bet · GI01FiU19 · 1995-05-30 00:00:00 — En sådan skulle enligt motioneninnebära en frestelse för kommunalpolitiker att kortsiktigtvinna väljarnas gunst genom att uppskjuta impopulära mennödvändiga åtgärder.I motion 1994/95:Fi33 av m.fl. (v) framhållsatt den kommunala handlingsfriheten kringskärs om det införs ettutgiftstak för den offentliga verksamheten, och i sinförlängning hotar ett sådant såväl det kommunala självstyret somkommunernas beskattningsrätt.Samma motionärer vänder sig också i motion 1994/95:Fi37 motett utgiftstak för kommuner och landsting. Dessa måste själva fåbestämma sina utgifter och inkomster. Motionerna avvisar ocksåmed kraft förslagen om tvångsförvaltning som fullständigtoacceptabelt och stridande mot den grundlagsfästa kommunalasjälvstyrelsen.Grundlagsbestämmelser m.m. om kommunalt självbestämmandeDe viktigaste bestämmelserna i regeringsformen (RF) omkommunernas ställning och uppgifter har följande lydelse.1 kap. Statsskickets grunder1 § All offentlig makt i utgår från folket.Den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och påallmän och lika rösträtt. Den förverkligas genom ettrepresentativt och parlamentariskt statsskick och genom kommunalsjälvstyrelse.Den offentliga makten utövas under lagarna.7 § I riket finns primärkommuner och landstingskommuner.Beslutanderätten i kommunerna utövas av valda församlingar.Kommunerna får taga ut skatt för skötseln av sina uppgifter.8 § För rättskipningen finns domstolar och för den offentligaförvaltningen statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter.8 kap. Lagar och andra föreskrifter5 § Grunderna för ändringar i rikets indelning i kommuner samtgrunderna för kommunernas organisation och verksamhetsformer ochför den kommunala beskattningen bestämmes i lag. I lag meddelasockså föreskrifter om kommunernas befogenheter i övrigt och omderas åligganden.Frågan om den kommunala självstyrelsen behandlades ingående igrundlagspropositionen (prop. Departementschefenkonstaterade (s. 190) att i vårt land präglas förhållandetmellan kommunerna och statsmakterna och därmed den kommunalasjälvstyrelsen av en helhetssyn. Generellt gällde sålunda attstaten och kommunerna samverkar på skilda områden och i olikaformer för att uppnå gemensamma samhälleliga mål. Utgick manfrån detta synsätt var det vare sig lämpligt eller möjligt atten gång för alla dra orubbliga och preciserade gränser igrundlag kring en självstyrelsesektor. Arbets- ochbefogenhetsfördelningen mellan stat och kommun måste i stället iganska vid omfattning kunna ändras i takt medsamhällsutvecklingen.Departementschefen anförde vidare:Genom lagstiftningen har som nämnts kommunerna fåttbetydelsefulla åligganden. Dessa uppgifter ger storhandlingsfrihet åt kommunerna. Av grundläggande betydelse förkommunernas kompetens är emellertid att de utöver sina särskildaåligganden har en fri sektor inom vilken de kan ombesörja egnaangelägenheter. Inom detta område finns alltså utrymme för enkommunal initiativrätt. Denna initiativrätt kan sägas bilda enkärna i den kommunala självbestämmanderätten som bör komma tillklart uttryck i RF. Jag föreslår därför att det redan i RF:sinledande paragraf tas in en bestämmelse med innehåll att densvenska folkstyrelsen förverkligas förutom genom ettrepresentativt och parlamentariskt statsskick också genomkommunal självstyrelse. Det senare uttrycket är visserligenobestämt, men det kan likväl anses belysande när det gäller attge uttryck åt principen om en självständig och inom vissa ramarfri bestämmanderätt för kommunerna.Den kommunala initiativrätten är starkt förbunden med denkommunala beskattningsrätten. En ändamålsenlig avvägning mellanolika kommunala ändamål och åtgärder förutsätter en kombinationav politiskt och ekonomiskt ansvar. Liksom beredningen anser jagatt principen om rätt för kommunerna att utkräva skatt för atttäcka medelsbehovet skall förankras i grundlag. Jag förordaremellertid att principen kommer till uttryck redan i 1 kap. RFom