bet · GJ01FiU1 · 1995-12-07 00:00:00 — harlönebildningen varit den svenskaekonomins akilleshäl.Kompensationstänkande mellan olikagrupper har i hög grad styrt löntagarnasorganisationer, och en snedmaktfördelning vid konflikter ochförhandlingar har reduceratarbetsgivarnas motståndskraft. Deåterkommande devalveringarna harlikaledes lärt arbetsgivarna att detär ofarligt att acceptera höga lönekrav- när företagen har prissatt sig urmarknaden på grund av för högtkostnadsläge har statsmakterna ändåsänkt reallönerna genom devalvering avkronan.Med rörlig växelkurs och en riksbanksom håller inflationen i schack är detfrämst sysselsättningen som blirförloraren när kostnadsökningen blir förstor. Med utgiftstak - vilket ju ipraktiken också innebär ett skattetak -för den offentliga sektorn gäller ävenpå detta område att det är antaletarbetstillfällen som blir mindre äneljest vid stora lönekostnadsökningar.Det är parterna på arbetsmarknaden somhar det yttersta ansvaret för attproblemen med lönebildningen löses. Detfinns emellertid viktiga frågor somligger inom det politiska systemets ramatt besluta om. Dit hör t.ex. ettskattesystem som gör att det lönar sigatt arbeta och utbilda sig. Attåterställa grundtankarna i den storaskattereformen är mycket angeläget. Enallmän arbetslöshetsförsäkringfinansierad med egenavgifter skulle delsge individen ett verkligt val om haneller hon vill tillhöra en fackföreningeller ej, dels öka motivationen förarbetstagarna att inte medverka tilllöneavtal som höjer arbetslösheten. Detär också viktigt att motverka denutveckling som tycks vara på gång därfacken, förutom a-kassan, skalladministrera kollektivatilläggsförsäkringar på t.ex.sjukförsäkringsområdet. Förändringar iarbetsrätten som dels gör den meralättadministrerad för småföretagare,dels stärker individens ställning ärnödvändiga.För att en situation där kompetens ocherfarenhet ger en relativt högre lönskall accepteras krävs att utbildnings-och fortbildningssystemet är sådant attden som vill öka sin kompetens har godmöjlighet att göra det. Allmänt gälleratt en större löneflexibilitet måsteeftersträvas.En aktiv arbetsmarknadspolitik och densvenska arbetslinjen finns det, enligtutskottets uppfattning, skäl att värnaom under förutsättning att den görseffektiv. Det är viktigt att människorhjälps med utbildning, flyttning ochannat aktivt stöd under enomställningsperiod i stället för enbartkontanta bidrag. Som utskottet ser detär det emellertid uppenbart attarbetsmarknadspolitiken för närvarandebär en alltför stor börda i denekonomiska anpassningen och att dendärmed inte kan uppfylla nödvändigaeffektivitetskrav. tycks det rentav vara svårt förarbetsmarknadsmyndigheterna att göra avmed anslagna medel. De många olikastödsystem som finns för företagentränger undan normala arbetstillfällen.Det tycks också vara så att mångaenskilda människor söker sig till s.k.aktiva insatser enbart för attkvalificera sig för en ny period avkontantstöd. Enligt utskottets meningbör anslagen tillarbetsmarknadspolitiken begränsas ochreglerna för arbetslöshetsförsäkringenreformeras. Utskottet återkommer längrefram i betänkandet till frågor som rörarbetsmarknadspolitiken.Budgetpolitiken bör bl.a. ha somlångsiktigt mål att bättre balans uppnåsmellan den privata och den offentligasektorn. När den privata sektorn tillåtsöka, minskar behovet av offentligainsatser. Den offentliga sektornsverksamhet och transfereringar kan dåsuccessivt koncentreras tillkärnuppgifterna. Utskottet anser atttotala offentliga utgifter som medregeringens politik ännu överstiger av BNP äromöjliga att förena med en god ekonomiskutveckling.Offentliga monopol, omfattandetransfereringar och inskränkt valfrihetleder förutom till minskad valfrihet förmedborgarna också till sämre utnyttjandeav de totala ekonomiska resurserna.Trögheten i stora, ickekonkurrensutsatta offentliga system gerdålig effektivitet. Det hårdaskattetryck som krävs för att finansieraen stor offentlig sektor försvagardessutom tillväxtkraften i