bet · GI01AU11 · 1995-03-14 00:00:00 — Det kangälla t.ex. människor som flyttar till en annan ort, på egetbevåg eller i samband med att maken flyttar. Skall man där haersättning eller inte? Där varierar regelsystemen. Men det ärvanligt att frivilliga avgångar föranleder avstängning, i varjefall , från ersättning.Karenstid kan vi ha eller inte. Finansieringen kan utformas påen rad olika sätt. I finns det en finansiering som ligger påde företag som har sagt upp folk. Dessa företag får högre skatttill följd av detta. I har vi ju haft egenavgifter,i a-kassorna.De här olika komponenterna samverkar alltså med varandra. Manskall ha klart för sig att effekterna t.ex. av att höjaersättningsnivån i väldigt hög grad torde vara beroende avvilket kontrollsystem vi har. Samspelseffekter är här alltsåoerhört viktiga.Vilka är då effekterna och vilka är de mekanismer som äraktuella här?Jag skall peka på några olika effekter. Det som man i förstahand kanske intresserar sig för är effekterna på arbetslöshetensnivå. Där är det viktigt att ha klart för sig att också det kanha att göra med en rad olika effekter. Det som mest diskuteratsär effekterna på arbetslöshetstiderna. Den hypotes somnationalekonomer här har, och som kanske är rätt så självklar,är att en mera generös ersättningsnivå skulle påverka folkssökbeteende under arbetslöshet. Man tänker sig att det handlarom att lönekraven kan stiga -- de krav man har på lön för attacceptera ett arbete -- eller också kan sökintensiteten påverkasav ersättningsnivåerna. Den tid man lägger ned på att söka efterarbete handlar det alltså om. kommer atttala om det här senare.Men möjligheten finns också att ersättningen kan påverka hurofta folk blir arbetslösa, alltså benägenheten att säga upp sigfrån ett arbete och gå in i arbetslöshet -- eller för den delenockså företags benägenhet att permittera arbetskraft.Slutligen har vi effekterna på lönebildningen. Där finns detföreställningar om att ersättningsnivån påverkarlöneförhandlarna. Högre ersättning skulle kunna driva upplönekraven och på det sättet minska efterfrågan på arbetskraft.Man skulle också kunna tänka sig effekter på lönebildningensom verkar via de enskilda arbetssökandenas lönekrav. På detsättet påverkas löneglidningen. Företagen får svårare attbesätta lediga platser, därför att lönekraven frånarbetssökandenas sida har ökat.Det här är olika aspekter som pekar på problem medarbetslöshetsförsäkringen. Man skall dock inte utesluta en delmöjliga positiva effekter, alldeles bortsett fråninkomstriskförsäkringen, som jag inledningsvis nämnde.Arbetskraftsdeltagandet kan också vara värt att uppmärksammashär. För att vara berättigad till ersättning måste man finnas iarbetskraften. Högre ersättningsnivåer torde stimuleraarbetskraftsdeltagandet.Rörligheten kan påverkas i litet olika riktningar, ochrörligheten kan stimuleras av en generös ersättning. Vi kantänka oss fallet med dubbelarbetande makar i ett hushåll somöverväger en flyttning. Om det finns en möjlighet för denmedflyttande maken, som inte får arbete på den nyaorten, att utnyttja arbetslöshetsersättningen så kan detstimulera rörligheten. Man kan också tänka sig att detta förandra hushåll verkar i motsatt riktning. Det kan leda tillinlåsningseffekter.Slutligen är det tänkbart att man skulle kunna få en bättrematchning mellan lediga platser och arbetssökande om man gerutrymme för att söka under en litet . "Rätt man pårätt plats" uppnås kanske bättre om folk ges möjligheter ochförutsättningar att söka i stället för attacceptera första bästa jobb. Här finns det alltså en delpotentiellt positiva effekter som man bör väga in närtotaleffekterna av arbetslöshetsförsäkringen diskuteras. Attbara studera effekterna på arbetslöshetens nivå är att ha ettalltför begränsat perspektiv.Vad vet vi då?Jo, vi vet en hel del om vissa saker här. Om andra saker vetvi väldigt litet eller ingenting. Det finns ett stort antalstudier på detta område. Framför allt gäller det effekterna påarbetslöshetstider och i någon