bet · GI01JuU16 · 1995-03-28 00:00:00 — I BrB föreskrevsursprungligen att för brott som någon begått under inflytande avsinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet avså djupgående natur, att den måste anses jämställd medsinnessjukdom, inte fick tillämpas annan påföljd än överlämnandetill särskild vård, böter eller skyddstillsyn. Vidare föreskrevsi BrB att som brottspåföljd kunde tillämpas överlämnande tillsluten psykiatrisk vård inte bara beträffande den som vidbrottstillfället handlat under inflytande av sinnessjukdom ellerett därmed jämställt tillstånd utan också den som i annat fallvid domstillfället bedömdes vara i behov av sådan vård.Efter ändringar i BrB som trätt i kraft (prop. 1990/91:58, JuU34, rskr. 330, SFS 1991:1138) gällerföljande. Den som begått ett brott under påverkan av enallvarlig psykisk störning får enligt 30 kap. 6 § inte dömastill fängelse. Enligt 31 kap. 3 § kan rätten i stället beslutaatt den dömde skall överlämnas till rättspsykiatrisk vård, omdet med hänsyn till hans psykiska tillstånd och personligaförhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen i ensjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad medfrihetsberövande och annat tvång. För sådant fall kan rättenbesluta att vårdens upphörande skall vara beroende av ensärskild utskrivningsprövning genom domstols försorg.Överlämnande till rättspsykiatrisk vård kan enligt sammaparagraf komma i fråga också beträffande den som visserligeninte begått brottet under påverkan av en allvarlig psykiskstörning men som likväl behöver vården på grund av en sådanstörning, dock att för detta fall särskild utskrivningsprövninginte får föreskrivas. Ändringen i BrB innebar bl.a., förutom engrundläggande reform av utskrivningsförfarandet, att denkategori lagöverträdare vars psykiska tillstånd tidigarebetecknats som jämställt med sinnessjukdom till största delenlämnats utanför den straffrättsliga särbehandlingen.Grundläggande för den straffrättsliga särbehandlingen enligtsåväl gällande regler som äldre lagstiftning är sålunda att densom är allvarligt psykiskt sjuk och behöver kvalificerad vårdför sin sjukdom inte skall dömas till fängelse.Ett behov av kvalificerad psykiatrisk vård kan emellertiduppkomma även efter det att ett fängelsestraff redan ådömts ochbörjat verkställas. Den som undergår straffverkställighet kanvara i behov av psykiatriska vårdåtgärder också i de fall denpsykiska störningen inte kan bedömas som allvarlig eller i defall vårdbehovet inte förutsätter intagning påsjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård.Den nuvarande lagstiftningen om straffverkställighet har singrund kriminalvårdsreform. Före denna reform lågansvaret för att intagna fick den psykiatriska vård ochbehandling de behövde i allt väsentligt på kriminalvården. Vidvissa anstalter fanns psykiatriska avdelningar, och en anstalthade ställning som sjukhus.Genom kriminalvårdsreformen slogs som en grundläggande principfast att kriminalvårdens intagna skulle ha samma rätt tillsamhällets stöd- och vårdinsatser som andra medborgare -- dens.k. Denna princip ansågs bästtillgodosedd om den service som de intagna sålunda skulle varaberättigade till kunde tillhandahållas av de samhällsorgan somnormalt bar ansvaret. Kriminalvården borde bygga upp egnaresurser endast för sådana fall där frihetsberövandet utgjordehinder mot andra myndigheters medverkan eller där stödinsatsernauteslutande hade sin grund i kriminalvårdens rehabiliterandeverksamhet.Kriminalvården har inga egna resurser för sluten psykiatriskvård -- dvs. vård som förutsätter att patienten läggs in på ochbehandlas vid sjukhus. Den slutna vården ankommer också i frågaom kriminalvårdsklientelet på den allmänna sjukvården.När det gäller psykiatrisk vård som inte kräver inläggning ochbehandling vid sjukhus talar man om öppen vård. Kriminalvårdenhar vissa egna resurser för sådan vård. Vid ett antal anstalterfinns psykiatriska avdelningar med sammanlagt ett sjuttiotalplatser. Vid några av dessa anstalter finns