bet · GJ01JuU4 · 1995-11-09 00:00:00 — Straffansvaret vid spridning av hiv-smitta I detta betänkande behandlar utskottet ett antal motioner från den allmännamotionstiden angående den straffrättsliga bedömningen av spridandeav hivsmitta. Motionerna har remissbehandlats. Utskottet avstyrker medhänvisning till pågående och aviserat utredningsarbete bifall till motioner-na. Till betänkandet har fogats två reservationer (m) och (kds) samt ettsärskilt yttrande (c). 1994/95:Ju609 av m.fl. (kds) vari yrkas att hosregeringen begär förslag till lagstiftning om straff för överföring avhivsmitta enligt vad som anförts i motionen.1994/95:Ju611 av () vari yrkas att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att straffsatsenför medvetet överförd smitta skall skärpas.1994/95:Ju619 av m.fl. (c, s, m, fp, mp, kds) vari yrkasatt som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om en översyn av straffbestämmelserna mot överförande avhivsmitta.1994/95:So465 av m.fl. (v) vari yrkas3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om införande av en särskild brottsbalksbestämmelse om spridandeav hivsmitta. InledningPå senare tid har i olika sammanhang ägnats uppmärksamhet åt frågan hurgärningar som innebär spridning av eller risk för spridning av hivsmittaskall bedömas straffrättsligt. Frågan har behandlats i anslutning till olikalagförslag, i den juridiska litteraturen och i ett flertal rättsfall och den haockså aktualiserats inom utredningsväsendet.Under den allmänna motionstiden väcktes även ett antalmotioner i ämnet vilka hänvisades för beredning till justitieutskottet. Ut-skottet har inhämtat remissyttranden över motionerna från ,, Riksåklagaren, , iUppsala, och , , Riksförbundetför sexuell upplysning och har yttranden inkommit från ochfrån Posithiva gruppen.I detta betänkande behandlar utskottet de remitterade motionerna.MotionernaI motionerna Ju609 (kds) och So465 (v) efterfrågas en särskild straffrätts-lig reglering för överförande av hivsmitta. I motion Ju611 (m) begärsskärpta straff för denna typ av gärningar. I motion Ju619 (c, s, m, mp, kds)föreslås en översyn av lagstiftningen på området.BakgrundSedan upptäckten av hiv (humant immunbristvirus) har virusetoch dess efterföljande sjukdomstillstånd aids (acquired immune deficiencysyndrome) snabbt fått en mycket stor spridning över världen.Enligt , , beräkningar hade vid inträdetav mer än 15 miljoner människor smittats av hiv. Antalet rapporte-rade fall av aids var över 850 000. Det verkliga antalet aids-fall har av WHO uppskattats till över 3 miljoner. Fram harWHO beräknat att mellan 30 och 40 miljoner människor kommer att hasmittats av hiv och att närmare 10 miljoner människor kommer att hainsjuknat i aids (The Work of WHO 1992-1993, Biennial report of theSecretary General s. 108 f).Enligt Statens smittskyddsinstituts statistik hade t.o.m. september 1995totalt 4 161 fall av hiv anmälts i . Anmälningarna avser 3 217 mänoch 944 kvinnor. 1 801 män, ingen kvinna, har fått hiv genom homosex-uell aktivitet, 717 män och 659 kvinnor genom heterosexuell aktivitet. I704 fall har smittan överförts genom att narkomaner använt varandrassprutor. Övriga, mindre vanliga, smittvägar innefattar bl.a. blodtransfusio-ner och överföring från mor till barn vid födseln. Av de infekterade är2 592 personer av svenskt ursprung och 1 569 av utländsk, främst afri-kansk, härkomst.Hivsmitta sprids enligt WHO främst genom- sexuellt umgänge,- blodtransfusion, kontakt med andra blodprodukter och bruk av osterilise-rade injektionssprutor och -nålar och- från mor till barn före, under eller kort efter förlossningen.Det finns inga belägg för att luftburen smittspridning är möjlig eller attsmitta kan överföras genom exempelvis handslag eller kramar.I betänkandet (SOU 1991:34) HIVsmittade - ersättning för ideell skadafinns en utförlig redogörelse för hivviruset och dess verkningar.Hiv beskrivs i betänkandet (s. 37 f) som ett kvardröjande virus, vilketinnebär att den smittade själv märker mera påtagliga