bet · GI01FiU20 · 1995-05-30 00:00:00 — Jag vill ge ermöjlighet att reagera på möjliga åtgärder.Jag vill kanske främst rikta mig till de budgetförstärkningar som föreslås i kompletteringspropositionen varittillräckliga om man inte genomfört sänkningen av matmomsen?Vill ni allesammans reagera på frågan: Hur skulle en lägre tjänstemoms elleren modernare arbetsrätt med t.ex. möjlighet till längre visstidsanställningkunna påverka sysselsättning, ränta och kronkurs?Lars : Jag hör inte till dem som bestämt säger att vi definitivtmåste spara väsentligt mycket mer. Det viktiga är den politiska uppslutningenkring ett förlopp. Det är väsentligare än de absoluta siffrorna.Det var därför som jag hänvisade till och talade om den politiskasituationen där. Det är det väsentligaste man kortsiktigt kan göra för attskapa förtroende för svensk ekonomisk politik.Mer känslomässigt skulle jag hellre ha sett en enhetlig moms än en tudeladmoms, även om jag kan förstå vissa fördelningspolitiska argument i den nu fördapolitiken. Men jag tycker egentligen att det vore bättre om man kunde lösa deproblemen på något annat sätt och hade en mer enhetlig moms för flertaletvaror.Nils : Vi har gjort bedömningen att man antagligen måste vidtaytterligare åtgärder. Jämfört med vad som är framlagt, ett femtontalmiljarder, hade en utebliven matmomssänkning tagit hand om ungefär hälften. Detföljer av detta.Man måste diskutera vad det är för åtgärder som man vill vidta. Beträffandematmomsen är det som vi lär ut till studenterna, att eftersom man haroffentliga utgifter måste man rimligtvis ha skatter. Skatter i sig själva ärtill för att förhindra expansiva konsekvenser av utgifterna.Man skall välja skatter som är så litet skadliga som möjligt i andraavseenden. Det är dess värre så att de bästa skatterna överlag är indirektaskatter på varor med låg priselasticitet. Då får man de absolut minstastörningarna.Av detta effektivitetsskäl bör skatterna ligga på tobak, sprit, baslivsmedeloch liknande. Tobak och sprit tänder alla på, och sådana skatter har man i allaländer. Men när det gäller maten säger vi att det är väldigtorättvist mot folkpensionärer och barnfamiljer.Det har studerats om och om igen. Vi har funnit att det är ett oerhört dåligtfördelningspolitiskt instrument. Vill man gynna barnfamiljer är detbarnbidragen som gäller, och vill man gynna pensionärerna är detfolkpensionerna som gäller. De är transfereringar som har den unika egenskapenatt de inte är förknippade med den ekonomiska ställningen.De är de bästa inkomstomfördelande instrument som vi har. De båda är heltöverlägsna en sänkning av matmomsen. Försvaret är att man antingen säger sigatt den engångssänkning som vi just nu får i prisnivån på någon procentenhet ärså oerhört värdefull därför att den kommer att påverka lönebildningen osv. Detandra är att det sker andra omfördelningar. Det finns andra som vinner på attdet ändå inte är helt prisoelastiskt. Det säljs ju faktiskt mer baslivsmedel omman har lägre moms.Beträffande den första av dessa båda är det ändå ett relativt tvivelaktigtargument. Vi har lärt oss att lönebildningen faktiskt inte styrs av de argumentsom framförs i förhandlingarna om löner utan styrs av läget på arbetsmarknaden.Lönerna går upp mer för dem som är mest efterfrågade. Lönenivån i allmänhetstiger snabbare om det är hög efterfrågan på arbetskraften än om det är låg.Det blir trots allt inte så mycket kvar av goda argument för sänkningen. Mennågra finns det.Anders : Den reviderade nationalbudgeten är en rätt dyster läsningi den bemärkelsen att vi kommer att ha en strukturell arbetslöshet på år1998. Det är ett skrämmande högt tal. Som jag tidigare var inne på ärarbetsmarknaden här nyckeln.Kan vi få ner den strukturella arbetslösheten innebär det att vi kan ha enkraftigare expansion i ekonomin utan att få inflationtryck. Åtgärder för attpåverka arbetsmarknaden och arbetsmarknadens flexibilitet tror jag som ekonomär väldigt viktiga.Frågan om en förändrad arbetsrätt kan sägas ha två sidor. Det