heltidsanställdapsykiatrer medan de andra har konsultpsykiater. Kriminalvårdensbehov av psykiatrisk service i form av öppen vård täcks i övrigtgenom vårdinsatser i anstalterna av arvoderade konsulter ellergenom att den allmänna sjukvårdens psykiatriskaöppenvårdsavdelningar anlitas. Inom kriminalvården pågår ocksåett arbete med att inrätta särskilda stödavdelningar för vissaintagna med särskilda behov.Fängelseutredningen lade fram sittslutbetänkande (SOU 1994:5) Kriminalvård och psykiatri. Ibetänkandet föreslår utredningen att normaliseringsprincipen börupprätthållas, dvs. att vårdansvaret för psykiatrin inomkriminalvården skall ligga kvar inom den allmänna sjukvården.Utredningen föreslår vidare bl.a., för att de intagnas rätt atti förekommande fall erhålla psykiatrisk sjukhusvård ytterligareskall säkerställas, att varje kriminalvårdsanstalt genom avtalmellan kriminalvården och landstingen knyts till en visssjukvårdsinrättning. Vidare utgår utredningen från att deplatser vid psykiatriska avdelningar som ovan nämnts skall beståför att tas i anspråk för intagna som har ett mera kontinuerligtbehandlingsbehov eller som -- utan att sluten vård kommer ifråga -- behöver sådan behandling som inte kan ges pånormalavdelning. För intagna med personlighetsstörningar som tarsig uttryck i ett utagerande beteende, förhöjd aggressivitet ochbenägenhet för självdestruktiva handlingar för vilka psykiatrininte kan ge någon behandling föreslås särskilda stödavdelningarmed tillgång till psykolog och mentalskötarutbildad personal.Betänkandet har remissbehandlats och bereds nu vidare iJustitiedepartementet. Frågor som rör samarbetet mellankriminalvården och sjukvården bereds gemensamt medSocialdepartementet.I budgetpropositionen (s. 65) uttalar regeringen att den iavvaktan på ett slutligt ställningstagande tillFängelseutredningens förslag delar KVS bedömning att det snarastbör inrättas särskilda stödavdelningar för psykiskt sjuka ellerstörda intagna. Regeringen anför också att det är viktigt attkriminalvården på olika sätt ökar sin kompetens inom detpsykiatriska området och därjämte strävar efter att förbättrasamarbetet med sjukvårdshuvudmännen för att de intagna sombehöver psykiatrisk vård bättre skall få sina behovtillgodosedda.Utskottet anser att beredningen av Fängelseutredningensförslag bör avvaktas innan ställning tas till om formerna föromhändertagandet av psykiskt störda intagna bör förändras.Utskottet utgår från att regeringen i samband med sina förslagtill följd av översynsarbete avger enredovisning av situationen inom kriminalvården vad gäller depsykiskt störda lagöverträdarna. Något riksdagsinitiativ ifrågan är således inte nu nödvändigt. Utskottet avstyrker bifalltill motionerna Ju509 och Ju809 i nu behandlade delar.I sammanhanget bör också nämnas att regeringen den 11 maj 1994tillkallade en särskild utredare () föratt utreda vissa frågor inom den allmänna straffrätten (dir.1994:39).I uppdraget ingår att överväga vissa frågor med anknytningtill det subjektiva rekvisitet vid brott. Utredaren skallöverväga om regelsystemet är ändamålsenligt utformat vad avserden nedre gränsen för uppsåt och bedömningen av gärningar somnågon begått under självförvållat rus eller under påverkan avallvarlig psykisk störning eller under tillfälligsinnesförvirring som någon råkat i utan egen skuld.Ett övergripande syfte med översynen skall vara att genom deallmänna reglerna om avgränsningen av det straffbara områdetdels främja förutsättningarna för en effektiv lagföring avstraffvärda förfaranden, dels ytterligare befästalegalitetsprincipen inom straffrätten.Utredaren skall också beakta verkningarna av reformnär det gäller de psykiskt störda lagöverträdarna. Reformeninnebar bl.a., som framgått, en begränsning av den grupplagöverträdare som särbehandlas när det gällerpåföljdsbestämningen. En utvärdering av reformen har påregeringens uppdrag utförts av , och en rapport,Psykiatrisk tvångsvård -- effekter av ny lagstiftning, har idecember 1993 överlämnats till regeringen. Det är