statsskickets grunder (5 §). De grunder efter vilkakommunalskatt får tagas ut skall naturligtvis bestämmas i lag.En bestämmelse om detta är i departementsförslaget upptagen i 8kap. 5 § RF.Den närmare ansvarsfördelningen mellan stat och kommun bör motbakgrund av vad jag har sagt inte anges i grundlag. Däremotdelar jag beredningens uppfattning att RF bör anvisa på vilketsätt kommunernas utgiftsområde skall avgränsas. I princip börockså här ställas kravet att lagformen skall anlitas. Genomkravet på medverkan skapas en garanti för attfrågorna om de kommunala arbetsuppgifterna blir föremål för denallmänna debatt och därav följande genomlysning som deras viktfordrar. Jag föreslår en bestämmelse i ämnet i 8 kap. 5 § RF.Genom att välja formuleringen att kommunernas befogenheter ochåligganden skall anges i lag har jag velat tydligt markera attkommunerna också i fortsättningen skall ha sig tilldelade ettområde där de själva mera fritt bedömer vilken verksamhet somskall bedrivas.I specialmotiveringen till huvudstadgandet om kommunerna iförsta kapitlet regeringsformen (numera 7 §) framhölldepartementschefen (s. 231) att bestämmelsen i andra stycket omden kommunala beskattningsrätten liksom övriga föreskrifter ikapitlet var ett principstadgande. Den var alltså inte att läsaså att den kommunala beskattningsrätten måste vara fri ens i denmeningen att varje kommun helt obunden kunde bestämmaskatteuttagets storlek. Departementschefen hänvisade till 8 kap.5 § regeringsformen varav framgick att principens närmareförverkligande var underkastad lagstiftning.I sitt av godkända betänkande (bet. KU 1973:26)anslöt sig (s. 26) tilldepartementschefens uppfattning att den kommunala självstyrelsenutgjorde en av grundstenarna för den svenska demokratin. Det vardärför enligt utskottet väsentligt att den ställning kommunernaintar i den svenska demokratin klart kom till uttryck igrundlagen. Utskottet ansåg att propositionens förslag i dettaavseende väl uppfyllde de krav som borde ställas pågrundlagsskydd för den kommunala självstyrelsen. I övrigtkommenterades inte de föreslagna bestämmelserna.Konstitutionsutskottet tillstyrkte (bet. KU1977/78:21) ett förslag om en särskild lag om skatteutjämning iStockholms läns landsting. Genom den lagen gavslandstingskommunen befogenhet att lämna lån och bidrag tillkommun inom landstingsområdet i den mån det behövdes för attfrämja skatteutjämning mellan kommunerna.År 1981 behandlade ingående frågan ominnebörden av grundlagsreglerna om den kommunala självstyrelsen(KU 1980/81:22) vad gäller lagstiftning om kommunalt skattetak.Utskottet angav då (s. 6) att utformningen av det skydd som gesi RF åt den kommunala självstyrelsen starkt påverkats av att detinte ansetts vara vare sig lämpligt eller möjligt att en gångför alla dra orubbliga och preciserade gränser i grundlag kringen självstyrelsesektor. Man hade bl.a. mot dennabakgrund i stor utsträckning avstått från att i RF införadetaljerade bestämmelser som ger ett klart avgränsat rättsligtskydd. I stället har huvudvikten lagts på regler som innebär attriksdagen genom vanlig lag normerar den kommunalasjälvstyrelsen.Det sagda innebar enligt utskottet inte att frittkunde fatta beslut om normer för den kommunala självstyrelsen.Grundlagens bestämmelser om kommunerna och den kommunalasjälvstyrelsen måste nämligen enligt utskottets mening tillmätasstor betydelse som generella direktiv för lagstiftningensinnehåll. Utskottet ville i det sammanhanget särskilt framhållaatt det i förarbetena till RF understrukits att det är avgrundläggande betydelse för kommunernas kompetens att de utöversina särskilda åligganden har en fri sektor inom vilken de kanombesörja egna angelägenheter.Varje lagbeslut som gällde kommunerna skulle således enligtutskottet fattas inom den av grundlagen uppdragna ramen.Beslutet fick därför aldrig innebära att den kommunalasjälvstyrelsen upphävdes eller att någon av de grundlagsfästaprinciperna för självstyrelsen åsidosattes. Vidare skulle