bet · GJ01FiU1 · 1995-12-07 00:00:00 — Statsskulden somandel av BNP måste minska så att svenskekonomi står bättre för kommandelågkonjunkturer och internationellakriser.I motion Fi15 (m) ställer sigmotionärerna kritiska till att användafinanspolitiken i konjunkturpolitisktsyfte. Utifrån svepande påståenden omkeynesiansk makroteori görs i motionenden bedömningen att det inte går attanvända finanspolitiken ikonjunkturpolitiken för att hållatillbaka arbetslösheten och därigenomockså skapa förutsättningar för bättretillväxt. Den tid är förbi, heter det imotionen, då politiker kunde skapakonstgjord tillväxt genom att blåsa uppefterfrågan med finanspolitiskexpansion. Enligt Moderatasamlingspartiet måste finanspolitiken styras bort från den aktivakonjunkturpolitiken till förmån förlångsiktig strukturpolitik .Även i motion Fi18 (kds) hävdas atttillväxtpolitiken måste byta innehåll.Motiveringen är, såvitt utskottetförstår, densamma som i motion Fi15 (m).I den kristdemokratiska motionen sägsdet att De kortsiktigastabiliseringspolitiskatillväxtåtgärderna måste ge plats för enpolitik som via djupverkande ochlångsiktiga insatser främjar de reellaförutsättningarna för tillväxt .Enligt utskottets mening gör sigmotionärerna skyldiga till en felsyn närman hävdar att en aktivkonjunkturpolitik för att bl.a.förbättra situationen på arbetsmarknadengenomgående skulle strida mot åtgärdersom vidtas för att höja tillväxten iekonomin. Enbart utbudsinriktadeåtgärder kan inte lösa de nuvarandeproblemen i den svenska ekonomin.Men självfallet är avvägningsproblemenmycket svåra mellan åtgärder för atthålla uppe efterfrågan och åtgärder sombehövs för att sanera budgeten efter detatt den offentliga sektorns finanserunder de inledande åren av 1990-taletråkade i extrem obalans. Som bl.a.framhålls i motion Fi17 (v) präglasdagens krispolitik av svåramålkonflikter.Önskemålet om att stimulera deninhemska efterfrågan måste i nuvarandesvåra budgetläge vägas mot riskerna attförsvaga den svenska kronan och höjaräntemarginalen gentemot omvärlden. Detmisstroende som funnits mot regeringensoch förmåga att få kontrollöver statsfinanserna, som orsakades avden uppkomna krisen i statsfinanserna,har kostat det svenska folkhushålletoerhört mycket i form av högaräntemarginaler, utslagning avproduktionskapacitet, låg aktivitet påhemmamarknaden och stor arbetslöshet.Krispolitiken balanserar mellan kravenpå att stimulera tillväxt ochsysselsättning å ena sidan ochönskemålen om en snabb budgetsaneringoch lägre räntenivåer å andra sidan.I motion Fi15 (m) anförs attbudgetpolitiken bör ha som långsiktigtmål att balans uppnås mellan den privataoch den offentliga sektorn. När denprivata sektorn tillåts öka, minskarbehovet av offentliga insatser. Denoffentliga sektorns verksamhet ochtransfereringar kan därför successivtkoncentreras till kärnuppgifterna.Samtidigt, menar motionärerna, kanskatten sänkas kraftigt, främst påarbete, för låg- och medelinkomsttagare.Även i motionerna Fi16 (fp) och Fi18(kds) förordas att den privatisering avoffentlig verksamhet som inleddes av denborgerliga regeringen påskyndas ochfullföljs.I ett föränderligt samhälle måste somutskottet ser det staten och kommunernakontinuerligt pröva vilken verksamhetsom bör drivas i offentlig regi. Däremotfinner utskottet ingen anledning attdriva generella privatiseringsprogramutan hänsyn till de närmareomständigheterna i varje konkret fall.Lönebildningen behandlas i motionernaFi15 (m), Fi16 (fp) och Fi17 (v).I motion Fi15 (m) framhålls attpropositionens hela syn pålönebildningen är illa ägnad att skapade nödvändiga förutsättningarna förtillväxt. Det är enligt motionärernasmening helt enkelt inte möjligt attsluta en central överenskommelse med enstruktur som fungerar på en alltmervarierad arbetsmarknad. Lönebildningenmåste främja en större lönevariation.Den viktigaste insatsen i denna riktningvore, enligt motionärerna, att avvecklaregler t.ex. inom lagstiftningen omkollektivavtal som motverkar ettmera modernt synsätt på lönebildningen.En sådan åtgärd skulle möjliggöraindividuella löneavtal och göraarbetsmarknaden mer flexibel.I motion Fi16 (fp) hävdas attlönebildningen är den svenska ekonominsakilleshäl. Lönekostnadsökningarna tycksäven fortsättningsvis bli avsevärt högreän i vår omvärld. I motionen framhållsatt det är parterna på arbetsmarknadensom bär det yttersta ansvaret för enlösning av problemen med lönebildningen.Staten bör, menar motionärerna, medverkatill att skapa goda förutsättningar föransvarsfulla avtal genom att bl.a.