ökarnaturligtvis företagens möjligheter och flexibilitet. Risken finns att vissagrupper, det beror på hur långt man går, kan försvinna bort frånarbetsmarknaden och ut i långtidsarbetslöshet. Man måste hitta en avvägning.Jag tror att det är väldigt viktigt att hitta medel för att ökaarbetsmarknadens flexibilitet och breda politiska lösningar som känns stabilaoch som kommer att överleva . Det har naturligtvis ett stortvärde i det här sammanhanget. Det kommer att dra ner inflationsförväntningarnai den svenska ekonomin.Tuve Skånberg: Det var intressanta svar. Inte minst svarom att momsen ensam kunde stå för hälften av de önsvärda ytterligareåtgärderna.Jag skulle gärna vilja ge er möjlighet att precisera er när det gäller ertsätt att se på hur en modernare arbetsrätt med möjlighet till längrevisstidsanställning och en lägre tjänstemoms skulle kunna påverka. Det var brasom ni svarade, men finns det möjlighet att ytterligare precisera svaren?Lars : Jag tror att det är positivt med flexiblarearbetsmarknad. Det är egentligen vad du talar om när det gäller möjlighet tilllängre visstidsanställning. Ett grundproblem är att vi i vissa avseenden harför hårda låsningar på arbetsmarknaden. En ökad flexibilitet skapar mindrerisker för överhettningar inom delsektorer och reducerar också de långsiktigaproblem som vi har haft med kostnadsutveckling. Jag har svårare att se dendirekta poängen med att sänka tjänstemomsen.Nils : Detta är egentligen inget svar utan mer att jag talar omvarför man inte bör svara just . Det är inte bara att tiden i viss mening hargått ut.Arbetsmarknaden är på sätt och vis den viktigaste av alla marknader. Därförär det viktigt att den fungerar. Problemet är att priset, dvs. lönen, också ärfundamentalt för inkomsten för de allra flesta människor som är löntagare. Detär det som gör att det är oerhört svårt att få det att fungera.Ett kontrakt på arbetsmarknaden har ett mycket stort eller mycket litet värdeberoende på lagstiftningen omkring det. Det är därför inte något som man kansäga litet kvickt, att om man gör följande tre saker blir det bra eller intebra.Jag skulle föreslå att utskottet i så fall ägnade mycket mer tid separat åtprecis denna fråga och då tar hit ekonomer som håller på att forska på dessaområden. Det finns mycket att säga om det och många riktlinjer man kan kommafram till. Men det kan man inte göra på här och nu.Ordföranden: Jag vill då först och främst rikta ett varmt tack till NilsLundgren, och för er medverkan. Det har varitmycket värdefullt.Statsskuld och inflationOrdföranden: Jag har redan hälsat välkommen. Jag vill ocksåsäga hjärtligt välkommen till . Jag ber att få överlämna ordetdirekt till : Den svenska statsskulden är större än den någonsinhar varit. (bild visas)Det här är ett diagram som visar statsskulden . Det är sålångt tillbaka som vi har data. Då ser vi att det finns tre toppar. En är andravärldskriget. Det är kanske svårt att se siffrorna. De blir ganska små här.Den första toppen är alltså . Den andra toppen ärbudgetunderskottsepisoden och . Dentredje toppen är , där vi ännu inte har sett vändningen neråt. Det är längsttill höger i diagrammet, dvs. det nuvarande underskottet.Statsskulden är också stor i ett internationellt perspektiv. Vi har störrestatsskuld än de flesta utvecklade länder. Det finns dock länder som har störrestatsskuld. , , och har större statsskuld, om manräknar bland de utvecklade länderna.