mån studier av effekter pålönebildningen. Det finns mycket mindre av studier om effekternapå t.ex. rörlighet, matchning, arbetskraftsdeltagande osv.När man studerar dessa saker kan man använda sig av litetolika metoder. I princip har man använt sig av tre metoder:Man kan studera utvecklingen över tiden i ett enskilt land.Man ser vad som händer med arbetslöshetstiderna och medarbetslöshetsersättningen över tiden. Sedan försöker man draslutsatser kring sambanden.Man kan jämföra olika länder.Man kan studera beteendet hos enskilda individer.Rent allmänt skulle jag vilja säga att jag fäster störstaavseendet vid den tredje gruppen av studier. Men innan jagkommer dit vill jag säga något om de två första ansatserna.Vi kan ta det svenska exemplet. Jag visar här en figur överarbetslöshetstider och arbetslöshetsinflöden. Den heldragnakurvan visar arbetslöshetsperiodernas genomsnittliga varaktighetsedan 60-talet och framåt, uttryckt i veckor. Det är alltså enklar trendmässig uppgång i arbetslöshetstiderna. lågvi i regel . Sedan har tiderna trendmässigt gåttupp. Tiderna har t.ex. legat . Detfinns alltså en tydlig trendmässig uppgång iarbetslöshetstiderna.Samtidigt har arbetslöshetsersättningssystemet blivit mergeneröst. Dess värre har jag ingen figur som visar detta, mendetta faktum är i och för sig välkänt. Vi har t.ex. fåttförlängda ersättningsperioder --1974 -- från tilldrygt . Vidare har vi infört KAS, och fler personer harkommit att omfattas av försäkringen. Dessutom harersättningsnivåerna, även i relation till föregående inkomst,stigit trendmässigt. Det finns alltså en klar trendmässiguppgång i de olika måtten på hur generöstarbetslöshetsförsäkringssystemet är i termer aversättningsnivåer.Är det detta som ligger bakom den här trendmässiga ökningen iarbetslöshetstiderna?Min bedömning är att det i varje fall är en delförklaring. Jagvågar inte säga något om den kvantitativa betydelsen aversättningssystemet i det här avseendet, men det är en uppenbar"kandidat" till förklaring som man svårligen kan komma förbi.Problemet är naturligtvis att det har hänt en massa andrasaker på arbetsmarknaden som gör att det är svårt atthär hålla isär betydelsen av olika faktorer. Men sannolikt ärökad generositet i ersättningssystemet en faktor som förklararutvecklingen. Jag skulle inte tro på det så mycket om jag inteockså hade belägg från individdata som innebär att den härmekanismen finns.Låt oss se på den andra metoden, jämförelser med olika länder.Det finns alltså en metod som innebär att vi kan välja säg 20OECD-länder. Vi ser att de har helt olika arbetslöshetstal under80-talet, och man kan försöka förklara de här skillnaderna medolika egenskaper hos ländernas lönebildningssystem,arbetslöshetsersättningssystem osv. Speciellt engelska forskare-- Layard, Nickell och Jackman -- har använt sig av den härmetoden i en rad olika avseenden i en stor bok om arbetslöshet.Vad finner man då?Jag har här ett utdrag ur deras bok. Vad vi nu försökerförklara är ju arbetslösheten, mätt i procent. Här varierar detmellan olika länder. Vi mäter här ersättningens varaktighet i årsamt ersättningsgraden i procent av föregående inkomst.Talet 0,9 på figuren säger att om varaktigheten ökar med ettår, så ökar arbetslöshetsgraden . Om exempelvisersättningsperioden skulle förändras med skulle vi fåen effekt på arbetslöshetstalet som ligger i närheten av 0,5procentenheter. Om vi förändrar ersättningsgraden med 10procentenheter, så skulle man få en effekt på arbetslöshetstaletmotsvarande . skall man absolut inte på något sättuppfatta de här siffrorna som exakta och sanna uppskattningar aveffekterna, utan här finns det en stor ömtålighet när det gällerförändrade metoder etc.Ett problem är naturligtvis att det finns en rad andrakomponenter i ersättningssystemen som man också gärna skullevilja mäta och som är mycket svårare att mäta. Då kan sådana härstudier ifrågasättas. Studierna som pekar dock i "förväntad"riktning.Slutligen något om enskilda individers beteende