återställa skattereformerna ochreformera arbetsrätten.I motion Fi17 (v) anförs att högavinstnivåer destabiliserar och försvåraravtalsrörelsen. I denstabiliseringspolitiskt mycket känsligaperiod vi är inne i vore det, menarmotionärerna, önskvärt med bredalöneavtal som täcker helaarbetsmarknaden. Löneutvecklingenbestäms långsiktigt avproduktivitetsutvecklingen. Det äremellertid uppenbart att stora grupperinom den offentliga sektorn ärfelavlönade. Lönediskrimineringen avkvinnor och kvinnodominerade arbeten äruppenbar. Bristen på samordning ilöneförhandlingarna, framför allt pågrund av arbetsgivarsidans ovilja, ochfrånvaron av utveckladearbetsvärderingsinstrument försvårarlöneförhandlingarna.Utskottet anser att det finns problemmed lönebildningen i , vilka kanmedföra risker för destabilisering avekonomin. Löneökningstakten i iden nu pågående avtalsrörelsen, somöverstiger löneökningstakten i övrigaEuropa, är ofrånkomligen svår att förenamed en prisstabilitet på god europeisknivå under en längre period.Som framhålls i propositionen kommerdet, om lönebildningen ävenfortsättningsvis fungerar på nuvarandesätt, att vara mycket svårt attväsentligt pressa ned arbetslösheten.Alltför stora nominella löneökningarriskerar att bromsa den ekonomiskatillväxten och att permanentaarbetslösheten på en hög nivå.Förhandlingarna om löneavtal har under1995 genomförts utan central samordning.Därigenom har avtalsperiodernas längdkommit att variera från ett till tre år.Detta kan innebära en risk för att deförst tecknade avtalen blir golv förkommande avtal vid nästa avtalsrörelse.Den lösning på problem medlönebildningen som föreslås i motionFi15 (m) tar dock utskottet bestämtavstånd ifrån. Att genom lagstiftningensidigt försvagalöntagarorganisationernas ställning påarbetsmarknaden löser inte problemen.Risken är uppenbar att en utveckling motindividuella löneavtal bl.a. leder tillatt ett stort antal människor låses fasti ett låglönekollektiv. Erfarenheternafrån de länder som prövat denna vägvisar på att osäkrareanställningsförhållanden har utvecklats.De anställda erbjuds deltidsarbeteoch/eller korttidsanställningar. Detleder till ökad deltidsarbetslöshet ochstörre segregation. Arbetslösheten blirhögre för svaga grupper och får enstarkare regional spridning - över huvudtaget leder detta till ett samhälle medstörre skillnader i inkomst, arbete ochtrygghet.Utskottet delar den uppfattning somframförs i motion Fi16 (fp) att det ärparterna på arbetsmarknaden som har detyttersta ansvaret för att problemen medlönebildningen löses. Utskottetkonstaterar med tillfredsställelse attregeringen kommer att takontakt med arbetsmarknadens parter föratt få deras syn på den framtidalönebildningen. Bland annat bör parternagemensamt redovisa hurlönebildningen i skall ge enlönekostnadsutveckling på god europeisknivå vid låg arbetslöshet.Det råder stor enighet i omatt saneringen av den offentligasektorns finanser måste fullföljas. Imotionerna Fi15 (m), Fi16 (fp) och Fi18(kds) hävdas att de av regeringenhittills genomfördabudgetförstärkningarna främst har kommittill stånd genom skattehöjningar.Utskottet vill här påpeka att detta ären felaktig beskrivning av den hittillsgenomförda budgetsaneringen. Somframgått av utskottets redovisning av demedelfristiga kalkylerna skedde enutgiftsexplosion i den offentligasektorns finanser åren 1991-1993.Perioden 1994-1995 kännetecknas av enmycket kraftig neddragning av utgifternamedan däremot inkomstförstärkningarnavarit