Ökningen i statsskulden är i stort sett detsamma som budgetunderskottet. Viligger definitivt i tätligan. har eventuellt ett störrebudgetunderskott än . Men det beror litet på hur man räknar.Frågan är då: En sådan här stor statsskuld, eller så här storabudgetunderskott, dvs. ökningar i statsskulden, vad får det för effekter? Denförsta effekten man kan tänka sig är att det innebär att vår generation lastaröver en börda på kommande generationer.Huruvida vi skall göra det eller inte är främst en etisk eller moraliskfråga. Det har jag som ekonom inga speciella synpunkter på. Den frågan tänktejag inte prata någonting om. Vad jag tänker prata om är de effekter avstatsskulden som drabbar oss i vår generation, inte våra barn. Vad får en sådanstatsskuld eller ett sådant budgetunderskott för effekter på ränta, inflationoch växelkurs?Ränta, inflation och växelkurs är tre centrala makroekonomiska variabler. Detre rör sig runt varandra i en häxdans . Vi ekonomer ägnar vår tid åtatt försöka kartlägga dansen mellan de tre variablerna och försöka förstå vaddet är som bestämmer dessa invecklade turer, och det är ganska svårt.Räntan påverkar inte inflationen på något enkelt sätt, och inflationenpåverkar inte växelkursen direkt. Det finns inga väldefinierade matematiskaekvationer som man kan skriva ner som beskriver hur de påverkas. Väldigt mycketav detta har att göra med förväntningar.Det är marknadens förväntningar om framtida växelkurs, ränta och inflationsom i sin tur påverkar den verkliga växelkursen, räntan och inflationen i dag.Det är mer psykologi än ekonomi egentligen. Men icke desto mindre har viekonomer fått en viss bild av hur dessa samband fungerar. Jag tänkte dra desambanden nu i mitt inledningsanförande.Det första man kan säga är att den svenska räntan bestäms avvärldsmarknadsräntan. är ett litet land. kan inte påverkavärldmarknadsräntan. Den svenska räntan är lika med världsmarknadsräntan plusförväntad växelkursförändring.Om vi tänker oss en internationell placerare som vill placera i t.ex. svenskastatsobligationer bryr han sig om vilken avkastning han får på pengarnauttryckt i hans egen valuta. En amerikansk pensionsfond som vill investera isvenska statsobligationer ser till vilken svensk ränta man får på dessa pengaroch vilka eventuella växelkursförluster man gör på dessa pengar när man skallväxla tillbaks dem till USA-dollar.Den svenska räntan är alltså lika med världsmarknadsräntan plus förväntadväxelkursförändring. I och med att det är fråga om förväntad förändring kommerdet psykologiska in.Förväntad växelkursförändring i sig påverkas av förväntad inflation iSverige. Det är återigen fråga om förväntad inflation, och det är återigenpsykologi som kommer in.Vad är det då som påverkar förväntad inflation? Det är här vi kommer tillbudgetunderskottet. Man kan med en viss förenkling säga att budgetunderskotteti sig inte påverkar inflationen. Ett budgetunderskott i sig leder inte tillinflation. Däremot påverkas inflationen av det sätt på vilketbudgetunderskottet finansieras.Om man finansierar budgetunderskottet genom att trycka sedlar, dvs. genomsedelpressarna, går inflationen upp. Men det är inte fallet i i dag.Det är inte så att vi finansierar vårt budgetunderskott genom att tryckasedlar. Där finns ingen inflationsmekanism. Vi finansierar vårtbudgetunderskott genom att låna pengar på världsmarknaden och inom Sverige.Vad är det då som gör att vi tror att budgetunderskottet leder tillinflation? Tanken är denna. Om vi har ett stort budgetunderskott och bygger uppen stor statsskuld, måste de som lånar ut pengar till oss räkna medmöjligheten att svenska staten tappar kontrollen över budgetunderskottet ochskuldutvecklingen. Den sticker upp långt upp i diagrammet.Till slut ser inte staten någon annan möjlighet att klara problemen än attförsöka inflatera sig ur dem. Det är inte så att man finansierarbudgetunderskottet genom att trycka sedlar, utan man finansierar det genom attlåna. Men sedan försöker man inflatera sig ur skuldfällan genom att accepteraatt inflationstakten går upp. Man bekämpar inte inflationen så energiskt somman annars skulle vilja göra för att därigenom få ner realvärdet påstatsskulden, dvs. minska statsskuldens andel av bruttonationalprodukten.Det finns egentligen två sätt på vilka staten kan tjäna pengar på attacceptera att inflationen går upp. Det ena är att realvärdet på statsskuldensjunker, och det andra är att vissa offentliga utgifter och vissa offentligainkomster är ofullständigt indexerade. Om man släpper igenom eninflationsökning skjunker realvärdet på en stor del av de förmåner