ekonomin, ochde nya jobben blir färre.På 1980-talet inleddes en våg avavregleringar och ökad konkurrens. Överhela världen avskaffades offentligamonopol till förmån för konkurrens, merav privat ägande och marknadslösningar.Så även i , där bl.a. regleringarav kreditmarknaden, valutahandeln,taxitrafiken och inrikesflygetavskaffades.Trots detta tyder mycket på attförekomsten av monopol, oligopol,regleringar och omfattande statligasubventioner till företagssektornfortfarande är en gigantisk hämsko på enrationell ekonomisk aktivitet i vårtland. Studier tyder på att situationen iflera avseenden är sämre i än ijämförbara länder.Flera rapporter och utredningar harbeskrivit de effektivitetsförlusterbristen på sund konkurrens innebär. AttSverige, tvärt emot den beskrivning somofta ges av vårt land som en liten menvppen ekonomi, är ett land där storasektorer av ekonomin kännetecknas avobefintlig eller otillräcklig konkurrensleder till höga kostnader, krav påsubventioner, låg produktivitet och svagförmåga att alstra nya arbeten.Utskottet anser att åtgärder krävs föratt öka konkurrensen och minskasubventionerna till företagssektorn.Av effektivitetsskäl och för att intesnedvrida konkurrensen mellanverksamheter i den offentliga och denprivata sektorn måste staten gå vidaremed ägarspridning och sälja statligaföretag.Utskottet återkommer senare ibetänkandet till de konkreta förslag somförs fram i motionerna inom skatte-,arbetsmarknads-, utbildnings- ochmiljöområdet samt frågor rörandenäringspolitiken.Sammanfattningsvis innebär utskottetsställningstagande till riktlinjerna förden ekonomiska politik som krävs för attåstadkomma en uthållig tillväxt attutskottet avstyrker propositionensriktlinjer.Vad utskottet här anfört om riktlinjerför den ekonomiska politiken medanledning av motionerna Fi15 (m)yrkandena 1, 2 i denna del, 7 och 32,Fi16 (fp) yrkandena 1 och 30 samt Fi18(kds) yrkandena 1 och 2 bör riksdagensom sin mening ge regeringen till känna.Enligt utskottets mening lämnas imotion Fi17 (v) inte några väsentligabidrag till hur den ekonomiska politikenbör utformas. Med hänvisning härtillavstyrks yrkande 1 i denna motion.dels att utskottets hemställan under 2bort ha följande lydelse:2. beträffande riktlinjer för denekonomiska politikenatt med avslag påproposition 1995/96:25 yrkande 1 ochmotion 1995/96:Fi17 yrkande 1 och medanledning av motionerna 1995/96:Fi15yrkandena 1, 2 i denna del, 7 och 32,1995/96:Fi16 yrkandena 1 och 30 samt1995/96:Fi18 yrkandena 1 och 2godkänner vad utskottet anfört och somsin mening ger regeringen detta tillkänna,3. Riktlinjer för den ekonomiskapolitiken (mom. 2)() anserdels att den del av utskottets yttrandesom under rubriken förslagen omriktlinjer för den ekonomiska politikenbörjar med I de bedömningar och slutarmed avstyrks av utskottet bort haföljande lydelse:Bakgrunden. 1990-talets krisDen depression som utlöstes första år var en direkt följd avproduktivitetsproblemen , kostnadsökningarna och den felaktigt inriktadeekonomiska politiken. Den konsolideradeoffentliga sektorn uppvisade ettöverskott på 66 miljarder , somsedan förvandlades till ett underskottpå närmare 200 miljarder . Åren1991 till 1993 föll produktionen med 5%.Det mest utmärkande draget för dendepression som drabbade svensk ekonomiunder 1990-talets första år var den s.k.realräntechocken. gickrealräntan från minus till plus . Enså kraftig realräntechock leder i detnärmaste till en paralysering av allverksamhet; hushåll och företag slutaratt låna, amorterar av gamla lån ochminskar den effektiva efterfrågan.Plötsligt blev lån mindre fördelaktigaur skattesynpunkt. Detta bidrog tillintensiteten i den privataskuldsaneringen, och omvänt till falleti efterfrågan på varor och tjänster.Höginkomsttagare som kunde mobiliseraett stort sparande gynnades mest avdenna utveckling. Vidare utgjordeomläggningen av den ekonomiskapolitiken, i riktning motinflationsbekämpning, en viktigförklaring till realräntechocken. Detvar inflationsnivån och inte så mycketde nominella