en uppgift förutredaren att belysa det nuvarande regelsystemets effekter förbedömning av uppsåtsfrågan vid brott som någon begått underpåverkan av psykisk störning. Utredaren skall överväga vilkaåtgärder som kan komma i fråga för att skapa en ordning, när detgäller brott som begåtts av personer som varit tillfälligtsinnesförvirrade utan egen skuld eller drabbade av en allvarligpsykisk störning, som tillgodoser de krav på lagstöd somlegalitetsprincipen ställer upp som den leder till ettlogiskt och ändamålsenligt resultat i olika situationer.Utgångspunkten för övervägandena skall vara att tillfälliga ochpermanenta förvirringstillstånd principiellt bör behandlas påsamma sätt i ansvarshänseende. Utredningen beräknas avge sittslutbetänkande senast den 1 juli 1996.Överförande av straffverkställighetI motion Ju501 (m) begärs ett riksdagsuttalande om attutländska medborgare som begår brott i skall utvisas föratt avtjäna straffet i hemlandet.Inom förekommer sedan gammalt ett långtgående samarbetei fråga om domsverkställighet, som regleras genom enhetliglagstiftning.Sverige har tillträtt två inom utarbetadekonventioner på området, konventionen om brottmålsdomarsinternationella rättsverkningar (brottmålsdomskonventionen) ochkonventionen om överförande av dömda personer(överförandekonventionen). Överförandekonventionen skiljer sigfrån brottmålsdomskonventionen bl.a. på så sätt att den förraförutsätter den dömdes medgivande till överförandet.Överförande av straffverkställighet kan i vissa fall ske ocksåmed stöd av andra internationella överenskommelser. Vidare kanregeringen enligt 3 § lagen (1972:260) om internationelltsamarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, om detföreligger synnerliga skäl, för visst fall träffaöverenskommelse med främmande stat om överförande avstraffverkställighet.När skulle tillträdaöverförandekonventionen uttryckte utskottet (JuU 1984/85:1 s. 8f) sitt beklagande över att konventionen delvis fått en annanutformning än som varit önskvärt från svensk sida; det hade ävenenligt utskottets uppfattning varit en fördel omverkställigheten kunnat överföras oberoende av samtycke från dendömde när det gäller utländska intagna som jämte fängelse dömtstill utvisning. Utskottet utgick från att i detfortsatta internationella arbetet på området skulle söka få desvenska intressena tillgodosedda.När frågan ånyo behandlades av utskottet (1990/91:JuU17 s. 11) hade utskottet inhämtat att det inomEuroparådet pågick en översyn av de aktuella konventionerna medsikte på att ersätta dessa med en enda konvention. Utskottethänvisade till sitt tidigare uttalande och avstyrkte därmed dendå föreliggande motionen.Vid senaste behandlingen av frågan (1993/94:JuU2s. 16) hade utskottet inhämtat att det nämnda översynsarbetetalltjämt pågick inom . Utskottet vidhöll vad dettidigare anfört i den aktuella frågan och utgick ifrån att dettaskulle beaktas från svensk sida utan något särskiltriksdagsinitiativ. Den då aktuella motionen avstyrktes.Utskottet har inhämtat att frågan fortfarande bereds inomEuroparådet och att i linje med utskottets uttalandenverkar för att överförande av straffverkställighet skall kunnaske utan samtycke från den dömde. Utskottet har inhämtat attarbetet inom emellertid framskrider relativtlångsamt och att något resultat av arbetet inte kan förväntasinom en nära framtid. Enligt utskottets uppfattning börregeringen därför parallellt med arbetet i undersökamöjligheterna till lösningar på bilateral basis. Utskottet utgårfrån att regeringen, utan något särskilt riksdagsinitiativ ifrågan, undersöker dessa möjligheter och träffar bilateralaavtal med den inriktning som angivits i det föregående i de fallöverenskommelse kan träffas.Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motion Ju501.Differentiering inom kriminalvårdenI motion Ju809 (c) efterlyses en ordning enligt vilken intagnasom skall utvisas och intagna som skall rehabiliteras för enåtergång till det svenska samhället bör bli föremål förbehandling åtskilda från varandra för att deras respektiverehabiliteringsbehov skall kunna tillgodoses på bästa sätt.Enligt 4 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL)skall kriminalvården i anstalt utformas så att den intagnesanpassning i samhället främjas, och skadliga följder avfrihetsberövandet motverkas. I den utsträckning det kan ske utanatt kravet på samhällsskydd eftersätts bör verksamheten frånbörjan inriktas på åtgärder som förbereder den intagne förtillvaron utanför anstalten. Avslutningsvis stadgas i paragrafenatt frigivning skall förberedas . Bestämmelserna tarsikte på samtliga intagna i anstalt.Kriminalvårdsanstalterna delas in i riks- och lokalanstalter.Anstalter och avdelningar av anstalt kan vara öppna ellerslutna. KvaL:s regler för anstaltsindelning har sin grund i enindelning av klientelet som Kriminalvårdsberedningen gjorde isitt betänkande (SOU 1972:64 s. 125 f) Kriminalvård. Närhetentill hemorten -- närhetsprincipen -- skulle bilda utgångspunktför placeringen av huvuddelen av de intagna. En placering på enlokalanstalt skulle skapa förutsättningar för en successivutslussning i samhället och en integration mellan anstaltsvårdoch frivård samt för en tillämpning av normaliseringsprincipen,dvs. att den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller stårunder övervakning inom frivården har samma rätt till samhälletsstödåtgärder och vårdinsatser som andra människor.Enligt 6 § KvaL skall den som undergår fängelse i högst ett årföreträdesvis vara placerad i lokalanstalt, om inte annanplacering är påkallad med hänsyn till risken för att hanallvarligt skall störa ordningen genom att nyttja eller förfaraolagligt med narkotika eller annars av säkerhetsskäl. Av 4 §förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt framgår attvid intagning i lokalanstalt skall väljas den region och såvittmöjligt den anstalt inom regionen som är lämpligast för att denintagnes frigivning skall kunna förberedas på ett ändamålsenligtsätt. Detta gäller även vid förflyttning till lokalanstalt. Densom undergår fängelse skall företrädesvisplaceras i riksanstalt. Om det behövs för att man skall kunnaförbereda frigivningen får en intagen i riksanstalt föras övertill lokalanstalt. När det gäller valet mellan öppen och slutenanstalt är huvudregeln att en intagen skall placeras i en öppenanstalt och att placering i en sluten anstalt skall ske endastom det är påkallat av säkerhetsskäl, t.ex. risk för rymningeller narkotikahantering, eller för att den intagne har behov avarbete, undervisning eller behandling, som inte kan tillgodosesi öppen anstalt. Den som undergår fängelse i lägst ochden som i annat fall dömts till fängelse i lägst förgrovt narkotikabrott eller grov varusmuggling som avsernarkotika eller för försök, förberedelse, stämpling ellermedverkan till sådant brott, skall enligt 7 § tredje stycketKvaL placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till arten avhans brottslighet eller annars kan befaras att han är särskiltbenägen att avvika eller fortsätta en brottslig verksamhet avallvarlig karaktär innan verkställigheten i anstalt haravslutats. Vid placering av en intagen som inte fyllt 21 årskall enligt 8 § KvaL särskilt beaktas att han, om ej särskildaskäl föranleder annat, skall hållas åtskild från sådana intagnasom kan inverka menligt på hans anpassning i samhället. I övrigtinnehåller inte KvaL några bestämmelser som ger ledning förvalet mellan anstalter av samma slag.När KvaL trädde i kraft var verksamheten vid landetsanstalter tämligen likartad. har det emellertidskett en utveckling mot ökad specialisering av verksamhetensinriktning vid såväl riks- som lokalanstalter. Till grund fördenna utveckling ligger bl.a. de krav på en ökad differentieringsom statsmakterna har uttalat. Specialiseringen har främstinriktats på narkotikamissbrukarna. har vid fleratillfällen (se /94:JuU17 s. 17) erinrat om attsjälvklara riktmärken för narkotikapolitiken på kriminalvårdensområde måste vara bl.a. att intagna utan narkotikaproblem ochsådana som vill