bet · GI01SfU10 · 1995-05-04 00:00:00 — Ersättning för dag får utges med högst ett beloppsom motsvarar hel sjukpenning och endast med den försäkradessamtycke.Vid bedömning av om arbetsförmågan är fullständigt nedsattskall enligt 3 kap. 8 § AFL, om sjukdomen kan antas varakortvarig, särskilt beaktas om den försäkrade på grund avsjukdomen är ur stånd att utföra sitt vanliga eller därmedjämförligt arbete. Om sjukdomen kan antas bli långvarig ellerden försäkrade bedöms inte kunna återgå till sitt arbete, skallförsäkringskassan undersöka om den försäkrade efterrehabiliteringsåtgärd kan försörja sig själv genomförvärvsarbete om arbetsförhållandena ändras eller om annatlämpligt arbete erhålls. Därvid skall beaktas vad som rimligenkan begäras av honom med hänsyn till sjukdomen, hans utbildningoch tidigare verksamhet samt ålder, bosättningsförhållanden ochandra sådana omständigheter.Enligt vad som anförs i proposition 1994/95:147 finns detanledning att ändra reglerna så att det är denenskilde som avgör om han t.ex. vill åka taxi till och frånarbetet eller ej i de fall arbetsoförmågan endast består i atthan inte kan företa resorna på det vanliga sättet. Regeringenföreslår därför att om en försäkrad som drabbas av sjukdomskulle kunna förvärvsarbeta men inte kan använda sig avordinarie färdmedel för resa till och från arbetet,skall i stället för sjukpenning kunna utgeersättning för merutgifter för resa till och från arbetet.Försäkringskassan skall dock alltid väga in om resekostnadernablir skäliga.Vidare föreslås att begreppen kortvarig respektive långvarigsjukdom slopas. I stället skall enligt propositionen enbedömning göras av om den försäkrade på grund av sjukdomen kanantas återgå till sitt vanliga arbete. Enligt regeringen är detangeläget att nuvarande regler ändras så att när arbetsgivarenkan ordna andra tillfälliga arbetsuppgifter arbetsförmågan vidsjukdom bör bedömas i relation till dessa arbetsuppgifter. Omden försäkrade kan utföra dessa arbetsuppgifter skallsjukpenning inte utges. Regeringen föreslår därför att om denförsäkrade kan antas återgå till sitt vanliga arbete skallarbetsförmågan bedömas i förhållande till detta arbete ellerannat lämpligt arbete som arbetsgivaren tillfälligt erbjuder denanställde. Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 oktober1995.Förslagen har inte föranlett några motionsyrkanden, ochutskottet biträder förslagen.Utskottet vill framhålla att en sådan undersökning av denförsäkrades eventuella behov av rehabiliteringsåtgärd som avsesi förslaget till ändring av 3 kap. 7 § fjärde stycket AFL,liksom enligt tillämpningen av nu gällande regler, förutsätteratt den försäkrade inte kan direktplaceras i annat arbete på denöppna arbetsmarknaden. Någon ändring i detta avseende är inteavsedd.Den försäkrades medverkan och behandlande läkares bedömningFörsäkringskassan får enligt 3 kap. 7 § AFL när det finns skältill det kräva att läkarintyg ges in för att styrka nedsättningav arbetsförmågan. När en sjukperiod har pågått fyra veckorskall den försäkrade ge in ett läkarutlåtande tillförsäkringskassan, om kassan begär det. Ett sådantläkarutlåtande skall innehålla uppgift om behovet avrehabilitering, pågående och planerad behandling ellerrehabiliteringsåtgärd samt, om möjligt, beräknad återståendesjukdomstid med nedsatt arbetsförmåga.Enligt föreskrifter (RFFS 1988:2) omkontroll i sjukpenningärenden m.m. skall försäkringskassaninförskaffa den utredning som i varje särskilt fall kan ansesnödvändig för bedömningen av rätten till sjukpenning genom attinfordra bl.a. försäkran för sjukpenning och intyg av läkare.Enligt vad som anförs i proposition 1994/95:147 finns det närdet gäller sjukpenning inget krav på denförsäkrade att själv ange vad han eller hon kan respektive intekan göra på arbetet med hänsyn till sin sjukdom eller sinasymtom. Regeringen anser att det i försäkran för sjukpenning börges större utrymme och skyldighet för den försäkrade attbeskriva sina ordinarie arbetsuppgifter och vad som föranlederhel