underarbetslöshet. Det handlar här om att vi följer enskildaindivider under deras arbetslöshetsperiod. Vi försöker se vadsom skiljer folk som har hög ersättning från dem som har lågeller ingen ersättning. Har vi tur kan vi också observeraperioder när ersättningsnivån förändras för enskilda individer.Här finns det resultat som man svårligen kan förklara på annatsätt än med att arbetslöshetsersättningssystemet faktiskt harincitamentseffekter.Vad kan vi förvänta oss av begränsade ersättningsperioder tillatt börja med?Jag har här en principskiss som visar hur sannolikheten attövergå till sysselsättning kan tänkas utvecklas överarbetslöshetsperioden. Vi mäter alltså den andel som lämnararbetslösheten. Sedan följer vi, enligt figur, den här gruppenöver ersättningsperioden. Ersättningsperioden tar slut efter säg60 veckor. Teorin, och kanske även intuitionen, säger då attfolk borde bli alltmer angelägna om att skaffa sig ett arbete junärmare utförsäkringstidpunkten de kommer. Sannolikheten för attlämna arbetslösheten borde alltså bli större.Å andra sidan kan man säga: Om det vid utförsäkringstidpunktenfinns någon annan åtgärd som träder in och upprätthållerinkomsten, t.ex. en arbetsmarknadspolitisk åtgärd, borde den härincitamentseffekten försvagas, eller eventuellt försvinna. Denstreckade kurvan på bilden visar en tänkbar effekt av enutförsäkringsgaranti som vi de facto haft i under senareår. Folk har alltså med väldigt stor sannolikhet blivit erbjudnaberedskapsarbeten när de riskerat utförsäkring.Man skulle därför kunna misstänka en försvagning av den häruppåtgående tendensen -- försvagade incitamentseffekter.Detta är vad vi skulle kunna tro a priori. Hur ser det ut iverkligheten?Till att börja med kan vi se hur utförsäkringsgarantin harimplementerats. Den här bilden visar egentligen mer hur GöteBernhardsson och hans folk beter sig än hur de arbetslösa betersig. Den beskriver hur sannolikheten ser ut att röra sig frånarbetslöshet till arbetsmarknadspolitiska program överarbetslöshetsperioden, som vi här mäter i månader.Vi skiljer mellan två grupper, dels de som har a-kassa, delsde som inte har a-kassa. Det figuren säger är att när personersom har a-kassa har varit arbetslösa tio ökarsannolikheten för att de skall gå in i åtgärder mycket starkt.För personer som inte har ersättning finns inte den här kraftigauppgången. Figuren säger alltså att AMS-åtgärderna har en starkinriktning på sådana långtidsarbetslösa som har a-kassa, intelångtidsarbetslösa i största allmänhet, utan precis sådana somhar a-kassa.Då är frågan: Vad har detta för konsekvenser för utflödet tillsysselsättning? Det borde minska viljan att ta lediga jobb,skulle man kunna säga.Det resultat som bilden visar bygger på statistiska studiersom vi har genomfört på ett stort individmaterial frånarbetsförmedlingarna. Det är så här sannolikheten för att övergåfrån arbetslöshet till arbete i ser ut.Personer som har a-kassa och personer som ej har a-kassa ingår.Vi ser att sannolikheten faller ett tag. När man börjar kommafram ungefär till månad 12, stiger sannolikheten att övergå tillsysselsättning markant för personer med a-kassa, dvs. depersoner som riskerar utförsäkring vid vecka 60. Vad dettaresultat antyder är att incitamentseffekterna av att ha entidsbegränsad ersättningsperiod i varje fall i någon mån finnskvar i , trots att vi har haft något som brukar kallasför utförsäkringsgaranti, dvs. stor sannolikhet att hamna iåtgärder vid utförsäkring.Det går inte att utifrån vår studie säga vad som skulle hahänt om man hade haft en mindre grad av utförsäkringsgaranti.Men man skulle väl i allmänhet misstänka att det då hade variten kraftigare uppgång. Men även med det system vi haft under90-talet fanns det uppenbarligen effekter av tidsbegränsningen.Det är svårt att förklara sådant här på något annat sätt än attdet verkligen är arbetslöshetsersättningssystemet som griper in.Det finns för övrigt studier av den här karaktären också frånandra länder, och man finner just i anslutning