bet · GI01KU30 · 1995-05-11 00:00:00 — Förordningen innebär att utlänningar som föreden har gjort en ansökan om asyl som inteslutligt prövats och som fortfarande befinner sig landet fårbeviljas uppehållstillstånd, om särskilda skäl inte talar motdet, och om ansökan avser barn som var under18 år eller gäller en familj med barn som varunder . Förordningen trädde i kraft den 18 april 1994.Enligt förordningsmotiven (1994:1) utfärdade regeringenförordningen med stöd av bemyndigandet i 2 kap. 4 § andrastycket utlänningslagen (1989:529).Den 14 april 1994 fattade regeringen beslut även i ett enskiltärende om uppehållstillstånd. Beslutet gällde en familjbestående av två makar och två barn från Republiken ett beslut från ,vilket hade vunnit laga kraft, skulle makarna avvisas. Makarnakom emellertid in med en s.k. ny ansökanenligt 2 kap. 5 § tredje stycket utlänningslagen. överlämnade makarnas samt deras barns ansökningartill regeringen . Enligt regeringens beslutmedgavs hela familjen permanent uppehållstillstånd i Sverige.Samma dag informerade regeringen omflyktingpolitiken. Vid denna information redogjorde statsrådetför de ovan nämnda besluten. Vad gällde regeringens beslut i detenskilda ärendet anförde statsrådet att beslutet innebar attbarnfamiljer som har fått sin sak slutligt prövad men som ännuinte har lämnat landet kan få komma att stanna här. Sammatidsregler gällde enligt statsrådet som i förordningen.BakgrundEn fråga i granskningen har gällt om regeringens beslut den 14april 1994 att utfärda en förordning om uppehållstillstånd harkunnat fattas med stöd av bemyndigandet i 2 kap. 4 § andrastycket utlänningslagen. En annan fråga har rört om det urkonstitutionell synpunkt kan framföras invändningar motregeringens fattade beslut i det enskilda ärendet.Regeringen har på utlänningslagstiftningens område ansetts haett särskilt behov av att kunna styra utvecklingen av praxis.Enligt tidigare ordning kunde beslut av omavvisning och utvisning samt om flyktingförklaring ochresedokument överklagas till regeringen. Genom beslut i enskildaöverklagandeärenden styrde regeringen sålunda praxis iutlänningsärenden. Från skall emellertidsådana beslut överklagas till . I propositionenom en särskild (prop. 1991/92:30)anfördes som motiv för att inrätta främst denallmänna strävan att begränsa antalet ärenden hos regeringen.För att säkerställa att ärenden av stor principiell vikt ändåskulle komma under regeringens prövning behölls möjligheten förInvandrarverket att enligt 7 kap. 11 § utlänningslagen överlämnaärenden till regeringen för beslut. Enligt samma bestämmelse harockså getts en sådan möjlighet.Regeringens roll vid praxisbildningen har även därefter varitföremål för översyn. tillsatte regeringen ensärskild utredare som bl.a. skulle undersöka vilka möjligheterregeringen har att -- inom regeringsformens ram -- genomgenerella föreskrifter styra utvecklingen och praxis påutlänningslagstiftningens område och -- om det bedömdesnödvändigt eller önskvärt -- föreslå de ändringar och tilläggsom kan vara motiverade (dir. 1992:51). Enligt direktiven gavsuppdraget mot bakgrund av att regeringens metod att skapa praxismed generell räckvidd genom beslut i enskilda ärenden kundeifrågasättas.Utredaren konstaterade i delbetänkandet Utlänningslagen -- enpartiell översyn (SOU 1993:24) att bemyndigandet 2 kap. 4 §andra stycket utlänningslagen i förarbeten och doktrin ansettsha en ganska snäv räckvidd och i praktiken har gällt temporärauppehållstillstånd för studier och liknande. Utredarenkonstaterade vidare att det rådde delade meningar om huruvidaregeringens behov av att styra tillämpningen av utlänningslagengenom generellt verkande föreskrifter kunde tillgodoses inomramen för bestämmelsen i 8 kap. 13 § regeringsformen, enligtvilken regeringen får besluta föreskrifter om verkställighet avlag. Enligt utredarens förslag skulle utlänningslagenkompletteras med ett uttryckligt bemyndigande för regeringenatt meddela de föreskrifter som behövs för prövningen avasylansökningar och andra ansökningar om uppehållstillstånd.Delbetänkandet har remissbehandlats. Större delen avremissinstanserna instämde i förslaget om att regeringen bör gesett bemyndigande att utfärda generella föreskrifter påutlänningsområdet. Flera remissinstanser ansåg emellertid