eller delvis arbetsoförmåga. I propositionen föreslås därföratt den försäkrade skall ges en tydligare skyldighet att såväl iden försäkran som ges in i början av ett sjukfall som i ensärskild försäkran efter en tids sjukskrivning ange på vilketsätt uppgiven sjukdom påverkar arbetsförmågan. Den särskildaförsäkran skall lämnas senast efter fyra veckors sjukskrivning.Uppgifterna i försäkran skall lämnas på heder och samvete.Vidare föreslås att det i AFL införs regler om vilketmedicinskt beslutsunderlag som krävs för bedömning av rätt tillsjukpenning. Läkarens roll skall enligt propositionen i förstahand vara att uttala sig om den försäkrades medicinska statusoch i vad mån och på vilket sätt detta påverkarfunktionsförmågan, dvs. vilket funktionshinder som sjukdomene.d. förorsakar den försäkrade. Läkarintyg skall ges in för attstyrka nedsättning av arbetsförmåga på grund av sjukdom fr.o.m.den efter sjukanmälningsdagen. Ett utförligareläkarutlåtande skall ges in för att styrka nedsättning avarbetsförmågan på grund av sjukdom senast fr.o.m. den 28:e dagenefter sjukanmälningsdagen.Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 oktober 1995.Förslagen har inte föranlett några motionsyrkanden, ochutskottet biträder förslagen.Fördjupad prövning av rätt till sjukpenning och kompletterandeutredningProposition 147Försäkringskassan beslutar om rätt till sjukpenning. 12 § AFL skall förtroendeläkare och förtroendetandläkarebiträda i frågor som kräver medicinsk ellerodontologisk sakkunskap. Varje tjänsteman hos försäkringskassanbedömer självständigt om ärenden skall föreläggasförtroendeläkare eller inte.Som nämnts ovan kan med stöd av 3 kap. 7 §AFL och RFFS 1988:2 infordra beslutsunderlag i form avläkarintyg och utlåtanden m.m. som behövs för beslut om rätttill sjukpenning. Om den försäkrade vägrar att genomgåundersökning av läkare eller att följa läkares föreskrifter kanenligt 20 kap. 3 § AFL ersättningen dras in eller sättas ned.I proposition 1994/95:147 anförs bl.a. att andelensjukskrivningar som baseras på diffusa diagnoser ökar och attdet finns anledning att tro att det bakom det stora antaletsådana diagnoser döljer sig andra problem än vad som anges påförsäkran eller i läkarintyg och läkarutlåtanden. Det finnsvidare uppgifter som tyder på att det för den enskildehandläggaren på kan vara mycket svårt attifrågasätta de intyg och utlåtanden som den försäkrade lämnar.Mot bakgrund härav föreslås i propositionen att det i varjesjukpenningärende skall ske en fördjupad bedömning senast efterdet att det särskilda läkarutlåtandet och den särskildaförsäkran inkommit, dvs. efter fyra veckors sjukskrivning. Viddenna bedömning skall förtroendeläkare medverka.Enligt regeringen är det av stor vikt att det sker en noggrannbedömning i början av varje sjukfall. Det är försäkringskassansom avgör om och i vilken grad arbetsförmågan är nedsatt. Därvidutgör läkarintyget respektive läkarutlåtandet bara ett av fleraunderlag för detta beslut. I praktiken fungerar det emellertidenligt propositionen oftast så att intyget och utlåtandet harett sådant starkt bevisvärde att den enskilde handläggaren hosförsäkringskassan har små möjligheter att vare sig ifrågasättaintyget eller utlåtandet och än mindre besluta att detta inte itillräcklig grad styrker rätten till sjukpenning.Försäkringskassan bör därför enligt regeringen ges en klartuttalad möjlighet att som en förutsättning för rätt tillfortsatt sjukpenning kräva att den försäkrade genomgårkompletterande undersökning och utredning hos t.ex. annansjukvårdsenhet. Om den försäkrade inte medverkar i enkompletterande utredning föreslås att ges rättatt sätta ned sjukpenningen eller helt dra in den.Försäkringskassans bedömning av behovet av kompletterandeutredning och kassans val av sjukvårdsenhet eller liknande skallinte kunna överklagas.Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 oktober 1995.MotionerI motion Sf15 yrkande 1 av m.fl. (v) begärsförslag till regler för överprövning av försäkringskassanshandläggning och beslut i ärenden som rör kompletterandeutredningar och valet av sjukvårdsenhet. Enligt motionärernabör den enskilde av rättssäkerhetsskäl kunna överklaga allabeslut fattade av . I motion Sf16 yrkande 1 avRose-Marie Frebran m.fl. (kds) begärs tillkännagivande om rättenatt överklaga valet av sjukvårdsenhet. Om denna möjlighet integes finns risk för en ytterligare skärpt konfrontationssituationi ett redan låst läge. Det skulle enligt motionärernaomöjliggöra den positiva medverkan av den försäkrade som alltidbör eftersträvas. () begär i motion Sf17yrkande 2 tillkännagivande om att en försäkrad som ej villmedverka i kompletterande utredning om rätt till sjukpenningeller förtidspension skall ges rätt att begära omprövning avförsäkringskassans bedömning av behovet av en sådan utredning isamband med kommunicering om indragning av sjukpenning.Utskottets bedömningUtskottet anser att det finns en betydande risk för attförsäkringskassans handläggning av försäkringsärendet och därmedmöjligheterna att tidigt sätta in rehabiliteringsåtgärderförsenas om den försäkrade ges rätt att särskilt överklagakassans begäran om en utredningsåtgärd. Utskottet förutsätterdock att kommer att verka för att denförsäkrade frivilligt ställer upp för erforderligaundersökningar och utredningar. Utskottet tillstyrkerregeringens förslag och avstyrker bifall till motionerna Sf15yrkande 1, Sf16 yrkande 1 och Sf17 yrkande 2.RehabiliteringGällande ordningFr.o.m. gäller nya regler om försäkringskassornasansvar för arbetslivsinriktad rehabilitering och om ekonomiskersättning till de försäkrade vid sådan rehabilitering (prop.1990/91:141, bet. 1990/91:SfU16, rskr. 1990/91:303). Genomsamtidiga ändringar i arbetsmiljölagen (prop. 1990/91:140, bet.1990/91:AU22) har även arbetsgivarens ansvar för förbättringarav arbetsmiljön vidgats, och arbetsgivaren skall se till att detfinns en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- ochrehabiliteringsverksamhet för att han skall kunna fullgöra sinauppgifter enligt de nya rehabiliteringsreglerna i lagen(1962:381) om allmän försäkring (AFL).Frågor om rehabilitering och rehabiliteringsersättningregleras i 22 kap. AFL. Enligt dessa regler skall arbetsgivaren,om det inte framstår som obehövligt, påbörja enrehabiliteringsutredning antingen när den försäkrade till följdav sjukdom har varit helt eller delvis frånvarande från sittarbete i följd eller när denförsäkrades arbete ofta har avbrutits av kortare sjukperiodereller när den försäkrade begär det. Utredningen skall göras inära samråd med den anställde. I arbetsgivarens ansvar ingårockså att vidta de arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärdersom kan genomföras inom eller i anslutning till den egnaverksamheten. skall samordna och utöva tillsynöver de insatser som behövs för rehabiliteringsverksamheten ochansvara för att rehabilitering kommer till stånd närarbetsgivare saknas eller inte fullgör sina åtaganden.Försäkringskassan skall också upprätta en rehabiliteringsplan omden försäkrade är i behov av någon arbetslivsinriktad åtgärd.Rehabiliteringsersättning enligt 22 kap. AFL utges när enförsäkrad, vars arbetsförmåga till följd av sjukdom är nedsattmed minst en fjärdedel, deltar i arbetslivsinriktadrehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller atthelt eller delvis förebygga eller häva nedsättningen avarbetsförmågan. Rehabiliteringsersättning består avrehabiliteringspenning som utges av densjukpenninggrundande inkomsten och särskilt bidrag. Någontidsgräns för hur länge ersättning kan utges föreligger inte.Fr.o.m. /91 avsätts särskilda medel som fåranvändas av försäkringskassorna för köp av yrkesinriktaderehabiliteringstjänster. För /95 har avsatts 700miljoner kronor för köp av sådana tjänster.Kvinnors rehabiliteringssituationI två motioner tas upp frågor som rör kvinnorsrehabiliteringssituation.I motion Sf231 av m.fl. (m, c, fp, kds) anförsatt studier visat att män och kvinnors rehabilitering inte skerpå lika villkor. Bl.a. har