effekter av infektio-nen först , ofta efter flera år.Den smittades immunförsvar utvecklar enligt vad som anförs i betän-kandet normalt antikroppar mot hiv. Antikroppar kan påvisas tidigast treveckor efter smittotillfället, men det kan i vissa fall ta innanantikroppar mot viruset bildats. Förekomsten av antikroppar innebär inte,som vid många andra sjukdomar, att viruset försvunnit ur den smittadeskropp och att han är immun mot smittämnet. Att antikroppar mot hivpåvisas kan därför ses endast som ett tecken på att personen i fråga någongång har blivit smittad. Man utgår enligt betänkandet från att den som engång blivit smittad med hiv kommer att vara smittbärare och smittsamunder återstoden av sitt liv.Enligt betänkandet utvecklar sannolikt samtliga smittade sjukdomstill-ståndet aids. När aids-tillståndet inträffar varierar kraftigt från individ tilindivid. För yngre personer () sker ett insjuknande i aids i genom-snitt efter infektionstillfället, för äldre personer sker det tidigare.Aids har ett förstadium benämnt ARC (aids related complex) då deförsta mera allvarliga tecknen på immunbrist visar sig. Det kan vara frågaom symtom som svår trötthet, viktminskning, långdragna feberperioder,intensiva svettningar , diarréer och kraftigt förstorade lymfkört-lar. Symtom från centrala nervsystemet kan också förekomma i form avminnesstörningar, depressioner och personlighetsförändringar.Förvärvad immunbrist - aids - är beteckningen för slutstadiet i hivin-fektionen. Kriterierna för aids innefattar bl.a. svåra opportunistiska infek-tioner, tumörsjukdomen Kaposis sarkom, hjärnskador på grund av infek-tioner i hjärnan, karaktäristiska avmagringssymtom samt vissa typer avtuberkulos.Aids är ett livshotande tillstånd som - enligt vad man för närvarandekänner till - för majoriteten av de drabbade leder till döden inom några år.Den genomsnittliga överlevnadstiden från infektionstillfället har, enligtunderlag från infektionskliniken vid , antagits vara 16år, varav som hivtid och resterande som aidstid.Till den nu gjorda redogörelsen kan för fullständighetens skull tilläggasatt det har rapporterats om förekomsten av en godartad formav hivviruset som eventuellt inte skulle leda till insjuknande i aids.Rättslig regleringSmittskyddslagstiftningen m.m.I smittskyddslagen (1988:1472) regleras viss verksamhet till skydd mot attsmittsamma sjukdomar sprids bland människor. Smittsamma sjukdomarindelas enligt lagen dels i samhällsfarliga sjukdomar, dels i övriga smitt-samma sjukdomar. Vissa smittsamma sjukdomar har bedömts vara såfarliga för folkhälsan att de är föremål för ett särskilt anmälningsförfaran-de enligt lagen. De anmälningspliktiga sjukdomarna finns upptagna i ensärskild bilaga till lagen. Av bilagan framgår att infektion av hiv klassassom en samhällsfarlig, anmälningspliktig sjukdom.Huvudansvaret för smittskyddsarbetet i landet åvilar landstingen. I varjelandsting finns en smittskyddsläkare som leder smittskyddsarbetet. Social-styrelsen svarar för den övergripande tillsynen över landets smittskydd.Den person som har anledning att tro att han är smittad av en samhälls-farlig sjukdom är enligt smittskyddslagen skyldig att utan dröjsmål sökaläkare. Läkaren har rätt att göra nödvändiga provtagningar och undersök-ningar. Om patienten visar sig smittad av en samhällsfarlig sjukdom skallhan lämna upplysningar till läkaren om den troliga smittkällan och om hankan ha smittat andra.Läkaren skall anmäla den konstaterade smittan till bl.a. smittskyddsläka-ren och . Han skall också meddela nödvändigaförhållningsregler som patienten är skyldig att följa. När det gäller ensamhällsfarlig sjukdom såsom hiv får förhållningsreglerna avse patientenskontakter med läkaren, hygien, isolering i hemmet, arbete och skolgångsamt livsföring i övrigt, t.ex. beträffande sexuella kontakter. Reglernaantecknas i patientjournalen och läkaren skall så långt det är möjligt se tillatt de följs.Om en patient som är smittad av infektion av hiv inte har följt, ellermisstänks