vi hade enavtalsrörelse som hade gått in i ett mycket svårt läge. Jag kansåledes förklara att min vakna tid, och det var ganska mångatimmar , var upptagen av de samhällsekonomiskaproblemen, inte av frågan om ägandet av bankerna. Det kom uppunder dels i den fråga som jag nämnde tidigare omrelationerna mellan Posten och Nordbanken, dels sedanbeträffande de begynnande kreditförlusterna.Om du vill ha svar på frågan vad jag kom fram till när jag såsmåningom tog i de här problemen, så var det just att det ärolämpligt att ha aktieinnehavet liggande i respektivedepartement. Man behöver skapa en nivå mellan regeringen och denaffärsmässiga verksamheten. Det var det som ledde fram tillarbetet på en plan för att etablera ett holdingbolag för destatliga finansinstituten.Ola : Hanterades ägarrollen av någon annan pådepartementet, eller diskuterades ägarrollen iregeringen?Allan : Nej. Situationen var, som jag sade,koncentrerad på de allmänna makroekonomiska frågorna och det somgällde Nordbanken. Man kan säga att den redovisning som gavsfrån revisorer, från bankens ledning och från -- dåvarande Bankinspektionen -- inte gav anledning till attspeciellt höja ögonbrynen. Det kom senare.Ola : Så vi kan konstatera att det rättschefenskriver i det PM som vi har -- att generellt kan sägas attstaten till början av 1991 intagit en relativt passivägarroll vad gäller Nordbanken och tidigare PKbanken -- stämmerfram ?Allan : Mitt intryck är att det handlar omaffärsmässighet. I ett läge där det inte är några stora problembetyder det att ägarna inte behöver speciellt gripa in, ochskall inte göra det, utan då är det styrelsen och denverkställande ledningen som har ansvaret. Bolagsstämman har attgranska och godkänna verksamheten. Men det var inte en situationsom i det läget krävde några speciella ingrepp. Det fanns alltsåinga informationer från de organ, offentliga organ ochägarorgan, som hade att granska verksamheten som gav ägarna --vare sig de privata eller de offentliga -- anledning att gripain.Ola : Jag skulle vilja återge . I enrapport till (931015) skriver han: För attkunna ta ställning till vad aktieägarna rimligen kunnat förväntasig av bankens styrelse måste man bl.a. se på kompetensen hos deolika styrelseledamöterna. I ett fall som det nu aktuella där enaktieägare, staten, har varit helt dominerande kan antagas attett övervägande antal av styrelseledamöterna valts därför att dehaft någon kunskap eller erfarenhet som huvudaktieägaren ansågskulle behövas i styrelsen. Om huvudaktieägaren skulle ha utsetten styrelse efter andra normer än lämpligheten att fattakreditbeslut och i övrigt leda en bank, kan dock med visst foghävdas att aktieägaren till viss del har sig själv att skyllaför misstag som begås i detta avseende.Delar du den uppfattningen?Allan : Jag var inte med om att utse de ledamötersom hade etablerats tidigare. Jag kan väl då också notera attproblemen med kompetens i bankstyrelsen inte var begränsade baratill Nordbanken. Vi hade formellt mycket kompetentabankstyrelser på andra håll men undgick inte problemen.Gotabanken var väl ett exempel på en bank som hade mycketbankkunnande men som inte undgick de här problemen.Sedan i frågan om synen på de ledamöter som fanns med närKjell-Olof kom så hade han ansvaret. Jag vill därför integå in på hans fögderi när det gäller att bedöma de personerna.Jag hade ju uppgiften sedan när det brände till att byta ut denstyrelsen.Ola : Om jag inte har läst fel var det enbolagsstämma -- då var ansvarigtstatsråd. Vi hade en bolagsstämma -- då varAllan ansvarigt statsråd.Menar du, , att du inte har ansvar för destyrelseledamöter som valdes på de här bolagsstämmorna?Allan : Det är bolagsstämman som har utsettstyrelsen. Det har funnits både privata ägare och staten. Jaghar utsett de ombud som representerade staten vid dettillfället, så i den meningen är de formella villkoren alldelesklara. Vid det tillfället var det också en expediering av deöverenskommelser som träffades närPKbanken köpte gamla Nordbanken och man fick med sig från gamlaNordbanken både namnet och verkställande direktören.Ola : Gav några instruktioner tillstatens ombud på bolagsstämman vad gäller val av styrelse,efterfrågan på kompetens hos styrelsen eller några andradirektiv beträffande styrelsen?Allan : Det gavs inga andra instruktioner än vadsom angavs på bolagsstämman. Vi kunde inte husera hur som helst,och det förutsatte enighet med de privata ägarna. Det fanns intevid det laget aktualiserat från något håll någon förändring.