det framkommit att mänsrehabilitering påbörjas tidigare än kvinnors, att män erbjudsmer omfattande rehabiliteringsåtgärder samt att vårdpersonal ochpersonal med ansvar för rehabilitering inte är medvetna om attmän och kvinnor behandlas olika. Enligt motionärerna har detvisat sig att män oftare erbjuds exempelvis omskolning medankvinnor erbjuds arbetsträning. Män får också oftare förslag omyrkesinriktad rehabilitering. Motionärerna menar att män harlättare att få gehör för sina egna förslag och fler män änkvinnor återgår i arbete. Motionärerna begär i yrkande 1 etttillkännagivande om att rehabilitering bör ske på lika villkorför kvinnor och män. Rapporter från olika håll har vidare enligtmotionärerna visat att tillgången till rehabilitering försämratstrots att rehabiliteringsarbetet lyfts fram som en av deviktigaste social- och vårdpolitiska åtgärderna under dettadecennium. En av orsakerna kan enligt motionärerna vara dendecentralisering som skett inom hälso- och sjukvården undersenare år vilket medfört bl.a. att antalet s.k. utomlänsremisserför behandling och medicinsk rehabilitering har minskat. Deresurser som finns inom det egna prioriteras. Idetta läge förbises enligt motionärerna ofta människor med s.k."tysta sjukdomar". Reumatikerna är en sådan grupp och enligt vadsom anförs i motionen är av reumatikerna kvinnor somofta förtidspensioneras i stället för att få den hjälp och detstöd som behövs för att de skall kunna bibehålla sina funktioneroch därmed kvarstå i arbete. Dessa kvinnorsrehabiliteringssituation bör enligt motionärerna beaktassärskilt i rehabiliteringsarbetet, och i yrkande 2 begärs etttillkännagivande härom. I yrkande 3 begärs ett tillkännagivandeom att informationsteknologins betydelse inomrehabiliteringsarbetet särskilt bör uppmärksammas. Enligtmotionärerna kan även svårt sjuka kvinnor med långdragnasjukdomsförlopp genom aktiva åtgärder avpassade för det enskildafallet och med användandet av ny teknik delta aktivt iarbetslivet.Olof m.fl. (c) anför i motion Sf621 att mångainvandrarkvinnor har både fysiskt och psykiskt påfrestandearbete inom industri och service. Detta tillsammans med arbete ihemmet i än högre grad än vad som gäller för svenska kvinnor harlett fram till att invandrarkvinnor oftare drabbas avbelastnings- och förslitningsskador. Enligt motionärerna behövsförutom bättre anpassad arbetsmiljö individuellarehabiliteringsprogram för att förebygga och om möjligt undvikaförtidspensionering för dessa kvinnor. I yrkande 12 begärs etttillkännagivande härom.Frågor om kvinnors ohälsa behandlades utförligt av utskottetunder föregående med anledning av några motioner (bet.1993/94:SfU19). I betänkandet konstaterar utskottet att kvinnorhar ett högre ohälsotal än män och att kvinnors och mänsarbetsmarknader skiljer sig åt. Kvinnor har ofta mer monotonaarbetsuppgifter och mindre inflytande över sin arbetssituationän män. Utskottet hänvisade vidare till att der iKSA-utredningens (Utredningen om kunskapsbildning i arbetslivet)betänkande SOU 1994:48 fanns redovisat bl.a. en utvärdering avolika fallstudier som Arbetslivscentrum låtit göra. Av dessaframgår att Arbetslivsfondens bidrag per berörd person är lägrepå kvinnodominerade arbetsplatser. Några av de mest lönsammaarbetsplatsprogrammen hade dock genomförts med begränsade bidraginom tungt vårdarbete. I utredningsbetänkandet anges attanalysen tyder på att det är förenat med ett lågt ekonomisktrisktagande att satsa på kvinnors arbetsmiljö. Det är ofta frågaom små investeringar som varit lönsamma. Utifrån fallstudiernaoch annan forskning drogs bl.a. slutsatsen att mångaarbetsplatser har en outvecklad arbetsmiljö just för att jobbenutförs av kvinnor som ett slags förlängning av traditionelltkvinnligt hemarbete. Arbetet har därför inte betraktats somriktigt och inte blivit föremål för utprövning av adekvatarbetsorganisation. Arbetsplatsprogrammen bör enligt studiernautformas med hänsyn till att det är kvinnor som berörs och attde ofta har särskilda