iövervägandena i varje särskilt fall vägas in den stora vikt somgrundlagen tillmäter den kommunala självstyrelsen som en av degrunder för det svenska statsskicket, varigenom folkstyrelsenförverkligas. Självstyrelseintresset skulle således alltidtillmätas stor betydelse vid den lämplighetsbedömning ochintresseavvägning som var aktuell i det konkretalagstiftningsärendet. Att mot bakgrund av i ettkonkret fall avgöra vad som är godtagbar inskränkning i denkommunala självstyrelsen och vad som inte är det kunde varakomplicerat. I ett lagärende ankom en sådan bedömning i sistahand på riksdagen.Utskottet framhöll också att det måste bedömas i ett störresammanhang när man avgör om en viss inskränkning i den kommunalasjälvstyrelsen är godtagbar med hänsyn till RF:s bestämmelser.Utskottet pekade på att ett ingrepp i kommunernas rätt att frittbestämma utdebiteringens storlek uppenbarligen skulle innebäraatt den kommunala friheten beskärdes hårt. En lagreglering avden kommunala beskattningsrätten fick givetvis aldrig innebäraatt denna helt upphävdes. Beskattningsrätten fick inte görasenbart formell utan skulle alltid ha ett reellt innehåll.Utskottet behandlade i ett yttrande tillfinansutskottet (1989/90:KU9y) frågan om en begränsning avkommunernas rätt att ta ut skatt. Det gällde ett tvåårigtkommunalt skattestopp. Lagrådet hade ansett att en ettårigbegränsning i rätten att ta ut skatt inte gick utöver vad somfrån konstitutionell synpunkt fick anses möjligt att accepteraoch ansåg således att förslaget var förenligt medregeringsformen. Lagrådet framhöll därvid att ingripanden i denkommunala beskattningsrätten av det aktuella slaget måsteanvändas med stor urskiljning och varsamhet. Frågan om hurlångtgående sådana ingripanden fick göras måste bedömas medhänsyn till arten och omfattningen av inskränkningarna och tillden tid under vilken de skall gälla. Inom vissa ramar bliremellertid gränsdragningen enligt Lagrådet en politisk frågasnarare än en rättslig.Utskottet framhöll att det konstitutionella utrymmet för ettkommunalt skattetak var begränsat. Vid en samlad bedömning avsyftena med förslaget kunde utskottet dock från konstitutionellsynpunkt godta en tillfällig begränsning av kommunernas rätt attbestämma sina skattesatser.År 1992 fann sig Lagrådet från konstitutionell synpunkt kunnagodta en ettårig förlängning av skattestoppet med hänvisningtill vad som förekommit i ärendet (prop. 1991/92:150, del II, s.137).I den nya kommunallagen som trädde i kraft 1 den januari 1992uttrycks principen om självstyrelse genom att det ilagens inledningsparagraf anges att kommuner och landstingsköter de angelägenheter på den kommunala självstyrelsens grundsom anges i lagen eller i särskilda författningar. I förarbetena(prop. 1990/91:117, s. 23 ) framhålls att det i grunden handlarom en princip för relationen mellan staten och den kommunalanivån. Den kommunala självstyrelsen kan dock enligt dennaproposition aldrig vara total. Regeringsformen ger stöd för attriksdagen genom lag bestämmer grunderna för kommunernas ochlandstingens organisation och verksamhetsformer och för denkommunala beskattningen. Vidare är det som genom lagbestämmer deras befogenheter och åligganden. avgörs enligt propositionen alltså ytterst avformerna för samverkan mellan staten och den kommunala sektorn.I detta sammanhang kan också nämnas att år 1989anslutit sig till den europeiska konventionen om kommunalsjälvstyrelse. Frågan om kommunernas ekonomiska resurserbehandlas i artikel 9. Till att börja med slås fast attkommunerna inom ramen för den nationella ekonomiska politikenskall ha rätt till egna tillräckliga ekonomiska resurser (punkt1). Kommunernas ekonomiska resurser skall motsvara de uppgiftersom tilldelats dem i grundlag och i annan lag. Åtminstone en delav kommunernas ekonomiska resurser skall komma från lokalaskatter och avgifter som kommunerna kan bestämma nivån på (punkt3). Nästa punkt ger uttryck för att kommunerna inte skall varaensidigt beroende