betydligt mindre.I motion Fi17 (v) föreslås attskattesatsen i bolagsskatten höjs till30 % och att det införs en värnskatt på5 % på större vinster. sägs imotionen att man bör överväga att lindraden s.k. dubbelbeskattningen ochförenkla skattereglerna för mindreföretag. Motionärerna är dock av denuppfattningen att skatteuttagetytterligare bör skärpas något på grundav det statsfinansiella läget.Utskottet vill i likhet med vad somanförs i propositionen understryka attutrymmet för skattehöjningar är ytterstbegränsat. Skattepolitiken har detsenaste året präglats av behovet av attsanera de offentliga finanserna. Det harvarit nödvändigt att höja skatteuttagetbåde för att minska det mycket storabudgetunderskottet som uppstod i börjanav och för att få en rimligfördelningsprofil i budgetsaneringen.Samtidigt har det varit nödvändigt attbegränsa skattehöjningarna så långt sommöjligt för att inte i onödan försvagaden inhemska efterfrågan och försämraekonomins funktionssätt.De svenska företagsskatterna ärkonkurrenskraftiga vid en internationelljämförelse. Som utskottet ser det finnsdet ändå skäl att undersökamöjligheterna att förbättra deskattemässiga förutsättningarna för enfortsatt expansion av näringslivet.I motion Fi16 (fp) görs en redovisningav hur ser på sambandetmellan välfärdspolitik och tillväxt.I diskussioner bland ekonomer omtillväxt och ekonomisk politik framståribland välfärdspolitiken som enbelastning, en minuspost i kalkylen. Ettsådant synsätt vittnar, sägs det imotionen, om en oförmåga att se utanfördet egna reviret. Det finns ingenanledning att tro, och det finns hellerinte något vetenskapligt stöd för, attsocialt instabila samhällen med växandeklyftor, kriminalitet, segregation,försämrad offentlig service ochkrackelerande samhällsgemenskap skullevara bra för tillväxten. Motionärernasuppfattning är därför attvälfärdspolitiken i vid mening kan sessom en del av tillväxtpolitiken. Det ärbra för tillväxten om folkhälsan blirbättre, om kunskapsnivån höjs genom braskolor, om alkohol- ochnarkotikamissbruket kan trängastillbaka, om kriminaliteten minskar samtom människorna känner att de kan lita påde offentliga försäkringssystemen ochatt vården kommer att fungera då debehöver den. Det nära sambandet mellantillväxtpolitiken och välfärdspolitikenframgår också av att de störstaframstegen på båda områdena nås genomsamma medel: att minska arbetslösheten.Utskottet delar den syn på välfärdensom tillväxtfaktor som framförs i motionFi16 (fp). Som utskottet ser detöverensstämmer denna syn på välfärdendven väl med de värderingar som varit enutgångspunkt vid utarbetandet avproposition 25.Utskottet återkommer senare ibetänkandet till de konkreta förslaginom miljö-, skatte-,arbetsmarknadsområdet och övriga områdensom behandlas i propositionen ochmotionerna.Med hänvisning till det anfördatillstyrker utskottet de riktlinjer förden ekonomiska politiken som förordas avregeringen. Motionerna Fi15 (m)yrkandena 1, 2 i denna del, 7 och 32,Fi16 (fp) yrkandena 1 och 30, Fi17 (v)yrkande 1 samt Fi18 (kds) yrkandena 1och 2 avstyrks av utskottet.Privat sparandeI motion Fi15 (m) framhålls attsparandet och ägandet av sparandet är avcentral betydelse för kapitalbildningen.Det är ur sparandet investeringsmedlentas. Från socialdemokratiskt håll hävdasdet ofta, heter det i motionen, att detökade hushållssparandet är en avhuvudorsakerna till ekonomiskaproblem. Tvärtom är ett tillräckligtstort hushållssparande en förutsättningför att vi skall ta oss ur problemen.Det som erfordras är att sparandet ihushållssektorn används för attfinansiera investeringar som stärkertillväxtkraften.