tillutförsäkringstidpunkten en mycket tydlig uppgång i sannolikhetenatt övergå till reguljär sysselsättning.Det finns också bedömningar av hur arbetslöshetstiderna skullepåverkas om man t.ex. förkortade ersättningsperioderna. De visaratt man skulle få kortare arbetslöshetstider. Detta omvaraktigheten i ersättningssystemet.Slutligen vill jag komma till ersättningsnivåns betydelse. Härtittar vi på svenska data. Problemet här är att vi inte kanskilja mellan olika nivåer i ersättning särskilt bra. Vi kanskilja mellan a-kassa, KAS och ingen ersättning alls. Det vifinner när vi kontrollerar utifrån en hel rad olika faktorer --utbildning, ålder, kön, invandrarstatus, m.m. -- är attarbetslöshetstiderna är längre för personer som har a-kassa änför personer som inte har a-kassa. Men det handlar om ganska småskillnader. Här handlar det om en skillnad i förväntadarbetslöshetstid , trots att vi rör oss från nolltill ersättningsnivåer som i det här fallet faktiskt är uppemotmaximalt 90 %.Men den allmänna bild man får här stämmer hyggligt med deninternationella litteraturen också, nämligen att det finnseffekter på arbetslöshetstiderna av en höjd ersättningsnivå.Arbetslöshetstiderna går upp när ersättningsnivån går upp. Meneffekterna är kvantitativt ganska små. Om man tar en delskattningar som har gjorts på olika håll och bedömer effekten avatt förändra den svenska ersättningsnivån uppåt eller nedåt medt.ex. , blir slutsatsen att effekterna finnsdär, men de är ganska begränsade. Det kan handla om ungefär envecka i arbetslöshetstid som man skulle få ut av en sådanförändring. Det är ganska små effekter, men de finns där.Susanne Ackum Agell: Jag tänkte diskutera litet grand omsökbeteendet. Jag skall också visa några resultat från en rättfärsk studie av människor som var inskrivnavid arbetsförmedlingen som arbetssökande. Men jag tänktefaktiskt först ställa den här kanske till synes litet trivialafrågan: Varför är sökbeteendet viktigt?Det första är att det har hänt någonting på arbetsmarknaden,som också pratade om. Jag skulle vilja säga att detspeciellt nu är extremt viktigt att arbetslösa människoruppmärksammar att konjunkturen har vänt. Först och främst detmycket simpla: Allt annat lika, är det trots allt de som sökersom också har en chans att få ett jobb. Det är mycket få somblir erbjudna. Det kan synas litet trivialt.Sedan kan vi gå in och titta på det som vi alla diskuterar : Riskerar den svenska massarbetslösheten att permanentas, såsom har skett i princip i alla andra länder som har upplevt ensådan här djup lågkonjunktur? Om vi skall försöka lära någontingav deras erfarenheter är en hypotes, en delförklaring tilldetta, att när man först blir arbetslös under en sådan härmycket djup lågkonjunktur är man optimistisk. Man söker väldigtmånga jobb. Då finns det inga. När man söker kanske man bara seratt det är tusen andra som söker. Man kommer aldrig tillintervju. Kommer man till intervju, får man ett nej. Om det därfortlöper , tappar man säkert bådesjälvförtroendet och orken. Om konjunkturen sedan vänder och maninte hakar på, kan hela den här historien göra att man blir rättpassiviserad.Där skulle jag vilja säga att vi tack vareförmedlingsverksamheten skulle kunna ha ett rätt stortförsprång. Jag säger inte att förmedling inte finns någonannanstans. Men just de här kontrollmekanismerna bör etablerasnu. är det för förmedlarna att uppmärksamma att det integäller att träffa någon , utan det måste varabetydligt kortare perioder emellan. Man måste helt enkeltuppmärksamma människor på att det finns jobb.En annan förklaring till att sökbeteendet kan vara viktigt haratt göra med lönebildningen. Det är viktigt att även företagenfår indikationer på att det finns arbetskraft där ute som debehöver. Annars kan lönerna börja pressas uppåt.Jag skulle vilja gå över till att titta litet på den svenskaarbetsmarknaden. Den är ju litet annorlunda än de flesta andraarbetsmarknader. Vi har de stora arbetsmarknadspolitiskaåtgärderna. av arbetskraften är engagerad