av ekonomiska system, som gör det svårt attfölja med i den verkliga kostnadsutvecklingen (punkt 4). Vidarefinns en punkt 5 som understryker behovet av ekonomisk utjämningmellan kommuner. Skyddet av ekonomiskt svagare kommuner kräverinrättande av förfaranden för ekonomisk utjämning eller liknandeåtgärder, som är avsedda att rätta till effekterna av den ojämnafördelningen av möjliga inkomstkällor och ekonomiska bördor.Sådana förfaranden eller åtgärder får inte minska kommunernashandlingsfrihet inom deras eget ansvarsområde. Enligt punkt 6skall kommunerna på lämpligt sätt rådfrågas angående det sätt påvilket omfördelningen av resurser skall ske. När det gällerstatsbidrag sägs att bidragen såvitt möjligt inte skallöronmärkas för speciella projekt, och de skall inte hellerpåverka kommunernas grundläggande frihet att själva bestämmainom sitt kompetensområde (punkt 7). Slutligen finns det enpunkt som betonar kommunernas rätt att ta upp lån förkapitalinvesteringar på den nationella marknaden (punkt 8).LagrådetLagrådet har på begäran av finansutskottet avgett ett yttrandeöver regeringens förslag till lag om utjämning avskatteinkomster och kostnader i kommuner och landsting. Lagrådetavstyrker klart förslaget efter att inledningsvis ha uttryckttveksamhet i frågan om hur långt grundlagsskyddet för denkommunala beskattningsrätten sträcker sig. Regeringens förslagmedför -- framhåller Lagrådet -- att kommuner och landsting,vilka kommer att vidkännas avdrag från skatteintäkterna, genomuttagande av kommunalskatt och landstingsskatt bidrar till atttäcka behovet av medel i andra kommuner och landsting. Frågan ärom en sådan skatt kan anses uttagen för skötseln av kommunenseller uppgifter.Enligt Lagrådet kan den föreslagna ordningen inte anses stå iöverensstämmelse med ordalagen i bestämmelsen. För tolkningen avbegreppet "skötseln av sina uppgifter" har Lagrådet söktvägledning i vad som i lag och praxis ansetts vara en kommunseller ett landstings angelägenheter och har funnit attbestämmelser i kommunallagen och ett stort antal andra lagar omen kommuns befogenheter utgår från vad som brukar kallaslokaliseringsprincipen. Med lokaliseringsprincipen avses ettkrav på anknytning till kommuns eller landstings område ellerdess medlemmar.Mot denna bakgrund framstår det enligt Lagrådet som heltfrämmande att betrakta en skatt som tas ut av en kommun ellerett landsting för att tillföras andra kommuner eller landsting,som uttagen för skötelns av vederbörande kommuns ellerlandstings uppgifter. Den ordning beträffande utjämning avskatteinkomster som tillämpats kan enligtLagrådet inte föranleda någon annan bedömning. Uttagandet avskatt i kommuner och landsting som får vidkännas avdrag kommerdärmed att strida mot vad som i 1 kap. 7 § andra stycketregeringsformen anges om ändamålet med den kommunalabeskattningen. Lagrådet tillägger att syftet med den föreslagnalagen möjligen kan -- åtminstone delvis -- tillgodoses med någonannan teknik avseende avgifter och bidrag, vilket inte skullestrida mot regeringsformens bestämmelser. Detta kan dock, anserLagrådet, inte inverka på bedömningen av förslaget. På grundhärav anser Lagrådet att den föreslagna lagen inte är förenligmed bestämmelsen i 1 kap. 7 § andra stycket regeringsformen ochavstyrker därför lagförslaget.Utskottets bedömningUtskottet delar Lagrådets bedömning att förarbetena inte gertillräcklig vägledning i fråga om vad som avses med begreppet"skötseln av sina uppgifter" i 1 kap. 7 § andra stycketregeringsformen. Vissa uttalanden som kan ge en viss vägledninggörs dock.I grundlagspropositionen uttalas t.ex. att bestämmelsen om denkommunala beskattningsrätten är ett principstadgande och attprincipens närmare förverkligande är underkastad lagstiftning.Det är alltså inte så att den kommunala beskattningsrätten måstevara fri ens i den meningen att varje kommun helt obunden kundebestämma skattens storlek. Beskattningsrätten omnämns som enrätt för kommunerna att ta ut skatt för att täcka