vi har,bl.a. Det innebär också en reell höjning av vissa skatter.Staten tjänar pengar på att låta inflationen gå upp. Vi är några ekonomer somhar gjort kalkyler på hur mycket det blir. Det är i runda tal 50 miljarder perår som staten skulle tjäna på att låta inflationen gå upp med 10procentenheter.Detta måste marknaden tänka på. Marknaden är inte dum. Den räknar med att detfinns en risk att i en statsfinansiell kris släpper upp inflationenlitet grand för att därigenom lätta på trycket litet grand på statsbudgeten.Marknaden vet att vissa länder inte gör det. Vissa länder kommer, även om dehar stor statsskuld, inte att acceptera att inflationen går upp. är ettsådant exempel. har större statsskuld än . Men har enhistorisk tradition att inte acceptera inflation. Det betyder att när Belgiensstatsskuld växer blir det ändå ingen inflationsförväntning i . Debelgiska räntorna stiger inte, och den belgiska valutan faller inte påvalutamarknaderna.Andra länder har sämre rykte när det gäller inflationsbekämpning, och Sverigehör till de länderna. har traditionellt haft högre inflation änomvärlden. Det betyder att när vi nu säger att vi inte tänker acceptera eninflationsökning och att vi inte tänker försöka att inflatera oss urbudgetproblemen vågar marknaden inte riktigt lita på det. Man ser att vitidigare har förfallit till inflation.Marknaden består av personer som skall investera egna och andras pengar. Demåste tänka på alla eventualiteter, nämligen att fortsätter att drivaden politik som vi har gjort de senaste 20 åren.Somliga länder kan ha stora skulder utan att det sker några kraftigaränteuppgångar eller några kraftiga fall i växelkursen. Andra länder får storaränteuppgångar och kraftiga fall i växelkursen även om de bara har ganskamåttliga budgetunderskott.Den ekonomiska politiken i måste på något vis syfta till att Sverigehamnar i den första gruppen, den grupp där marknaden på något vis harförtroende för att man inte tänker inflatera bort statsskulden.Avslutningsvis vill jag säga att detta är en uppgift både för penning- ochfinanspolitiken. Man tenderar att tro att de höga räntor som vi har ochfallet för kronan bara beror på svag finanspolitik, dvs. att vi har accepteratför stora budgetunderskott. Det är inte riktigt sant.De länder som inte har upplevt sådana fall i valutorna och räntestegringarkarakteriseras inte nödvändigtvis av att de har en stark finanspolitik, utanframför allt av att de har en stark penningpolitik. På något vis måstepenningpolitiken och finanspolitiken gå hand i hand.Penningpolitiken måste säga: Även om finanspolitiken är ansvarslös kommer vii alla fall aldrig att acceptera inflation. kommer inte att släppaigenom inflationsimpulser. Finanspolitiken måste säga: Vi skall stödjaRiksbankens antiinflationspolitik. Vi skall se till att det inte blir sådanaunderskott att vi kan frestas att inflatera bort dem.Man ser ofta i debatten att säger: Det är finanspolitikens fel. Numåste finanspolitiken stramas upp. Men det är inte riktigt. Finanspolitiken ochpenningpolitiken hänger ihop i inflationsförväntningarna som är följden av destora underskotten.Ordföranden: tackar och överlämnar ordet till KlasEklund.Klas : Herr ordförande! Mina damer och herrar och herr danspedagogPersson! Jag har fått i uppdrag att granska inte hela denna häxdans utan baraen av turerna, nämligen länken mellan statsskuld och inflation.Med inflation brukar vi litet slarvigt i vardagstal mena att priserna höjs.Det kan på kort sikt bero på väldigt många olika faktorer som inte alls ärlänkade till statsskulden. Enstaka priser kan stiga på grund av att kostnaderstiger -- insatsvaror, löner, importpriser, skatter eller vad som helst.På lång sikt är emellertid inflationen en försämring av penningvärdet. Dethävdar nog praktiskt taget alla ekonomer . Inflationen är alltså ettmonetärt fenomen. Den hänger samman med att tillgången på likviditet i ekonominökar. ser vi ett mycket tydligt samband mellan mängdenpengar i den svenska ekonomin och prisnivån.