inte ha följt förhållningsreglerna och den behandlande läkarenanmäler förhållandet till smittskyddsläkaren, skall denne - om han bedö-mer att så behövs - underrätta socialnämnden, polismyndigheten ochfrivårdsmyndigheten.Om någon av de nämnda myndigheterna efter en sådan underrättelseskulle uppmärksamma förhållanden som tyder på att reglerna inte följs,skall detta anmälas till smittskyddsläkaren.Smittskyddslagen innehåller bestämmelser om tvångsåtgärder för att sä-kerställa lagens efterlevnad. Smittskyddsläkaren kan således besluta omtvångsundersökning och om tillfälligt omhändertagande på sjukhus av enbefarad smittspridare.Smittskyddsläkaren kan vidare ansöka hos länsrätten om tvångsisoleringav någon som för smitta av en samhällsfarlig sjukdom, om denne intefrivilligt medverkar till de åtgärder som behövs för att förhindra smitt-spridningen. Beslut om tvångsisolering fattas av länsrätten, vars beslut kanöverklagas till kammarrätten. Skulle det inte gå att avvakta länsrättensbeslut får smittskyddsläkaren fatta beslutet om tvångsisolering. Sådantbeslut skall underställas länsrätten.Tvångsisolering får pågå , men länsrätten kan påansökan av smittskyddsläkaren besluta att förlänga tiden med högst sexmånader åt gången.Regleringen i smittskyddslagen kompletteras sedan den 1 januari 1989av lagen (1988:1473) om undersökning beträffande hivsmitta i brottmål. Ilagen stadgas att om någon är skäligen misstänkt för ett sexualbrott, vari-genom hiv har kunnat överföras till en annan person, skall den misstänktehivtestas om målsäganden begär det. Motsvarande gäller vid skälig miss-tanke om annat brott, om det på grund av särskilda omständigheter kanbefaras att infektion av hiv har kunnat överföras till målsäganden genombrottet. Beslut om undersökning fattas av åklagaren eller rätten.Av förordningen (1988:1475) om undersökning beträffande hivsmitta ibrottmål framgår att åklagaren och målsäganden har rätt att få veta resulta-tet av undersökningen.Här bör också nämnas, vilket närmare utvecklas nedan, att det vid ut-redning av misstänkta brott med hivanknytning ofta är av stor betydelse föruppsåtsbedömningen att det går att klargöra vilken vetskap den smittadehaft om sin infektion och om risken för smittspridning och vilka förhåll-ningsregler han eller hon har fått av sin läkare.Som huvudregel gäller sekretess för dessa uppgifter. Av 7 kap. 1 § sek-retesslagen (1980:100) om sekretess inom sjukvården framgår att uppgifterinte får lämnas ut från hälso- och sjukvården om den enskildes hälsotill-stånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgif-ten kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lidermen. Detsamma gäller i all medicinsk verksamhet, således även i fråga omsådana sjukdomar som avses i smittskyddslagen.Denna sekretessbestämmelse är emellertid försedd med viktiga undan-tag. Enligt 14 kap. 2 § sekretesslagen hindrar sekretess nämligen inte attuppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, po-lismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brotttet, omför detta inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Sekretesshindrar heller inte, såvitt här är av intresse, att uppgift som angår miss-tanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. (BrB) mot någon sominte har fyllt lämnas till åklagarmyndighet eller polismyndighet.En straffskala där minimistraffet är fängelse gäller bl.a. för mordoch dråp medan minimistraffet är lägre för t.ex. misshandel, grov miss-handel och vållande till annans död respektive vållande till kroppsskadaeller sjukdom.Straffrättslig regleringI svensk rätt saknas uttryckliga straffbestämmelser om spridande av smitt-sam sjukdom, däribland hivsmitta. Detta behöver emellertid inte innebäraatt den som beter sig på ett sådant sätt att smittan sprids eller riskerar attspridas går fri från straff. I BrB finns nämligen flera bestämmelser somalltefter omständigheterna i det enskilda fallet kan bli tillämpliga på sådanaförfaranden. Dessa bestämmelser återfinns i 3 