Även i motion Fi18 (kds) framhålls attregeringen inte har förstått sambandetmellan högt sparande och tillväxt. Äveni denna motion hävdas att sparandetframställs som ett betydande problem ochen av orsakerna till djupet i denekonomiska krisen och den högaarbetslösheten. Detta är, menarmotionärerna, ett i grunden felaktigtsynsätt. Individuellt sparande är ennödvändighet som statsmakterna på olikasätt skall premiera - detta finner ävenstarkt stöd bland erkändanationalekonomer.Som utskottet ser det blandarmotionärerna ihop de problem som gällersambandet mellan sparande ochinvesteringar under ettkonjunkturförlopp med de krav som ställspå sparandet för att öka tillväxten i enekonomi med fullt kapacitetsutnyttjande.I den lågkonjunktur som drabbadeSverige mycket hårt under de första årenav sjönk efterfrågan såväl påvår exportproduktion som på övrigproduktion. Återhämtningen av ekonominkom till stånd genom enkraftig ökning av exportefterfrågan,medan den inhemska efterfrågan -investering och konsumtion - fortsatteatt vara och är alltjämt låg. Dettainnebar en kraftig uppgång ihushållssparandet. Denna sparandeökninghar inte tagits i anspråk för ökadeinvesteringar eftersom efterfrågan varitsvag. En ökning av t.ex. den privatakonsumtionen - dvs. ett lägrehushållssparande - skulle ha lett tillökad aktivitet i ekonomin och på grundhärav även en ökning i investeringarna.Det här beskrivna sambandet mellansparande och investering gäller enekonomi med outnyttjad kapacitet och enbetydande arbetslöshet.I en ekonomi som arbetar under fullsysselsättning och i övrigt fulltkapacitetsutnyttjande är det nödvändigtatt öka investeringarna för att kunnaöka produktionskapaciteten. Det innebäratt investeringarna i detta fall behöveröka på bekostnad av t.ex. privatkonsumtion - dvs. en ökning avhushållssparandet. En ökning avinvesteringarna kan givetvis ocksåfinansieras genom utländsk upplåning,dvs. ett ökat bytesbalansunderskott.Den yttersta konsekvensen avmotionärernas uppfattning är att enökning av sparkvoten skulle varaeftersträvansvärd även i situationer närarbetslösheten stiger kraftigt. Enviktig förklaring till den synnerligennegativa utvecklingen av Sverigesekonomi första hälftkan kanske vara att ett sådant synsättfick ett alltför stort genomslag i denekonomiska politiken under några år.Däremot finns det givetvis ingenanledning att ha en negativ attityd tillett högt hushållssparande i en ekonomi ibalans med en väl fungerandearbetsmarknad och offentliga finanser iett gott skick.När det gäller sparandet,kapitalförsörjningen och AP-fondernasplaceringsrätt återkommer utskottet tilldessa frågor längre fram i betänkandet.Utskottet avstyrker med det anfördamotionerna Fi15 (m) yrkande 8 och Fi18(kds) yrkande 12.Saneringen av statsfinansernaI propositionen (s. 5-6, 51-59)deklarerar regeringen att den är fastbesluten att fullfölja saneringen av deoffentliga finanserna. Under förrariksmötet presenterade regeringen i fyrasteg ett omfattande saneringsprogram sominklusive vissa tidigare beslut uppgårtill totalt 118 miljarder kronor.Förstärkningen av de offentligafinanserna har skett såväl genomutgiftsminskningar som genom skatte- ochavgiftshöjningar. Huvuddelen avutgiftsminskningarna avsertransfereringar till hushållen ochstatlig konsumtion. Däremot har dekommunala verksamheterna utbildning,hälso- och sjukvård samt vård och omsorgvärnats.Statsfinanserna är nu under kontroll.Underskottet i de offentliga finansernaminskar snabbt. Det beräknas minska från13,av BNP till av BNPår 1996. De offentliga finansernaberäknas vara i balans 1998 med detbudgetsaneringsprogram som redan harbeslutats. Statsskulden mätt som andelav BNP beräknas stabiliseras redan i åroch börja minska . Statsskuldenkommer därmed att stabiliseras ett årtidigare än regeringen räknade med ikompletteringspropositionen och två årtidigare än vad som förutskickades ibudgetpropositionen.Med hänsyn till att de offentligafinanserna förbättras, till och medsnabbare än vad som antogs ikonvergensprogrammet, gör regeringenbedömningen att det inte finns anledningatt nu föreslå ytterligarebudgetförstärkningar. En ny prövningkommer emellertid att göras våren 1996.I vårens kompletteringspropositionaviserade regeringen att den senareavsåg att lägga fram förslag om ettsamlat tak för de offentliga utgifterna.Taket kommer att vara flerårigt,nominellt och omfatta hela denoffentliga