År kan det visserligen svänga väldigt kraftigt. Penningmängden kangå upp eller ner. Men på lång sikt är inflationen ett monetärt fenomen. Länken,om det nu finns någon länk, mellan statsskuld och inflation går således viapenningpolitiken och den politik som ökar eller minskar tillgången pålikviditet i samhället.Frågan är med andra ord om budgetunderskott och statsskuld kommer att medföraen expansiv penningpolitik -- som i sin förlängning ger ökad penningmängd,högre likviditet och medföljande urholkning av penningvärdet. Det är det jagtänkte försöka reda ut.Låt mig dock först säga att frågan egentligen borde vara helt onödig attställa. , då vi blev medlemmar i , är det nämligenformellt förbjudet för oss att finansiera budgetunderskott genom att tryckapengar.Medlemskapet i EU innebär nämligen att ett underskott måste finansieras påett marknadsmässigt sätt, som det heter, och det har skrivit under på.Egentligen går det därför inte längre att sedelpressfinansiera underskotten ochdärmed sätta i gång inflationen. Låt oss likväl, eftersom jag av utskottet harfått frågan, anta att den kan ställas.På dagordningen finns därmed frågan om det går att medvetet inflatera bortstatsskulden, dvs. att medvetet framkalla inflation för att nå det mål som MatsPersson talade om, även om vi då skulle bryta mot de statuter som vi harskrivit under som EU-medlemmar. Jag tror av olika skäl att detta inte ärmöjligt.För det första: När man inflaterar betyder det att den utlandsdenomineradedelen av statsskulden, som är ungefär en tredjedel av den totala skulden, blirmycket dyrare och svårare att finansiera. Om man har inflation i ett land medrörlig växelkurs betyder det att kronan faller och att det därmed uppstårvalutakursförluster för den utlandsdenominerade delen av statsskulden.För det andra: När det gäller den inhemska delen av statsskulden, som ärungefär två tredjedelar av helheten, är löptiden ganska kort, ungefär fyra år.Det finns litet olika beräkningar, beroende på hur man räknar med duration etc.Det betyder att inflationen måste öka snabbt och bli hög för att man skallhinna inflatera bort statsskulden. Det räcker alltså inte att inflationenstiger till 4--, utan vi talar i själva verket om inflationsnivåer på minst20 %.För det tredje: Om man medvetet skall öka inflationen så mycket, så kräverdet ett dramatiskt skifte av penningpolitiken. Det kräver dels att vi brytermed EU, dels att uppger inflationsmålet och direkt börjar trycka påsedelpressknappen. Det kräver i så fall -- för att tala klartext -- attriksdagen under pågående mandatperiod måste ge riksbankschefen sparken och bytaut riksbanksfullmäktige inklusive dess ordförande, vilka samtliga, med dagenssammansättning, kraftfullt skulle protestera mot alla tankar på en sådanförändring av politik. Alla tecken på en omläggning av politiken idenna riktning skulle självfallet leda till dramatiska effekter på definansiella marknaderna. Placerarna skulle snabbt driva upp de nominellaräntorna.Dessutom vill jag understryka att effekten av en sådan politik är att denlångsiktiga kostnaden naturligtvis blir hög. Det blir då omöjligt att kvala ini det s.k. A-laget i EMU. På kort sikt skulle man kanske i och för sig kunnalura placerarna via hyperinflation, dvs. extremt hög inflation. Men om vi fickupp inflationen på detta vis, skulle ju kostnaden för att få ned inflationenbli oerhört hög. Jag känner inte till något land som har knäckt en så höginflation utan mycket reala höga kostnader.Mats reste frågan om man skulle kunna höja inflationen för att viaden delvisa indexeringen minska det löpande budgetunderskottet. att han och några kolleger har visat att man på kort sikt faktiskt kanminska budgetunderskottet med 50 miljarder på grund av att värdet avpensionerna minskar som statsinkomsterna ökar genom den delvisaindexeringen av brytpunkten i skatteskalan.Jag har precis samma invändningar mot det resonemanget. Jag tror att MatsPersson och hans kolleger underskattar de problem som jag här har beskrivit.Kom ihåg