räntorna som förändrades.Från att ha legat på en nivå runt 10 %minskade inflationen till . Dehöga realräntorna under 1990-taletsinledning tvingade alltså fram enskuldsanering i hushåll och företag,dels genom lägre konsumtion ihushållssektorn, dels genom en lägrenivå på de fysiska investeringarna iföretagssektorn. I praktiken tog statenöver skulderna i den privata sektorn.Från att ha genererat underskott understörre delen av visade denprivata sektorn ett överskott på 162miljarder . På ett fåtal årstärktes den privata sektornsfinansiella sparande med 200 miljardersamtidigt som den offentliga sektorndrog på sig motsvarande underskott. Denoffentliga skuldökningen var beklagligmen i den uppkomna situationennödvändig. Om inte staten ökatunderskotten hade depressionenfördjupats, betalningssystemet slagitsut och kapitaldestruktionen förvärrats.Däremot hade staten kunnat föra en heltannan politik för attminska spekulationen och denkreditdrivna efterfrågeexpansionen.Inflationen och kostnadstrycket hadekunnat hållas tillbaka med en merrestriktiv ekonomisk politik. Denekonomiska politiken var för svag ochkortsiktigt inriktad. Den borgerligaregeringens oförmåga att upprätthållasysselsättningsnivån i samhället bidrogtill att kraftigt förstärka krisen ochfördjupa det statliga underskottet.Den förda politiken och regeringensinriktning av tillväxtpolitikenRegeringens tillväxtproposition har enmycket övergripande karaktär. Deninnehåller resonemang om tillväxtensallmänna förutsättningar, men väldigt fåkonkreta förslag. Som utskottet ser detfinns det inslag i regeringensövergripande syn på den ekonomiskautvecklingen som är positiva, mensamtidigt präglas de konkreta åtgärdernaoch systemförändringarna av en politiskuppgivenhet. Utskottet anser att denekonomiska politiken måste baseras påden produktiva rättvisan och dengenerella välfärden.Utskottet delar i stor utsträckningregeringens övergripande syn på denekonomiska utvecklingen, dvs. sambandenmellan uthållig tillväxt, socialtrygghet och en god miljö. Däremot ärdet utskottets uppfattning att fleraviktiga inslag i regeringens strategiförsvårar möjligheten att realisera degoda avsikterna. Det beror bl.a. på attdet finns en uppenbar motsättning mellanregeringens ambition att tillämpakvalifikationsvillkoren för ett framtidaEMU-medlemskap, de s.k.konvergenskriterierna, och detövergripande syftet att stimulerasysselsättning och välfärd. Denna EMU-anpassning minskar möjligheterna attbedriva en självständig och socialtframåtsyftande ekonomisk politik.Enligt utskottets mening är regeringensekonomiska politik alldeles för hårtbunden vid ett uppfyllande av EMU:skonvergenskrav. I konvergensprogrammetfinns en strategi att minska denoffentliga konsumtionen som inte ärsakligt motiverad utifrån vare sigtillväxt- eller budgetsaneringssynpunkt.I propositionen anger regeringen attutgiftskvoten beräknas minskas från över70 % av BNP år år 1998.Utskottet ser positivt på en utvecklingsom gör att utgiftskvoten kan sjunka somen följd av ekonomisk tillväxt, dvs. enutveckling som gör att arbetslöshetensjunker och sysselsättningen ökar.Utskottet är emellertid av den bestämdauppfattningen att den kommunalaverksamheten har en avgörande betydelseför framtida ekonomisk tillväxt, för attutveckla en social infrastruktur som äröverensstämmande med förnyelse,rörlighet och flexibilitet. Deförsämringar av ersättningsnivåerna somär beslutade för bl.a. sjukförsäkringenoch a-kassan, liksom förbostadstilläggen för pensionärerna,motverkar möjligheterna att stärkatillväxtkraften i ekonomin. Försämringari trygghetssystemen minskar människorsmöjligheter att parera kriser, ledertill uppgivenhet och utanförskap.Dessutom ökar belastningen på denkommunala ekonomin. Den osäkerhet somspritts om socialförsäkringssystemenshållbarhet bidrar till att minskakonsumtionsbenägenheten och försvårar påså sätt regeringens möjligheter attuppnå målen om en sänkt sparkvot och enstörre privat konsumtion.Det bör också framhållas attkonvergenskravet på