livserfarenheter och livsomständigheter.De flesta kvinnor med familj har huvudansvaret för att samordnafamiljemedlemmarnas behov och gör det genom att anpassa sin egentid så långt som möjligt efter de övrigas behov. Möjligheten attvariera arbetstiden är i detta perspektiv avgörande för hur dekan jämka samman arbete och familj. Kvinnorna har, framhållerKSA-utredningen, varit duktiga på att göra dettasamordningsproblem osynligt och har därför fått betala prisetgenom deltidsarbete, stress och dålig arbetsmiljö.I betänkandet anförde utskottet vidare att studier visat attkvinnor ofta behandlas annorlunda än män som patienter inomsjukvården. Utskottet förutsatte mot bakgrund av det redovisadematerialet att försäkringskassorna såg till att kvinnor och mänhade samma möjligheter att få en arbetslivsinriktadrehabilitering.I nämnda betänkande, SfU19, anfördes vidare att eftersomförebyggande åtgärder och rehabilitering berör många olikasektorer är det viktigt med en helhetssyn vad gäller behovet avytterligare åtgärder inom rehabiliteringsområdet. mening skulle det därför vara mycket värdefullt omregeringen utformade ett samlat program för förebyggande ochrehabiliterande insatser. Det anförda gavs av riksdagenregeringen till känna.Som framgått tyder mycket på att kvinnor har en merofördelaktig situation än män vad gäller såväl arbetsliv somhälso- och sjukvård men också att det i dessa avseendenförsiggår ett arbete som syftar till att utjämna skillnaderna.Bl.a. har regeringen tillsatt en utredning (dir. 1994:95) meduppgift att utreda frågor om hur kvinnor och män bemöts inomhälso- och sjukvården. Att kvinnor och män i aktuella hänseendenbehandlas lika och kommer i åtnjutande av samma förmåner börenligt utskottets uppfattning såväl ur ett samhällsekonomisktperspektiv som av jämställdhetsskäl vara en självklarhet.Utskottet anser det viktigt att de nu berörda frågorna omkvinnors rehabilitering och eventuella särskilda insatserdärvidlag ytterligare belyses och att detta kan ske inom ramenför det samlade åtgärdsprogrammet eller i annat lämpligtsammanhang.Vad utskottet med anledning av motionerna Sf231 yrkandena 1--3och Sf621 yrkande 12 sålunda anfört bör ges regeringen tillkänna.RehabiliteringsansvaretI två motioner framförs synpunkter på arbetsgivarnasrespektive försäkringskassornas roll och ansvar irehabiliteringsarbetet.Rune m.fl. (c, m, fp, kds) begär i motion Sf265tillkännagivande om behovet av att klargöra arbetsgivarensansvar för rehabilitering. Enligt motionärerna kan man tala omrehabilitering i flera olika avseenden, såsom medicinsk, socialoch yrkesmässig rehabilitering, och det råder såväl blandarbetsgivarna som i försäkringskassorna osäkerhet om gränsen förarbetsgivarnas ansvar. Det är därför angeläget att denna gränsnoggrant klargörs. En annan brist är att behovet avrehabilitering inte utreds såsom föreskrivs i lagen. En avorsakerna härtill kan enligt motionärerna vara att sådanautredningar är främmande moment i företagandet. Villkoren kandock vara olika beroende på bl.a. företagets storlek.Motionärerna menar mot bakgrund härav att ansvaret för attrehabiliteringsutredningar görs förslagsvis bör ligga hosförsäkringskassan, i vart fall för de mindre företagen.I motion Sf239 av och ()begärs ett antal tillkännagivanden som syftar till att skärpaarbetsgivaransvaret för rehabilitering och att tydliggöraförsäkringskassornas roll i detta arbete. I motionen anförs attRiksrevisionsverket (RRV) i sin -- omförsäkringskassans rehabiliteringsverksamhet -- uppgett attmånga arbetsgivare, framför allt inom mindre företag, inte görnågon rehabiliteringsutredning när en anställd varit sjuk i merän eller haft upprepade korta sjukskrivningsfall. Omutredningar görs håller dessa en låg kvalitet.Arbetsgivaransvaret bör därför lagstiftningsvägen skärpas(yrkande 1). Vidare bör möjligheten att införa en skyldighet förarbetsgivaren att i bokslutet redovisa kostnader försjukfrånvaro utredas för att på så sätt få fram en medvetenhetom de faktiska företagskostnaderna