kap. BrB angående brottmot liv och hälsa och i 13 kap. BrB om allmänfarliga brott.Enligt 3 kap. 1 § döms den som berövar annan livet för mord till fängel-se eller på livstid. Är brottet att anse som mindre grovt döms enligt2 § för dråp till fängelse lägst sex och högst . Den som av oaktsamhetvållar annans död döms enligt 7 § för vållande till annans död. Påföljdenär fängelse högst eller, om brottet är ringa, böter. Är brottet grovtdöms till fängelse lägst och högst . Vidare kan enligt5 § den som tillfogar annan sjukdom dömas för misshandel till fängelsehögst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse i högst sex må-nader. För grov misshandel är påföljden enligt 6 § fängelse lägst ett ochhögst . Enligt 8 § kan den som av oaktsamhet vållar annan kropps-skada eller sjukdom som inte är ringa dömas för vållande till kroppsskadaeller sjukdom till böter eller fängelse . Är brottet grovtdöms till fängelse i högst . För den som av grov oaktsamhet utsätterannan för fara för allvarlig sjukdom stadgas i 9 § ansvar för framkallandeav fara för annan. Påföljden är böter eller fängelse i högst två år.Enligt 13 kap. 7 § kan den som framkallar allmän fara för människors livoch hälsa genom att förgifta eller infektera livsmedel, vatten eller annat, påannat sätt sprida gift eller dylikt eller eller överföra eller sprida allvarligsjukdom dömas för spridande av gift eller smitta till fängelse i högst sex åreller, om brottet är grovt, till fängelse lägst fyra och högst . Den somav grov oaktsamhet begår sådan gärning döms enligt 9 § för vårdslöshetmed gift eller smittämne till böter eller fängelse i högst två år.Tidigare fanns i smittskyddslagstiftningen en bestämmelse om straff-rättsligt ansvar i vissa fall för spridande av smittsam sjukdom eller förutsättande av annan för risk för sådan infektion. Bestämmelsen, som varintagen i 26 § smittskyddslag, straffbelade könsligt umgänge förden som led av venerisk sjukdom och som hade vetskap eller misstankeom det. Samma straffansvar gällde för den som uppsåtligen eller av grovoaktsamhet utsatte annan för fara att bli smittad med venerisk sjukdom.I samband med att den nämnda lagen gjordes tillämplig ocksåpå spridande av hiv (vid tiden benämnt HTLV-III) genom att detta klassa-des som venerisk sjukdom upphävdes straffbestämmelsen (prop.1985/86:13, SoU4, rskr. Denna åtgärd syftade enligt propositionen tillatt stärka förtroendet för smittskyddsarbetet, något som ansågs nödvändigtför att möta farhågor om att det skulle uppstå negativa konsekvenser försmittskyddsarbetet om smittskyddslagen gjordes tillämplig på hiv.I propositionen framhölls (s. 16) att förslaget att upphäva straffbestäm-melsen i 26 § smittskyddslag inte innebar att könsligt umgängevid venerisk sjukdom inte längre kunde vara straffbart. Det hänvisades idenna del till bestämmelserna i 3 och 13 kap. BrB. I sammanhanget nämn-des särskilt brotten misshandel och grov misshandel, vållande till kropps-skada eller sjukdom, framkallande av fara för annan samt spridande av gifteller smitta och vårdslöshet med gift eller smittämne. Någon närmareanalys av hur dessa bestämmelser borde kunna tillämpas i fråga om över-förande av venerisk sjukdom redovisades inte i propositionen.1968 års smittskyddslag upphörde att gälla när den nuva-rande smittskyddslagen (1988:1472) trädde i kraft (prop. 1988/89:5, SoU9,rskr. I fråga om straffbestämmelser för smittfarliga beteenden hänvi-sades i propositionen (s. 91 f) till de bestämmelser i som nämndes isamband med upphävandet av straffbestämmelsen smittskydds-lag.RättspraxisI rättspraxis finns numera ett flertal avgöranden där domstolarna haft att taställning till rubriceringen av gärningar som inneburit överförande av ellerrisk för överförande av hivsmitta.En särskild svårighet i flera av dessa fall har varit att ta ställning till uppsåtsfrågan, dvs. vilken avsikt gärningsmannen haft med sitt handlande.