ett tak förbudgetunderskottet på av BNPbegränsar utrymmet förkonjunkturpolitiken , dvs.minskar möjligheterna att viastatsbudgeten och de offentligautgifterna påverka sysselsättningsnivån.Om går in i en ny lågkonjunktur,t.ex. efter en kronanslutning till ,kan en sådan reglering avbudgetpolitiken få mycket svåra följderför den svenska ekonomin. Det gällerinte minst möjligheten att hållatillbaka arbetslösheten.Utskottets förslag till riktlinjer förden ekonomiska politikenDet helt överskuggande problemet i densvenska ekonomin är den mycket högaarbetslösheten. Antagandet om en totalarbetslöshet på ärhelt oacceptabelt.För att skapa sysselsättning och få nerarbetslösheten krävs enligt utskottet enmedveten strategi som bygger på följandepunkter.- Miljöomställning av produktion ochkonsumtion. En aktiv skattepolitik iriktning mot en miljöinriktadskatteväxling, styrande regelsystem ochstimulanser genom t.ex. utbyggdamiljöfonder.- En politik för ökad produktivitet.Kompetenshöjning i arbetslivet och ökadesatsningar på utbildning. Stöd tillnyföretagande och mindre företag genomskattestimulanser och kreditstöd. Enaktiv arbetsmarknadspolitik med tonviktpå stimulanser och stöd till dearbetssökande i stället för åtgärderriktade mot de arbetslösa.- En medveten strategi för att begränsaövertiden och införa en successivtkortare arbetsdag med inriktning påsextimmarsdagen. Samhället bör stödjadenna process genom sänktaarbetsgivaravgifter för försök medkortare arbetsdag.- En välfärdspolitik som upprätthållerden kommunala sysselsättningen inomvård, skola och omsorg. Detta innebär enmedveten satsning på kvinnorsarbetsmarknad.Den allmänna utgångspunkten för denpolitik utskottet vill förorda är attden samhällsekonomiska effektivitetenmåste öka, arbetslösheten pressas ochvälfärden stärkas. Det betyder bl.a. attriktlinjerna måste forma en politik förett starkare omvandlingstryck, ennäringsstruktur inriktad på uthålligtillväxt, satsningar påkompetensutveckling och en starkarekommunal ekonomi. Steg måste tas mot enkortare arbetstid som rimligaersättningsnivåer i socialförsäkringaroch a-kassa införs. Regeringens strategiatt förändra de grundläggandetrygghetssystemen genom lägreersättningsnivåer och kortareersättningsperioder - vad som kallas den bortre gränsen - får enligtutskottets uppfattning direktdestruktiva effekter. Dessasystemförändringar bidrar inte till attförstärka den offentliga ekonomin inågon större utsträckning, men däremottill att minska trygghet och välfärd.Det saneringsprogram som genomförtsinnebär att statsfinanserna är på vägmot kontroll. Utskottet vill dockunderstryka att finanspolitiken måstevara fortsatt stram. Men vidutformningen av finanspolitiken måstefördelningsmässiga hänsyn väga tungt.Utskottet vill därför framhålla viktenav att ett större utrymme skapas förkommunsektorn att trygga service ochvälfärd. Saneringsprogram bör utformaspå ett sådant sätt att det blir möjligtatt skapa balans i den offentligaekonomin som den generellavälfärdspolitiken garanteras i handling,främst genom skatteökningar för dem medstörst inkomster.När det gäller penningpolitiken är detav avgörande betydelse att Riksbankenöverger den räntehöjningspolitik sominleddes och som bidragittill att försvåra uppgången i ekonomin,att fördyra investeringar och produktionoch skapat förväntningar om ensämre framtida ränteutveckling.Riksbankens inflations- ochräntefixering blev en ond ochsjälvuppfyllande profetia. Utskottetvill bestämt avvisa de propåer somkommit från om ett lagstadgatinflationsmål. Det vore att taytterligare ett steg i en riktning somminskar det ekonomisk-politiskahandlingsutrymmet och försvårar ensysselsättningsstimulerande politik. Enalltför rigid tolkning avinflationsbekämpningen försämrarresursutnyttjandet i ekonomin och förmed sig stora realekonomiska kostnader.Utskottet delar uppfattningen attinflationen bör hållas på en låg nivå,bl.a. för att värna låginkomsttagarnasekonomiska ställning. En rationelltutformad antiinflationspolitik måstedock