sektorn, dvs. staten,socialförsäkringarna och kommunerna.I kompletteringspropositionen togregeringen också ett fastare grepp överutgiftsutvecklingen genom att peka utstörre anslagsöverskridanden ochredovisa hur den avsåg att finansieradem. I den nu aktuella propositionenmeddelar regeringen att den har föravsikt att även i fortsättningenupprätthålla de strama budgetpolitiskaprinciper som då etablerades.Regeringen har därför under innevarandebudgetår noga följt utvecklingen avstatsbudgetens utgifter för attsäkerställa att budgeten hålls inomanvisade ramar.Regeringens uppfattning är attöverskridanden av budgeterade utgifterskall finansieras, främst genom åtgärderinom det politikområde däröverskridandet ägt rum, och i andra handpå något annat område. En förstagenomgång av utgiftsutvecklingen underinnevarande år har gjorts, vilkenresulterat i att ett antal befaradeöverskridanden har identifierats.På två områden - bostadsbidragen ocharbetslöshetsersättningen - föreliggerrisk för betydandeanslagsöverskridanden.Bostadsbidragsutredningen kommer därföratt ges tilläggsdirektiv om att prövaytterligare besparingar motsvarande detprognosticerade överskridandet avbostadsbidragen.Inom Arbetsmarknadsdepartementetsområde väntas utgifterna förarbetslöshetsersättningar underinnevarande budgetår bli 2,5 miljarderkronor högre än vad som är beräknat istatsbudgeten. Överskridandet beror påatt den öppna arbetslösheten minskarlångsammare än väntat somantalet personer i åtgärder finansieradeöver anslaget förarbetslöshetsersättningar har ökat merän beräknat. Å andra sidan bedöms färrepersoner än väntat delta i insatser somfinansieras över anslaget förarbetsmarknadspolitiska åtgärder.Regeringen framhåller att den ser detsom angeläget att bevaka att utgifternaför arbetslöshetsförsäkringen hålls inombudgeterade ramar. Regeringen avserdärför att återkomma i denna fråga.I propositionen pekas ytterligare någraanslagsöverskridanden ut, och regeringenavser att även i dessa fall noga följaden fortsatta belastningen på anslagen.Skulle senare beräkningar bekräfta attöverskridanden är att vänta kommerregeringen att återkomma med preciseradeförslag till hur dessa skallfinansieras. Regeringen kommer senareockså att lägga fram förslag om hurvissa av beslutade men ejfinansierade utgiftsökningar skallfinansieras.Regeringen uppger att dessbudgetpolitik för återstoden avmandatperioden innebär att den intekommer att föreslå vare sigutgiftsökningar eller skattesänkningarsom saknar finansiering.Moderata samlingspartiet anser i motionFi15 att finanspolitiken måste styrasöver från aktiv konjunkturpolitik motlångsiktig strukturpolitik. En sänkningav den offentliga utgiftskvoten gör deoffentliga finanserna mindrekonjunkturkänsliga.Med en offentlig sektor som är störreän den privata är det enligtmotionärerna svårt att få stabilitet iekonomin. Ett långsiktigt mål bör därförvara att de offentliga utgifterna inteskall överstiga hälften av BNP, vilketkan jämföras med dagens nivå på närmare70 %.Budgetsaneringen bör baseras påutgiftsminskningar och inte påskattehöjningar. En sådan politikförbättrar ekonominstillväxtmöjligheter.Enligt motionärerna visarinternationell erfarenhet och forskningatt budgetkonsolidering som bygger påutgiftsnedskärningar snarare änskattehöjningar har bättreförutsättningar att bli framgångsrik ochuthållig. En viktig anledning är atthöga skatter försämrar tillväxtkraften iekonomin, vilken är avgörande för attskulden skall minska i förhållande tillBNP. Motionärerna hänvisar till detbesparingsprogram som Moderatasamlingspartiet redovisade i anslutningtill vårens kompletteringspropositionoch som innefattade utgiftsminskningarutöver regeringens förslag på netto 55miljarder kronor och skattesänkningar pånetto 37 miljarder kronor.Regeringen bör enligt motionärernaspecificera hur man avser att lägga utde återstående iden egna saneringsplanen samt deytterligare somaviserades i konvergensprogrammet, dvs.sammanlagt . Uppslagtill besparingar sägs regeringen kunnahämta ur den