attdet föreslagna bemyndigandet hade getts en alltför generellutformning. Enligt regeringen bedömdes utredarens förslag därförinte kunna läggas till grund för lagstiftning utan ytterligareberedning.Som tidigare nämnts har regeringen därefter tillsattytterligare en särskild utredare med uppdrag att bl.a. särskiltbeakta praxisbildningen genom beslut i enskilda ärenden ochregeringens möjligheter att styra praxis genom att meddelaföreskrifter (dir. 1994:75). Enligt direktiven bör förslaget idelbetänkandet Utlänningslagen -- en partiell översyn (SOU1993:24), om att regeringen genom en ändring i utlänningslagenskulle få ett vidgat bemyndigande att meddela föreskrifter,övervägas på nytt mot bakgrund av den kritik som framförts underremissbehandlingen.Utredaren avlämnade sitt betänkande Effektivare styrning ochrättssäkerhet i asylprocessen (SOU 1995:46) under april 1995.Tidigare granskning i utskottetEnligt 11 kap. 7 § regeringsformen får ingen myndighet, ejheller eller kommuns beslutande organ, bestämma hurförvaltningsmyndighet i särskilt fall skall besluta i ärende somrör myndighetsutövning mot enskild eller mot kommun eller somrör tillämpningen av lag.Av nämnda bestämmelse i regeringsformen följer att regeringeninte får bestämma hur ellerUtlänningsnämnden i särskilt fall skall besluta i ärende som rörmyndighetsutövning mot enskild eller som rör tillämpningen avlag. Ur bestämmelsen kan vidare härledas principen attregeringens beslut i enskilda ärenden endast har vägledande ochinte bindande verkan för förvaltningsmyndigheterna vid derasprövning av liknande ärenden.Som exempel på ett fall där regeringens genom beslut i ettenskilt ärende skapat vägledande praxis i asylärenden kan nämnasdet s.k. 13 decemberbeslutet . Enligt detta skulle endastden som uppfyllde kraven enligt ellerhade ett särskilt starkt skyddsbehov komma att beviljas asyl.Som skäl för beslutet angav regeringen bl.a. att situationen ilandet var sådan att det i det enskilda fallet vid prövning avrätten till asyl skulle beaktas huruvida särskilda skäl attenligt 3 kap. 4 § utlänningslagen vägra asyl förelåg. Enligtmotiven till denna bestämmelse kan särskilda skäl att vägra asyli fråga om krigsvägrare och de facto-flyktingar föreligga bl.a.om det bedöms nödvändigt för att reglera invandringen (prop.1988/89:86 s. 156). Regeringen bedömde att flyktingmottagandetutsatts för sådana påfrestningar att bestämmelsen om särskildaskäl nu var tillämplig.Det s.k. 13 decemberbeslutet har varit föremål för granskningi . Vid granskningen 1989/90 redovisadeutskottet gällande regler och uttalanden i förarbetena samt gaven redogörelse för läget när det gällde flyktingmottagandet vidtiden för beslutet liksom de berörda asylsökandenas situation ihemlandet. Utskottets majoritet fann inte skäl att ifrågasättaregeringens bedömning som kommit till uttryck i beslutet (bet.1989/90:KU30). I en reservation (fp, vpk och mp) anfördes attpåfrestningarna för det svenska samhället och den svenskaflyktingmottagningen inte kunde anses så svåra att man borttillämpa bestämmelsen om särskilda skäl i 3 kap. 4 §utlänningslagen.Vid granskningen av regeringens praxis i asylärenden under detföljande året gjorde utskottet en uppföljning av granskningenfrån (bet. 1990/91:KU30). I samband med dettaredogjorde utskottet bl.a. för viss kritik som med anledning av13 decemberbeslutet hade framförts av professor en artikel i (1990:1) angåenderegeringens val av juridisk form för att introducera en skärptpraxis i asylärenden. Enligt kunde den valda juridiskaformen med ett praxisskapande beslut inte anses fullttillfredsställande ur rättssäkerhetssynpunkt. Utskottetsmajoritet utgick i sin bedömning från att de redovisadesynpunkterna beträffande normgivningen skulle beaktas i kommandelagstiftningsarbete. I en reservation (fp, v, mp) anfördes attmot bakgrund av att regeringen avsåg att fastslå nya principermed generell giltighet borde föreskriftsform ha använts istället för beslut i ett enskilt ärende.Kulturdepartementets promemoriaKulturdepartementet anför i sin promemoria den 25 januari 1995att ordalydelsen av bemyndigandet i 2 kap. 4 § andra stycketutlänningslagen ger ansenlig räckvidd för regeringen att meddelaföreskrifter om uppehållstillstånd. Vidare konstaterardepartementet att uttalandet i