ta sin utgångspunkt iutbudspåverkande åtgärder, dvs.eliminera flaskhalsar påarbetsmarknaden, förbättrakompetensutvecklingen och stimuleratillgången på riskvilligt kapital. Eninflationsbekämpning som enbart tarsikte på att hålla tillbakaefterfrågenivån får destruktivasamhällsekonomiska effekter.Regeringen måste när det gällerlönebildningen ta på sig det avgörandeansvaret för att de nominellalöneuttagen hamnar på en nivå som ärsamhällsekonomiskt hållbar. Regeringenborde t.ex. ha ingripit mot de högavinstnivåerna i industrin somdestabiliserade och försvåradeavtalsrörelsen. I denstabiliseringspolitiskt mycket känsligaperiod vi är inne i vore det önskvärtmed breda löneavtal som täcker helaarbetsmarknaden. Löneutvecklingenbestäms långsiktigt avproduktivitetsutvecklingen. Det äremellertid uppenbart att stora grupperinom den offentliga sektorn ärfelavlönade. Lönediskrimineringen avkvinnor och kvinnodominerade arbeten äruppenbar. Bristen på samordning ilöneförhandlingarna, framför allt pågrund av arbetsgivarsidans ovilja, ochfrånvaron av utveckladearbetsvärderingsinstrument försvårarlöneförhandlingarna.För att skapa en uthållig utvecklingför nästa århundrade krävs en strategisom tar sikte på jämlikhet, jämställdhetoch ekologisk balans. Detta förutsätteratt maktkoncentrationen i näringslivetmotverkas. Enligt utskottets uppfattningbör därför industrinsdevalveringsvinster avsättas tillframtidsfonder för arbetslivetsförnyelse och kompetensutveckling. Detär viktigt att värna och utvecklakvinnors arbetsmarknad, och utskottetvill bestämt avvisa de s.k. piglösningarsom diskuteras. Ny teknik och teknologigör det möjligt att förnya arbetslivetså att alla människor, kvinnor såväl sommän, kan ta del i arbetslivet. Enuthållig tillväxt kräver en aktivresurshushållning. Men detta förutsätterinvesteringsprogram för miljöanpassadetransportlösningar och alternativaenergisystem samt en allmänmiljöomställning av produktion ochkonsumtion.Utskottet återkommer senare ibetänkandet till de konkreta förslagensom förs fram i motionerna inom skatte-,arbetsmarknads-, utbildnings- ochmiljöområdena samt frågor rörandenäringspolitiken.Sammanfattningsvis innebär utskottetsställningstagande till riktlinjerna förden ekonomiska politik som krävs för attåstadkomma en uthållig tillväxt attutskottet avstyrker propositionensriktlinjer.Vad utskottet här anfört om riktlinjerför den ekonomiska politiken medanledning av motion Fi17 (v) yrkande 1bör som sin mening geregeringen till känna,Enligt utskottets mening lämnas imotionerna Fi15 (m), Fi16 (fp) och Fi18(kds) inte några positiva ellerväsentliga bidrag till hur denekonomiska politiken bör utformas. Medhänvisning härtill avstyrks dessamotioner i här aktuella delar.dels att utskottets hemställan under 2bort ha följande lydelse:2. beträffande riktlinjer för denekonomiska politikenatt med avslag påproposition 1995/96:25 yrkande 1 ochmotionerna 1995/96:Fi15 yrkandena 1, 2i denna del och 32, 1995/96:Fi16yrkandena 1 och 30, 1995/96:Fi18yrkandena 1 och 2 godkänner vad somförordas i motion 1995/96:Fi17 yrkande1 och som sin mening ger regeringentill känna vad utskottet anfört,4. Privat sparande (mom. 3)(), (),(), (),() och Per () anserdels att den del av utskottets yttrandesom under rubriken sparandebörjar med Som utskottet och slutarmed yrkande 12 bort ha följandelydelse:Utskottet delar motionärernasuppfattning att den socialdemokratiskaregeringen uppenbarligen inte förstårvikten av ett stort hushållssparande.Sparandet och ägandet av sparandet ärav central betydelse förkapitalbildningen. Det är ur sparandetinvesteringsmedlen tas. Som framhålls imotionerna hävdas det ofta frånsocialdemokratiskt håll att det ökadehushållssparandet är en avhuvudorsakerna till ekonomiskaproblem. Det felaktiga iSocialdemokraternas syn på sparandet äratt man endast ser på det som ettkonjunkturfenomen. Förändringar isparandet får med ett sådantbetraktelsesätt endast betydelse för hurden totala efterfrågan i ekonominutvecklats. Utskottet vill