iarbetsmarknadspolitiska åtgärder. Jag har sett siffror på attdet troligtvis är där vi kommer att ligga även i år.Man bör faktiskt också diskutera varför det kan vara viktigtatt jämföra sökbeteendet mellan dem som går öppet arbetslösa ochdem som hamnar i olika åtgärder. Då kommer jag tillbaka till attjag tycker att detta börjar bli relevant nu när konjunkturen harvänt. När man placeras i en åtgärd -- vi skall separera olikaåtgärder litet längre fram -- gäller i princip arbetstiden niotill fem. Det innebär att du har mindre tid att söka. Vi kanprata om att det finns en typ av inlåsningsmekanism. Närkonjunkturen vänder söker inte de som är i åtgärd. Det är deöppet arbetslösa som får tillgång till jobben.I slutet av 80-talet och hade vi en stordebatt som gällde om åtgärder faktiskt kunde öka lönerna mer änom vi hade en stor öppen arbetslöshet. Man kan kanske förklaradet med sökbeteendet. Det kan bero på att de i åtgärd hellerinte söker lika frekvent. Där har vi lönebildningsmekanismen.Jag skall redovisa några tabeller från ett projekt somfinansieras av den arbetsmarknadspolitiska kommittén. Som jagsade förut är det en intervju av 4 000 vuxna individer. Jag harbegränsat urvalet litet och inte direkt vänt mig till ungdomar.Det beror på att man vill ha ett rätt så stort urval. Tar manmed ungdomarna reduceras ofta urvalet och det som det blirrelevant att titta på.En fråga ställdes till alla : Söker ni jobb just nu?Svaret skall vara ja eller nej. Vissa har tillfälligt jobb. Detkommer väldigt många tillfälliga jobb på arbetsmarknaden nu.40 % av de tillfrågade säger att de söker. Av de arbetslösa ärdet som sade: Ja, jag är en aktiv arbetssökande. Medan detav dem som är i AMU eller annan åtgärd är -- ja,57---- som säger att de är aktiva. Om man skall vara litetillvillig och prata om ett halvfullt eller ett halvtomt glas,kan man säga att av dem som är i åtgärder säger att de intesöker.Följande fråga. Vid intervjutillfället frågar man vad degjorde veckan innan och hur många timmar de ägnade åt att sökajobb, dvs. gick till förmedlingen, tittade i tidningar,kontaktade arbetsgivare eller sökte på något annat av de olikasätt som finns. Då visade det sig att de öppet arbetslösa -- desom säger att de ägnar sig åt att söka -- faktiskt tillbringade4 timmar med olika sökaktiviteter, medan de som är i åtgärderanvände till de härsökaktiviteterna.Vi har en kolumn för dem som i princip inte söker. De har sagtatt de söker, men det visar sig att det inte var någonaktivitet. Bland de arbetslösa var det faktiskt som inteägnade någon som helst tid åt att söka efterjobb.Hade det här varit hade man kunnat säga:Varför skall folk söka, när inga jobb finns? Men börjar viändå komma upp i det skiktet av konjunkturen att jobb faktisktfinns, och då måste alla människor föras med in i den härjobbletaraktiviteten. Det är naturligtvis till stor delindividens eget ansvar att ta itu med detta. Men jag tror attmånga människor behöver hjälp av förmedlingarna, de som helt hartappat fotfästet och kontakten med arbetsmarknaden och är osäkrapå om de är gångbara. Jag tror att det är mycketviktigt att det börjar uppmärksammas. har konjunkturenebbat ut. Då blir det svårt att ställa de här kraven igen.Nästa fråga rörde hur många jobb man sökt månaden innanintervjun. Igen kan man se att det är tre och ett halvt jobb isnitt bland dem som har varit arbetslösa och mellan ett och tvåjobb för dem som är i åtgärd. På nytt bör man uppmärksamma hurmånga det är som faktiskt inte har ansett att det har funnitsnågot jobb som har varit värt att söka. Det kanske inte finnsnågra. Det är en stor kandidat. Men det måste ändå bero litetgrand på att man har tappat självförtroendet och inte tror sigha chans att få några jobb. Det gäller faktiskt av dearbetslösa, men av dem som är i åtgärd.Jag tänkte också återkomma till att vi hararbetsmarknadspolitiska åtgärder. Därför tycker jag att det ärrelevant att ställa de här frågorna: Skall man dra alla åtgärderöver en kam? När skall man diskutera