bli av med sitt missbruk inte skall behöva kommai kontakt med narkotika under anstaltsvistelsen, att missbrukareskärs av från tillförseln av droger och att intagna förhindrasatt bedriva narkotikahandel inom anstalterna och ute isamhället. Några anstalter erbjuder särskilda behandlingsprogramför intagna som har missbruksproblem, och på många håll bedrivsett omfattande arbete för att motivera missbrukande intagna attgenomgå behandling. Vissa anstalter eller avdelningar haravdelats för intagna som inte missbrukar narkotika, så att det.ex. inte skall utsättas för påverkan att börja missbruka. Påvissa anstalter har man samlat den mycket svårbehandlade gruppav intagna som missbrukar och som inte vill gå igenom behandlingför sitt missbruk. Avsikten är att härigenom förbättramöjligheterna att hålla andra anstalter och avdelningar friafrån narkotika.Det finns också program för intagna som missbrukar alkohol,t.ex. den s.k. rattfällan, som riktar sig till intagna som hardömts för rattfylleribrott. I propositionen som låg till grundför de nya regler om grovt rattfylleri m.m. som trädde i kraftden (prop. 1993/94:44, JuU11, rskr. 78) angavsatt alla som dömts till fängelse för trafiknykterhetsbrott börgenomgå alkoholavvänjande behandling . Ettantal kriminalvårdsanstalter har inrättats speciellt för dettaändamål. Behandling enligt Minnesotamodellen bedrivs vid tvåanstalter. Vid några kriminalvårdsanstalter finns särskildabehandlingsprogram för intagna som har förgripit sig på kvinnoreller barn. gav 1991 (1990/91:JuU17 s. 15, rskr. 154)regeringen till känna att denna behandling bör utökas ochintensifieras ytterligare. Målsättningen är att de intagna somvill och har behov av det skall kunna få sådan behandling.Placeringen av kvinnliga intagna har i ökad utsträckningkoncentrerats till vissa anstalter. Förutom riksanstaltenHinseberg finns inom en lokalanstalt(Färingsö) som enbart används för kvinnliga intagna. Dettaligger i linje med uttalanden från om det angelägna iatt alla kvinnor som så önskar kan genomföra sinanstaltsvistelse skild från manliga intagna. Det finns ocksåanstalter med andra inriktningar beträffande den utbildning,vård eller behandling som erbjuds eller med inriktning påsärskilda grupper, såsom Kriminalvårdsanstalten , somföreträdesvis tar emot förstagångsdömda yngre män med långastrafftider.I proposition 1994/95:124 rörande ändringar ikriminalvårdslagstiftningen föreslås nya regler om indelningenav anstalter och om placeringen av intagna. Den nuvarandeindelningen i riks- och lokalanstalter föreslås upphöra, ochanstalterna föreslås bli indelade enbart i öppna resp. slutna,beroende på graden av säkerhet. Liksom föreslås placeringi öppen anstalt äga företräde och placering i sluten anstalt skeendast om det finns särskilda skäl. Den som kan befarasmissbruka eller på något annat sätt ta befattning med narkotikaunder verkställigheten skall företrädesvis placeras i en slutenanstalt. Vid fördelningen av de intagna mellan anstalter avsamma slag föreslås att den som har behov av utbildning ellerbehandling som anordnas i viss anstalt, om det är lämpligt,placeras i denna. Vidare skall den placering eftersträvas som ärägnad att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen.Detta innebär att närhetsprincipen inte längre kommer att ha enövergripande betydelse vid anstaltsplaceringen.I propositionen föreslås inga särskilda placeringsregler medavseende på intagna som skall utvisas. kommer undervåren att ta ställning till förslagen i propositionen.I analysarbetet efter händelserna i kriminalvårdsanstaltenTidaholm sistlidna sommar ingår att, utifrån en inventering avorsakerna till de aktuella händelserna, föreslå en sammanhållenstrategi för hanteringen av särskilt långtidsdömda intagna vidstörre anstalter. Bland de frågor som är föremål föröverväganden i detta sammanhang märks betydelsen av etniskaeller kulturella skillnader inom klientpopulationen ochförekomsten av utländska yrkesförbrytare m.m. i denna. Utskottethar inhämtat att frågan om särskilda