emellertidunderstryka att ett tillräckligt storthushållssparande är en förutsättning föratt vi skall ta oss ur problemen. Detsom erfordras är att sparandet ihushållssektorn används för attfinansiera inve- steringar som stärkertillväxtkraften.Enskilt sparande måste stimulerasliksom enskilt ägande. Alla tankar påatt försämra villkoren för privatpensionssparande måste avvisas.Vad utskottet här med anledning urmotionerna Fi15 (m) yrkande 8 och Fi18(kds) yrkande 12 anfört omhushållssparandets betydelse förkapitalbildningen och därmed tillväxteni ekonomin bör av gesregeringen till känna.När det gäller sparandets betydelse förriskkapitalförsörjningen och frågan omAP-fondernas placeringsrätt återkommerutskottet till dessa frågor längre frami betänkandet.dels att utskottets hemställan under 3bort ha följande lydelse:3. beträffande privat sparandeatt med anledning avmotionerna 1995/96:Fi15 yrkande 8 och1995/96:Fi18 yrkande 12 som sin meningger regeringen till känna vadutskottet anfört om privat sparandeoch enskilt ägande,5. Sanering av statsfinanserna (mom. 4)(), (),() och Per ()anserdels att den del av utskottets yttrandesom under rubriken avstatsfinanserna börjar med"vill med" och slutarmed "Fi15 (m) yrkande 3" bort haföljande lydelse:Finansutskottet får med anledning häravanföra följande. Enligt utskottetsmening måste finanspolitiken styras överfrån aktiv konjunkturpolitik mot enlångsiktig strukturpolitik. En sänkningav den offentliga utgiftskvoten gör deoffentliga finanserna mindrekonjunkturkänsliga.Såsom Moderata samlingspartietframhåller i sin motion är det svårt attfå stabilitet i ekonomin så länge somden offentliga sektorn är större än denprivata. Ett långsiktigt mål bör därförvara att de offentliga utgifterna inteskall överstiga hälften av BNP, vilketkan jämföras med dagens nivå på närmare70 %.Av grundläggande betydelse är också attbudgetsaneringen baseras påutgiftsminskningar och inte påskattehöjningar. En sådan politikförbättrar ekonominstillväxtmöjligheter.Internationell erfarenhet och forskningvisar att en budgetkonsolidering sombygger på utgiftsnedskärningar snarareän skattehöjningar har bättreförutsättningar att bli framgångsrik ochuthållig. En naturlig förklaring tilldetta är att höga skatter försämrartillväxtkraften i ekonomin, vilken är avavgörande betydelse för att skuldenskall minska i förhållande till BNP.Den tidigare borgerliga regeringenssaneringsprogram omfattadebudgetförstärkningar på sammanlagt190 miljarder kronor, varav drygt trefjärdedelar utgjordes avutgiftsnedskärningar. Därefter har densocialdemokratiska regeringen fåttigenom i egnabudgetförstärkningar i . Dessabudgetförstärkningar består till avskattehöjningar.Skall tillväxten kunna främjas måsteskattetrycket begränsas. Moderatasamlingspartiet presenterade ianslutning till vårenskompletteringsproposition ett programför budgetförstärkningar som innefattarbåde utgiftsminskningar ochskattesänkning. Utgiftsminskningarnauppgick till netto 55 miljarder kronoroch skattesänkningar till netto 37miljarder kronor. Detta program börenligt utskottets mening ligga tillgrund för den fortsatta saneringen avstatsfinanserna.Inledningsvis bör regeringenspecificera hur man avser att lägga utde återstående iden egna saneringsplanen samt deytterligare somaviserades i konvergensprogrammet, dvs.sammanlagt . Det börgöras med utgångspunkt i det moderatasaneringsprogrammet.Även i regeringens mest gynnsammabudgetscenario kommer skuldkvotenfortfarande att ligga kvar på av BNP vid ingången av nästa sekel.Med en så stor offentlig skuld är detsvårt att få stabilitet i ekonomin. Denstora skulden bidrar tvärtom till att deoffentliga finanserna är extremtkänsliga för förändringar i deninternationella räntenivån samt förförändringar i kronkursen.Det besparingsbehov som regeringenredovisar i propositionen är med hänsynhärtill otillräckligt. Ytterligarebudgetförstärkningar måste komma tillstånd för att skall kunnaetablera en tillräckligt stortrovärdighet för den ekonomiskapolitiken.