vad han sade. Hans resonemang förutsätter att inflationen stiger , eftersom räkneexemplet visar en ökning från 2 till 12procentenheter. Men enligt räkneexemplet tar det också för nominalräntanatt anpassa sig till denna högre inflation.Som sagt tror jag att det går mycket fortare än så. Jag är i själva verketganska övertygad om att när den politiska process inleds som skulle kunnainnebära att får i uppdrag att öka inflationstakten med låt säga 10procentenheter, kommer räntan att skjuta i höjden direkt. Den ökar alltsåsnabbare än inflationen. Den anpassar sig knappast i efterhand.Min slutsats är att möjligheten att välja inflationen som ett strategisktmedel att urholka statsskulden inte står öppen.Hur är det då med möjligheten att inflation skulle kunna tvingas fram mot denlagstiftande församlingens och vilja? Det skulle i så fall innebäraatt löptiden för statsskulden skulle minska alltmer och att likviditeten skulleöka. Eftersom Riksgälden inte kan placera sina obligationsemissioner, tvingasman minska löptiden kraftigt. Detta är i och för sig något som man skulle kunnatänka sig. Men det skulle i så fall vara för att räntan på dessa obligationerinte har stigit tillräckligt högt för att placerarna skall se dem som ensmaklig investering. Men har den stigit alltför högt för attstatsmakten skall kunna acceptera kostnaderna. Därför väljer man enlikviditetslösning snarare än en sanering av statsfinanserna, så även i dennamening innebär det i så fall någon sorts val. Det förutsätter att man väljeratt inte sanera statsfinanserna och att ändå väljer att släppa framinflationen. Därför skulle även en sådan här politik medföra precis sammareaktioner på finansmarknaderna som i det första alternativet där man medvetetväljer inflationen. Det skulle med andra ord leda till extrema räntenivåer,oro och osäkerhet. Därför blir kostnaden lika hög ändå, "so oder so".En fråga som man kan ställa sig: Överdriver jag inte? Är det inte så, attdagens höga nominella räntor redan avspeglar en inflationsförväntan? Är intedenna effekt redan diskonterad med dagens höga räntenivåer? Skulle de verkligenstiga ännu mer?Jag tror inte att dagens nominella räntenivå i sin helhet kan betraktasenbart som en förväntan om framtida inflation. Jag vill då påminna om det somMats sade, att den nominella räntan i ett land utgör summan av denomgivande räntenivån, växelkursförväntning samt en riskpremie. Denna riskpremiehänger samman med volatiliteten på de finansiella marknaderna. Det somplacerarna är intresserade av är ju inte den reala räntan i vanlig mening utanav den reala avkastningen med hänsyn också tagen till hur kursen påinstrumentet -- obligationen i det här fallet -- förändras när räntan svänger.Men tar man hänsyn till att priserna på obligationerna förändras blir den realaavkastningen år på en tioårig obligation mycket mer volatil, dvs.svängande. Avkastningen på en sådan obligation har de senaste decenniernavarierat från plus till minus . De finansiella marknadernahar alltså en extremt hög volatilitet i avkastningen. Den höga svenskanominella räntan är delvis en kompensation för denna risk och är därför intebara en kompensation för framtida förväntad inflation. Jag tror inte alls attdet i dagens räntenivåer finns förväntningar om de inflationsnivåer som skullekrävas för att inflatera bort statsskulden, dvs. uppåt 20--30--inflation.Min slutsats är därför: Om penningpolitiken lades om för att medvetetinflatera ner skulden skulle det orsaka en jättesväng uppåt för räntorna,eftersom det skulle vara en stor omsvängning i den penningpolitiska strategin.Vi vet av erfarenhet att varje sådan omsvängning skapar ännu större osäkerhet.Volatilitetspremien ökar ännu mer än . Vi skulle få vad ekonomerna kallar"over shooting" på räntesidan. Dessutom skulle placerarna snabbt revidera sinsyn på den förväntade inflationen.Jag delar slutsats, att det är nödvändigt att skapatrovärdighet på lång sikt för att få kontroll över inflationen. Det går inteatt inflatera bort statsskulden.