sittmedelsbehov utan närmare uppgift om vad detta medelsbehov kundeomfatta.Dessa uttalanden skall ses i ljuset av den situation som dågällde i fråga om den kommunala beskattningsrätten. har i Förvaltningsrättslig Tidskrift1--2/1993 s. 59 lämnat en utförlig beskrivning av utvecklingenav den kommunala beskattningsrätten. årsuppbördssystem hade brutit den direkta relationen mellan deskattskyldiga och resp. kommun. Kommunernas beskattningsrättgentemot de kommunalt skattskyldiga ersattes av rättigheter förkommunerna gentemot staten att få ut belopp motsvarande debelopp som staten uppburit från de kommunalt skattskyldiga. Endetaljerad och fullständig avräkning av faktiska betalningar påindividnivå skulle dock inte genomföras. Bl.a. skulle uteståendebelopp inte påverka avräkningen utan stanna på statsverket.Ett skatteutjämningssystem växte fram på flera vägar. Särskiltskattetyngda kommuner åtnjöt statsbidrag. Närkommunalskattereglerna ändrades så att det innebar ettskattebortfall för kommunerna kunde skatteersättning utgå. Redanpå utnyttjades skatteersättningsinstrumentet även igenerellt bidragssyfte genom att överkompensation lämnades tillkommuner med svag ekonomi. Dessutom konstruerades en ny tekniknär det gällde att ge ut skatteersättningarna. Tekniken byggdepå att en väsentlig del av ersättningen skulle ges tillkommunerna inte uttryckt i kronor utan uttryckt i ett fiktivtskatteunderlag. Detta tillskjutna oäkta skatteunderlag skulleliksom det vid taxeringen beräknade äkta skatteunderlaget läggastill grund för kommunala utdebiteringsbeslut. Det belopp somvederbörande kommun hade rätt att få ut av staten i form avkommunalskattemedel ökades alltså. Det var då inte längre frågaom endast innehållna kommunalskattebelopp utan även statligabidrag till kommunerna. Tekniken integrerade systemen förutbetalning av kommunalskattemedel och skatteersättningar.Denna utveckling fortsatte . År 1970beslutades att ett skattebortfallsbidrag skulle utgå somkompensation för uteblivna skatteinkomster efter ändring ikommunalskattereglerna. Kompensationen lämnades genomavräkningssystemet i form av ett tillskott av skatteunderlag.1972 års skatteomläggning medförde ett bidrag för uppkomnamerkostnader. När kommunalskattereglerna ändrades 1973utnyttjades åter avräkningssystemet för kommunalskattemedel, nuför att minska skatteunderlaget så att de uppskattademerinkomsterna undanhölls kommunerna och tillgodofördes statengenom minskad utbetalning av kommunalskattemedel.Lagen (1965:269) med särskilda bestämmelser om kommuns ochannan menighets utdebitering av skatt ersatte en tidigare lagfrån 1957 och innehöll en regel om tillskott av skatteunderlag.År 1970 ändrades denna lag så att även bidragsunderlag enligtvissa bestämmelser skulle beaktas när utdebiteringen bestämdes.Riksdagen antog 1973 en lag (1973:433) omskatteutjämningsbidrag, och infördes en bestämmelse ilagen med särskilda bestämmelser om kommuns eller annanmenighets utdebitering av skatt som stadgade att vissa inkomstersom blivit skattepliktiga inte skulle inräknas iskatteunderlaget.Vid tiden för grundlagsreformen gällde också ettutjämningssystem för de kyrkliga kommunerna reglerat i lagen(1970:940) om kyrkliga kostnader. Kyrkofonden hade som enväsentlig uppgift att främja en utjämning mellan ekonomisktstarka och svaga pastorat på så sätt att de svagare pastoratenfick ett tillskott ur fonden. Kyrkofondens utgifterfinansierades huvudsakligen genom den s.k. allmännakyrkoavgiften, som varje pastorat betalade till fonden.Bestämmelsen i regeringsformen skall således ses mot denbakgrunden att det redan vid tiden för regeringsformensinförande förekom lagregler om skatteutjämning och attett ganska renodlat utjämningssystem mellan kommuner fanns pådet kyrkliga området.Bestämmelsen i 1 kap. 7 § bör enligt utskottets mening tolkaspå så sätt att den dels ger kommunerna en rätt att ta ut skatt,dels begränsar denna rätt till att gälla skatt för sådanauppgifter som de genom lag enligt 8 kap. 5 § regeringsformengetts kompetens resp. ålagts att sköta. Bestämmelsen när detgäller begreppet "skötseln av sina uppgifter" kan då ses somriktad i första hand till kommunerna och mindre mot staten. Vadsom närmare skall anses ligga inom ramen för kommunernasåligganden enligt regeringsformens principstadgande får närmarebestämmas genom lagstiftning. Utvecklingen av dennakonstitutionella praxis har varit tydlig.