sökintensiteten? Underlågkonjunkturen har arbetsmarknadspolitiken delvis haft somsyfte att motverka passiviteten, att hindra människor från attgå tre bara med a-kassa. Det har ett värde i sig. Menhur skall vi se på samma åtgärder när konjunkturen vänder uppåt?Jag tycker inte att vi kan se på dem på samma sätt. Det är dagsför en ny politik. En sådan har i stort sett alltid kommit ochär på gång nu också.Det är den här distinktionen vi kallar rörlighetsfrämjande,och sade litet grand om sysselsättningsskapande åtgärder.Det rörlighetsfrämjande som jag tycker att det är viktigt atttänka på i det här fallet är arbetsmarknadsutbildningen. Den hardragit ett tungt lass under konjunkturnedgången. Det var denåtgärden som man koncentrerade sig på.Jag tror också att man hade en övertro på vadarbetsmarknadsutbildning kunde klara av. och 1993sade AMS att det naturligtvis också finns någon slags trade off,vad kvantitet kan göra, innan det börjar blieffektivitetsförluster. Jag tror alltså på utbildning. Men jagtror att man också får lov att tänka på att det måste varakvalitet.Det har varit svårt att kunna upprätta individuella strategierför människor. Vad skall jag utbilda mig till? Man har intesett jobben. Men börjar det bli relevant att ta itu med denarbetslösa människan, att sätta sig ned och se vilka önskemålindividen har och vilka önskemål arbetsmarknaden har, för attsedan upprätta handlingsplaner för de här människorna. Omutbildningen skulle ligga inom den här individens handlingsplanär det inget problem om inte den individen söker ett jobb. Vivill ju att den individen skall lära sig litet mer om datorereller vad det kan vara. Det tycker inte jag är ett stortproblem.Däremot kan man titta litet mer på de sysselsättningsskapandeåtgärderna: ALU, ungdomspraktik och beredskapsarbeten i stortsett. Där är det kanske tveksamt om man inte skall börja oroasig för varför människor inte söker jobb. När ALU kom till vartanken att det skulle finnas tid att söka jobb. Jag har inteläst direktiven för ungdomspraktik. Den tanken finns säkert därockså. Jag vet att tanken även bakom beredskapsjobben, som nubara är , var att det skulle finnas tid föratt söka jobb.Det som har hänt under lågkonjunkturen -- det har jag förståttav dem som har tittat på detta -- är att uppföljningen frånförmedlingen av naturliga skäl har varit mycket låg. Man harhaft en mycket tung arbetsbörda. Men här måste också tillförändringar så att ingen, varken de arbetslösa ellerförmedlarna, fastnar i gamla rutiner, som kan vara mycketskadliga. De kan faktiskt leda till att arbetslöshetenpermanentas.Om vi gör den här distinktionen och tittar litet grand på hurdet ser ut mellan olika åtgärder och öppet arbetslösa kan vi seatt man anser att inom ALU faktiskt söker jobb, medan detbland dem som har beredskapsarbeten och ungdomspraktikplatser,som är mycket av sysselsättningskaraktär, är en rätt lågaktivitet. Utbildningsvikariat är någon form av mellanting. Ettutbildningsvikariat innebär att en arbetslös får ett vikariatmedan företagen utbildar en reguljärt anställd. De inom AMUsöker faktiskt litet mer än de som är i sysselsättningsskapandeåtgärder. Det finns, som vi har sett förut, en viss tendens tillatt människor kanske tycker att AMS-jobben egentligen är riktigajobb. Det är inget fel på det, men det kan vara skadligt just nui konjunkturuppgången.Här har också redogjorts litet för söktimmar. De ligger runt 4timmar för de arbetslösa och 1--för dem som är iåtgärd. Samma sak gäller för antalet sökta jobb. Det är inte såmånga.Jag diskuterade med tidigare , ochGöte sade att det ändå är många jobb som söks, 1,6 miljoner. Men poängen är att det ändå är många som intesöker. Varför gör de inte det? Det är det som den härundersökningen rör.Jag tänkte också visa hur man söker jobb och vilket som ärbästa sättet. De litet mer formella kanalerna, som statenerbjuder, är förmedlingarna, platsjournaler ochplatsautomaterna. Ni har kanske sett de här datorerna som kanvara utsatta litet här och var.