Åtal för uppsåtligt dödande - mord eller dråp - hör till undantagen i hiv-fallen och ingen smittspridare har i dömts för detta. Som framgåttovan kan överföring av hivsmitta emellertid aktualisera tillämpningen avandra straffbud i som förutsätter uppsåt, främst bestämmelserna ommisshandel.Av den juridiska litteraturen (se bl.a. , hivsmitta, straff ochskadeståndsansvar 1993 s. 114) framgår att tillfogande av kroppsskadaeller sjukdom utgör misshandel om gärningsmannen1. avsåg att åstadkomma denna effekt (s.k. direkt uppsåt), eller utan att hadetta syfte, ändå2. insåg att han skulle åstadkomma denna effekt (s.k. indirekt uppsåt), eller3. insåg att det var möjligt att han skulle åstadkomma denna effekt ochskulle ha handlat som han gjorde även om han varit säker på att han skulleåstadkomma effekten (s.k. eventuellt uppsåt).I tre rättsfall har gjort uttalanden om vilkakrav på uppsåt som bör ställas vid brott som innebär överförande avhivsmitta som domstolen tagit ställning till hur sådana gärningari olika fall skall rubriceras.I det första fallet, NJA 1994 s. 614, var fråga om en hivsmittad man somhade oskyddade fullbordade samlag med en kvinna som inte kände tillhans sjukdom. Kvinnan blev inte smittad. Åklagaren yrkade ansvar förförsök till grov misshandel alternativt framkallande av fara för annan.Mannen dömdes av för försök till grov misshandel tillfängelse . Påföljden innefattade även annan brottslighet.Högsta domstolen var av processrättsliga skäl förhindrad att pröva upp-såtsfrågan i målet. I ett särskilt yttrande uttalade emellertid ett justitierådmed huvudsakligt instämmande av tre andra, att svårigheter uppstår närläran om eventuellt uppsåt skall tillämpas på hivfallen och domstolen haratt avgöra om det andra ledet i det eventuella uppsåtet är uppfyllt, nämli-gen om det står klart att exempelvis ett samlag skulle ha ägt rum även omgärningsmannen varit säker på att samlaget skulle leda till smittoöverfö-ring.Justitierådet konstaterar i sitt yttrande att under senareår i fråga om våldsbrott tillämpat det eventuella uppsåtet så att domstolenvid prövning av det senare ledet ställt sig frågan om gärningsmannen varithelt likgiltig för effekten av det handlande som läggs honom till last. Hanhar t.ex. varit helt likgiltig för om det knivhugg som han utdelade skullemedföra döden eller ej (NJA 1985 s. 757). I sådana fall har effekten inträtti nära anslutning till gärningen och framstått som en mycket sannolik följdav den. Gärningsmannen har velat skada målsäganden och gärningen haroftast begåtts under konfrontation med denne och i en upprörd sinnes-stämning.Situationen i fall som det aktuella är enligt justitierådet en helt annan.Den eventuella effekten av gärningen - smittoöverföringen - kan konstate-ras först och då på grundval av medicinska undersökning-ar. Det är omöjligt att förutsäga om ett tilltänkt samlag kommer att leda tillsmittoöverföring. Gärningsmannens primära avsikt är inte alls att på någotsätt skada motparten; han eller hon vill normalt ingenting annat än att haett samlag. Någon konfrontation med motparten förekommer inte eftersombåda parter är överens om att ha samlag.Justitierådet drar slutsatsen att det måste finnas någon särskild omstän-dighet som kan läggas till grund för en bedömning att det andra ledet i deteventuella uppsåtet är uppfyllt. Vad det skulle kunna vara är enligt justitie-rådet svårt att förutse.Justitierådet anför att det i doktrinen har framhållits att läran om even-tuellt uppsåt måste tillämpas med försiktighet, särskilt när det gäller all-varliga brott, och att det kan vara mer närliggande att döma för oaktsam-hetsbrott eller för uppsåt att framkalla fara, om det är straffbelagt. I fallsom det aktuella skulle det därför enligt justitierådet ligga närmare tillhands att döma för framkallande av fara för annan eller - om smittoöver-föring skett - för grovt vållande till kroppsskada eller sjukdom.Avslutningsvis framhåller justitierådet att en tillämpning av läran omeventuellt uppsåt vid brott av det aktuella slaget skulle kunna leda mycketlångt. På vetenskapens nuvarande ståndpunkt är det så