Även efter antagandet av regeringsformen har det genomförtslagstiftning som rör kommunernas beskattningsrätt. Från år 1986togs en avgift ut på kommunernas och landstingens skatteunderlagför att finansiera den automatiska ökningen avskatteutjämningsbidragen. Samma metod användes även för åren1987 och 1988.För att utjämna de mest extrema skillnaderna i skattekraftbeslöt om en särskild tilläggsavgift efter enprogressiv skala på skatteunderlag som översteg avmedelskattekraften. Tilläggsavgiften skärptes därefter genom attgränsen för uttaget av avgift sänktes i avsikt att ytterligarereducera de största skillnaderna i skattekraft. Ett nyttstatsbidragssystem infördes . En stor del av detidigare specialdestinerade statsbidragen avvecklades ochersattes av ett statligt utjämningsbidrag till kommuner.Fortfarande gäller lagen (1965:269) med särskilda bestämmelserom kommuns och annan menighets utdebitering av skatt. Denna laghar kompletterats med en lag med särskildabestämmelser om utbetalning av skattemedel , som innebäratt kommunalskattemedlen vid utbetalning skall minskas med vissaangivna belopp. Dessutom gäller för att vid utbetalningtill en församling eller kyrklig samfällighet skall fordranminskas med 6,8 %.Konstitutionsutskottet vill också erinra om att lagar somutsträcker den kommunala kompetensen längre än vadlokaliseringsprincipen innebär antagits vid flera tillfällenefter regeringsformens ikraftträdande. Utskottet tillstyrkte år1978 ett förslag om en särskild lag om skatteutjämning iStockholms läns landsting (SFS 1980:1070). Genom den lagen gavslandstingskommunen befogenhet att lämna lån och bidrag tillkommun inom landstingsområdet i den mån det behövdes för attfrämja skatteutjämning mellan kommunerna. I lagen (1986:753) omkommunal tjänsteexport ges kommunerna rätt att tillhandahållakommunala tjänster för export. ersatte lagen (1994:693)om rätt för kommuner, landsting och kyrkliga kommuner att lämnainternationell kastrofhjälp och annat bistånd den tidigare lagen(1991:901) om rätt för kommuner, landsting och kyrkliga kommuneratt lämna internationell katastrofhjälp och annat humanitärtbistånd. infördes en lag som gav kommunerna kompetensatt i samband med katastrofer i annat land bistå med utrustningsom kunde avvaras och i skälig omfattning bekostaiordningställande och transport av utrustning och bekosta denpersonal som behövdes (SFS 1975:494). I detta sammanhang kanockså lagen (1968:131) om vissa kommunala befogenheter inomturistväsendet nämnas.Det kan inte heller bortses från att kostnadsutjämningenmellan de kyrkliga kommunerna länge varit allmänt accepterad.Enligt punkt 13 i övergångsbestämmelserna till regeringsformengäller vad som i regeringsformen föreskrivits om primärkommunermed undantag för 1 kap. 7 § första stycket också för kyrkligakommuner. I kyrkolagen (1992:300) finns grundläggandebestämmelser om kyrkofonden, om ekonomisk utjämning mellanpastorat genom kyrkofonden och om hur kyrkofondens medel iövrigt används. Utjämningssystemet bygger på enskattekraftsgaranti som syftar till att utjämna de olikapastoratens och stiftssamfälligheternas skattekraft. Det bidragsom betalas på grund av skattekraftsgarantin kallas allmäntutjämningsbidrag. Detta skall utgå till alla pastorat ochstiftssamfälligheter som inte uppnår den garanteradeskattekraften. Dessutom kan ett extra utjämningsbidrag beviljas.Den största intäktsposten för kyrkofonden är den allmännakyrkoavgiften som fastställs i kyrkolagen och är16 öre per skattekrona. Avgiften betalas av pastoraten ochberäknas på skatteunderlaget.