moderata partimotionen medanledning av vårenskompletteringsproposition.I regeringens huvudalternativ - sommotionärerna betecknar som relativtopimistiskt - ligger skuldkvotenfortfarande kvar på av BNPvid ingången till nästa sekel. En såstor offentlig skuld kan knappast utgöraen stabil kärna i ekonomin, påpekarmotionärerna. Den innebär att deoffentliga finanserna är extremtkänsliga för förändringar i deninternationella räntenivån samt förförändringar i kronkursen.Utöver det besparingsbehov somregeringen redovisar i propositionen är,som motionärerna ser det, ytterligarebudgetförstärkningar nödvändiga för attetablera en tillräckligt stortrovärdighet för den ekonomiskapolitiken. De erinrar om att regeringeni kompletteringspropositionen aviseradebesparingar på ytterligare 16 miljarderkronor, men att man nu väljer att skjutadem . har i sin senastegranskning av svensk ekonomirekommenderat regeringen att så snartsom möjligt fatta beslut om även dessautgiftsminskningar, påpekar de moderatamotionärerna.De synpunkter som motionärerna framförom skuldsaneringsprogrammets inriktningoch storlek föreslår man att riksdagenskall som sin mening ge till känna förregeringen (yrkande 3).Folkpartiet liberalerna ifrågasätter imotion Fi16 den inriktning regeringenhar givit saneringen av statsfinanserna.Mycket kraftiga skattehöjningar hargenomförts, och dessa har i synnerhetgällt sådana skatter som belastarföretagandet och enskilda människorsinkomster från arbete, studier ochsparande. Ett redan högt skattetryckstiger därmed ytterligare.Den förda politiken skapar intestabilitet i skattereglerna, vilketskapar osäkerhet och är negativt förföretagande och investeringar. Den lederdessutom till att skatternas totalaomfattning ökar, vilket motionärerna sersom riskfyllt. Ett högt skattetryckinnebär enligt deras mening attstatsbudgeten blir mycket känslig förkonjunktursvängningar. Därmed ökarrisken för att budgetens underskott återskulle öka vid en kommandekonjunkturförsvagning.Motionärerna befarar att dagensbudgetförbättring inte är tillräckligtrobust. Budgetsaneringen måste, enligtdem, i högre grad ske med minskadeutgifter och i mindre grad med höjdaskatter. De noterar också att deoffentliga utgifternas andel av BNPsjunker, men att den kommer att liggakvar på i regeringenslångsiktsperspektiv. En sådanutgiftskvot är, anser motionärerna, inteförenlig med en skattekvot på rimlignivå. Målet bör därför vara att pressaner den ytterligare.Folkpartiet anser att budgetsaneringenunder åren framöver bl.a. måste inriktaspå transfereringarna till företag. Attdessa uppgår till över 40 miljarderkronor ser motionärerna som ett uttryckför en kvarlevande gammaldagssocialdemokratisk näringspolitik somutgår från föreställningen att politikerpå ett bättre sätt än företagare kanavgöra hur företag skulle skötas ochinve-steringar göras. Inomsocialförsäkringssystemen kanytterligare besparingar göras, men detskall då ske på ett helt annat sätt änSocialdemokraterna gjort. Systemen skallgöras mer försäkringsmässiga, intemindre. Rundgången i a-kassan måstet.ex. Ytterligare ett viktigtbesparingsområde är försvaret, där manmed färre men bättre utbildade ochutrustade värnpliktiga kan ge armén enmodernare utformning.Vänsterpartiet framhåller i motion Fi17att en politik för arbete och utveckladvälfärd kräver ett solidariskt programför att sanera den offentliga ekonomin.Motionärerna anser dock attsaneringsprogrammet måste anpassas eftersvenska behov och inte efter EU:s ochEMU:s krav för deltagande i den monetäraunionen. En ensidig EU-anpassning hotarenligt deras mening såväl sysselsättningoch välfärd som tillväxt i den svenskaekonomin.Vänsterpartiets saneringsprogramomfattar enligt vad som uppges imotionen en nivå på 115 miljarderkronor, vilken fördelar sig med likadelar på skattehöjningar ochbesparingar. Motionärerna har intekunnat stödja den nettobesparing på 3,5miljarder kronor som uppnås närregeringen låter sänktaersättningsnivåer i olikatrygghetssystem finansiera en lägrematmoms.