att hivsmitta nästanalltid leder till aids, som i sin tur leder till döden. Antag att utredningen iett mål visar att gärningsmannen kände till både smittorisken och atthivsmitta leder till döden. Om i ett sådant fall gärningsman-nen anses ha handlat i eventuellt uppsåt att överföra smitta, omfattas ävenden slutliga effekten - döden - av hans uppsåt, eftersom den dödliga ut-gången är en följd av smittoöverföringen. Med ett sådant resonemang blirdet, påpekar justitierådet, möjligt att döma för försök till dråp eller försöktill mord eller - efter det att sexualpartnern avlidit - för fullbordat dråpeller mord. Detta framstår enligt justitierådet som orimligt, och det visarhur viktigt det är att domstolarna i fall som det aktuella tillämpar läran omeventuellt uppsåt bara om det finns särskilda omständigheter som utgörbelägg för att det andra ledet i det eventuella uppsåtet är uppfyllt.Även i ett senare avgörande av , NJA 1995 s. 119, il-lustreras svårigheterna när det gäller att bedöma uppsåtsfrågan i hivfallen.I målet var fråga om en hivsmittad man som, utan att berätta om sin smitta,haft oskyddade samlag och därigenom smittat två kvinnor och riskerat attsmitta ytterligare tre. Åklagaren yrkade i första hand ansvar för grov miss-handel respektive försök till sådant brott och för uppsåtligt framkallandeav allmän fara för liv och hälsa enligt straffbudet om spridande av smittasamt, i andra hand, för oaktsamhetsbrotten vållande av sjukdom, grovtbrott, respektive framkallande av fara för annan.I målet förekom utredning i form av läkarjournaler m.m. om den infor-mation som den tilltalade fått om sin smitta och vilka insikter han haft omdenna och om risken för smittspridning.Högsta domstolen (tre av fem justitieråd) fann att den tilltalade måste havarit medveten om sin hivinfektion när han hade samlag med målsägande-na. Han måste också ha haft klart för sig hur allvarlig en smittoöverföringskulle vara för dem. Trots det hade han inte använt kondom. Med hänsynhärtill och med beaktande av omständigheterna i övrigt fann Högsta dom-stolen att den tilltalade handlat med ett sådant mått av hänsynslöshetgentemot målsägandena att det måste hållas för visst att han inte skulle haavhållit sig från att genomföra samlagen även om han vetat att risken försmittöverföring skulle förverkligas. Därmed var det enligt Högsta domsto-len styrkt att den tilltalade uppsåtligen (dvs. med eventuellt uppsåt) gjortsig skyldig till grov misshandel och försök till sådant brott.Däremot hade enligt domstolen den smittoöverföring som ägt rum inteframkallat sådan allmän fara för människors liv och hälsa som krävs för attdet skall vara möjligt att döma för spridande av smitta. Sammantaget medde samlag som inte resulterat i smitta måste enligt domstolen emellertidrisk ha förelegat för att den tilltalades handlande kunnat leda till allmänfara för människors liv eller hälsa. Härigenom var de objektiva rekvisitenför brottet försök till spridande av smitta uppfyllda. Beträffande den tillta-lades uppsåt gjorde samma bedömning som beträffandemisshandelsbrottsligheten. Den tilltalade dömdes således också för försöktill spridande av smitta. Påföljden, som även innefattade annan allvarligbrottslighet, bestämdes till fängelse i sju år.Två justitieråd var skiljaktiga och menade att det av utredningen i måletinte med tillräcklig grad av säkerhet kunde förutsättas att den tilltaladeskulle ha genomfört samlagen om han varit säker på att han därigenomskulle överföra hivsmittan. Gärningarna borde därför enligt dem endastmedföra ansvar för vållande av sjukdom, grovt brott, respektive framkal-lande av fara för annan och åtalet avseende grov misshandel och försök tillgrov misshandel samt spridande av smitta borde ogillas.I Högsta domstolens senaste avgörande på området, se domstolens domden , DB 128, var fråga om en hivsmittad kvinna som genom-fört ett oskyddat vaginalt samt tre orala samlag med fyra olika män utan attupplysa dem om sin smitta. Ingen av männen smittades av hivvirus.