för en undermåligpersonalpolitik (yrkande 2). RRV har vidare, anförmotionärerna, pekat på motsvarande brister inomförsäkringskassorna. I många fall har handläggare på kassornaansett att det saknats behov av utredning, men något tydligtställningstagande från sida har inteframgått. har enligt RRV inte ansett sig haansvar att utifrån de enskilda fallen skaffa sig en enhetligkunskap om bakomliggande arbetsmiljöproblem. Detta anses bl.a.bero på bristande ADB-kapacitet men också på attförsäkringskassans roll i rehabiliteringsarbetet upplevs somoklar. Bristerna i underlaget gör att den enskilde inte får dencentrala plats i rehabiliteringen som är nödvändig för etteffektivt rehabiliteringsarbete. roll irehabiliteringsarbetet bör enligt motionärerna tydliggöras genomdirektiv (yrkande 3) och därvid bör den enskildes rollpoängteras (yrkande 4). I direktiven bör vidare vikten av ettsamarbete mellan och Yrkesinspektionenframhållas så att den kunskap som kassorna får om olikaarbetsmiljöproblem tas till vara och används i inspektionensarbete (yrkande 5). För att kunna systematisera enskildarehabiliteringsbehov till bakomliggande arbetsmiljöproblem börförsäkringskassan tilldelas erforderliga medel (yrkande 6).I utskottets ovan angivna betänkande SfU19 anförde utskottetmed anledning av ett motionsyrkande bl.a. att det, mot bakgrundav vad som anförts i fördjupadeanslagsframställning för budgetåren 1995/96--1997/98 ochuppgifter som lämnades vid utskottets offentliga utfrågning den1 om rehabilitering och rehabiliteringsersättning samti andra sammanhang, förelåg skäl för att klargöra arbetsgivarensansvar i rehabiliteringssammanhang. Bl.a. hade företrädaren förArbetslivsfonden under utfrågningen uppgivit attansvarsfördelningen mellan arbetsgivare och framför alltförsäkringskassa var oklar och att en översyn borde göras.Enligt utskottets bedömning var ett klargörande i dessaavseenden en förutsättning för att rehabiliteringsarbetet iövrigt skulle kunna fungera, och utskottet ansåg att regeringenborde låta utreda denna fråga. Därvid borde även beaktas deminsta företagens praktiska möjligheter att leva upp till sittansvar i detta hänseende. I utredningen kunde också övervägas omden närmare innebörden av arbetsgivarens ansvar borde regleras ikollektivavtal. I detta sammanhang borde också kunna övervägasom och arbetsgivaren skulle vara skyldiga atterbjuda rehabilitering . Regeringen borde snaraståterkomma till med förslag i den månlagstiftningsåtgärder erfordrades. Det anförda gav somsin mening regeringen till känna.I de ovan nämnda nya direktiven till Sjuk- ocharbetsskadeberedningen anges bl.a. att ansvaret för förebyggandeoch rehabiliterande insatser faller på samhället och denenskilde individen. gällande lagstiftning åläggerarbetsgivaren ett ansvar såväl vad gäller utformningen avarbetsmiljön som att aktivt delta i rehabiliteringsarbetet.Sjuk- och arbetsskadeberedningen skall utvärdera hurrehabiliteringsarbetet bedrivs och lämna förslag till huransvarsfördelningen kan göras tydligare. Därvid skallarbetsgivarens ansvar uppmärksammas. Beredningen bör ocksåöverväga att inom ramen för ohälsoförsäkringen införamöjligheter att vidta sanktioner mot en arbetsgivare som åsamkarförsäkringen höga kostnader till följd av att denne inteuppfyller de åligganden som lagstiftningen stadgar. Utskottetanser att resultatet av Sjuk- och arbetsskadeberedningens arbetebör avvaktas och avstyrker med det anförda bifall tillmotionerna Sf239 och Sf265.Forskning inom socialförsäkringsområdetI motion So293 anför m.fl. (c) att omfattningenav socialvetenskaplig forskning med anknytning till deekonomiska systemen är relativt begränsad med hänsyntagen till socialförsäkringens stora betydelse för individensvälfärd och för samhällsekonomin. Betydande behov finns av merforskningsbaserad kunskap om bl.a. de faktorer som ligger bakomde stora förändringarna i sjukfrånvaro och förtidspensioneringunder senare år, liksom om samspelet mellan socialförsäkringenoch arbetsmarknaden.