anstalter för utvisadevarit föremål för diskussion i detta sammanhang.Differentieringen av de intagna sker på grund av olikakriterier angivna i KvaL, t.ex. strafftid, säkerhetsskäl ellersärskilda behandlingsbehov hos den intagne. Detta gäller iprincip för alla intagna oberoende av om utvisning är aktuelleller inte. Gruppen intagna vilka utvisats är, utöver det faktumatt de skall förpassas ut ur landet, en mycket heterogen gruppmed lika stora variationer vad avser bakgrund, brottslighet,strafftider, missbruksproblem och behandlingsbehov m.m. somövriga intagna i anstalt. En generell kategoriuppdelning som densom förordas i motionen skulle bl.a. kunna leda till attkriminalvården tvingas dela upp resurser m.m. i parallella vård-och behandlingsprogram. En sådan uppdelad behandling är enligtutskottets mening tveksam ur såväl principiell som ekonomisksynpunkt. Utskottet avstyrker bifall till motion Ju809 i nubehandlad del.Ungdomar i anstaltI motionerna So601 och Kr2 (båda fp) yrkas att lagstiftningenavseende unga lagöverträdare i anstalt ändras så att Sverigeföljer bestämmelser att ungdomar under 18 årinte skall placeras tillsammans med vuxna intagna.Sedan länge särbehandlas lagöverträdare under . Derasbrottslighet skall i betydligt mindre utsträckning än de äldresbli föremål för domstolsprövning och åtgärder inomkriminalvården. Principen är att de unga lagöverträdarna skalluppmärksammas av de sociala myndigheterna och att dessa på olikasätt skall ge råd och stöd eller ingripa med andra åtgärder.Frihetsberövande påföljd skall väljas endast om någon annanmöjlighet inte står till buds. Beträffande ett litet antalungdomar kan fängelse dock inte undvikas. För ungdomar i åldern15--rör det sig om ett antal av 20--50, som ådömssådan påföljd. Antalet ungdomar som vid ett visst givettillfälle är intagna i kriminalvårdsanstalt är mot bakgrundhärav mycket lågt, i allmänhet under tio i hela landet. Den 1februari var fyra personer inskrivna ikriminalvårdsanstalt.I 8 § KvaL finns bestämmelser om placering inom kriminalvårdenav unga lagöverträdare. I paragrafen stadgas att det vidplacering av intagen som inte fyllt särskilt skall beaktasatt han, om särskilda skäl inte föranleder annat, hålls avskildfrån sådana intagna som kan inverka menligt på hans anpassning isamhället.Den 20 november 1989 antog ()konventionen om barnets rättigheter (). Sedankonventionen hade ratificerats av 20 stater, bl.a. ,trädde den i kraft . ratificeradekonventionen utan att reservera sig på någon punkt.Konventionens regler är tillämpliga på personer som inte fyllt18 år (artikel 1). I artikel 37 stadgas bl.a. att varjefrihetsberövat barn skall hållas åtskilt från vuxna, om det intekan anses vara till barnets bästa att inte göra detta.Bestämmelsen i 8 § KvaL kan synas stå i strid med artikel 37 ibarnkonventionen. I samband med behandlingen av propositionenmed förslag till godkännande av konventionen (prop. 1989/90:107,SoU28, rskr. 350) uttalade socialutskottet (s. 33) att det är avvikt att vid bedömningen av om uppfyller kraven ikonventionen hålla i minnet att konventionen är avsedd atttillämpas på ett världsomfattande plan och på rättssystem avmycket skiftande art. Utskottet ansåg att konventionen måstetolkas så att den får en rimlig mening inom ramen för varjenationellt system. Utskottet anförde vidare bl.a. att syftet medbestämmelsen i konventionen främst är att mycket unga somberövats friheten inte skall placeras tillsammans med äldre, merförhärdade kriminella personer.I ärendet förelåg ett yttrande från justitieutskottet tillsocialutskottet där justitieutskottet bl.a. underströk densvenska lagstiftningens karaktär av skyddslagstiftning förungdomar upp till (1989/90:JuU3y).Enligt artikel 44 i konventionen skall konventionsstaternafortlöpande upprätta rapporter om de åtgärder som de vidtagitför att genomföra de rättigheter som erkänts i konventionen.Sverige överlämnade sin första rapport till FN i september 1992.I rapporten framhålls beträffande tillämpningen av artikel 37bl.a.