förarbetena om exempel på fall dåregeringen kan föreskriva om uppehållstillstånd, nämligen närdet gäller studier och besök, möjligen gör bemyndigandetstillämpningsområde något snävare än vad ordalydelsen ger vidhanden. Å andra sidan konstaterar departementet att uppräkningenav fall endast är exemplifierande. Mot denna bakgrund måste denutfärdade förordningen enligt departementet anses ligga inomramen för det givna bemyndigandet.Vidare anför att vad som sägs ikommittédirektiv 1994:75 rörande överväganden om ett vidgatbemyndigande inte kan tas till intäkt för att regeringen skulleha funnit bemyndigandet i 2 kap. 4 § andra stycketutlänningslagen otillräckligt för den situation som förordningeni skulle bemästra. Departementet framhåller att detfinns flera bestämmelser om uppehållstillstånd i utlänningslagensom inte innehåller några bemyndiganden för regeringen attmeddela föreskrifter.Vad gäller regeringens beslut i ett enskiltutlänningsärende anför att som regeringensåg saken var det uteslutet att ett ställningstagande av dennatyp gavs någon annan form än ett beslut i ett enskilt ärende.Riksdagen kan inte anses ha delegerat någon föreskriftsrätt tillregeringen i vad avser ny ansökan enligt 2 kap. 5 §utlänningslagen. Några generella föreskrifter på detta områdekunde enligt departementet därför inte meddelas bortsett frånverkställighetsföreskrifter.Utskottets bedömningEnligt 2 kap. 4 § första stycket utlänningslagen fåruppehållstillstånd ges till en utlänning som är nära anhörigtill en i bosatt person eller som annars har särskildanknytning till . Uppehållstillstånd får också ges tillutlänning som av humanitära skäl bör få bosätta sig i Sverigeeller till den som har fått arbetstillstånd eller har sinförsörjning ordnad på annat sätt. Vidare sägs i 2 kap. 4 § andrastycket utlänningslagen att regeringen får föreskriva attuppehållstillstånd kan ges även i andra fall. Regeringen har medstöd av detta bemyndigande utfärdat den i granskningen nuaktuella förordningen om uppehållstillstånd i vissautlänningsärenden. I förarbetena anges beträffande dettabemyndigande att regeringen bör ha möjlighet att föreskriva attuppehållstillstånd får meddelas i fall som gäller t.ex. studieroch besök (prop. 1988/89:86 s. 148). Av förarbetena kan sålundaendast utläsas vad gäller bemyndigandets räckvidd att regeringenkan föreskriva om uppehållstillstånd i vart fall när det gällerde nämnda exemplen.Utskottet konstaterar att bemyndigandet i 2 kap. 4 § andrastycket utlänningslagen i skilda sammanhang har ansetts ha enmer begränsad räckvidd än vad dess ordalydelse ger vid handen.Bland annat har, som redovisats i det föregående, i betänkandeSOU 1993:24 anförts att bemyndigandet i förarbeten och doktrinansetts ha en ganska snäv räckvidd. I betänkandet har vidarekonstaterats att det råder oklarhet om huruvida regeringensbehov av att styra tillämpningen av utlänningslagen genomgenerellt verkande föreskrifter kan tillgodoses inom ramen för 8kap. 13 § regeringsformen. Mot denna bakgrund har i betänkandetföreslagits att utlänningslagen skall kompletteras med ettuttryckligt bemyndigande för regeringen att meddela deföreskrifter som behövs för att pröva asylansökningar och andraansökningar om uppehållstillstånd.Som framgår av det föregående har regeringen getten ny utredare i uppdrag att bl.a. på nytt, mot bakgrund av denkritik som framförts under företagen remissbehandling, övervägaförslaget i betänkande SOU 1993:24 om att regeringen genom enändring i utlänningslagen skulle få ett vidgat bemyndigande attmeddela föreskrifter. Som tidigare nämnts hade enligtremisskritiken det föreslagna bemyndigandet getts en alltförgenerell utformning.Utskottet utgår ifrån att regeringen i den översyn som förnärvarande pågår av regeringens styrmetoder för praxisbildningenpå utlänningslagstiftningens område behandlar frågan omregeringens möjlighet att meddela föreskrifter på detta område.I den mån regeringen därvid finner att en ändring avutlänningslagen är erforderlig får regeringen underställariksdagen ett sådant förslag.Vad gäller regeringens nu aktuella beslut iett enskilt utlänningsärende finner utskottet anledning -- ävenmot bakgrund av det utredningsarbete som pågår -- att ånyoframhålla de synpunkter i fråga om normgivningen som anfördes isamband med granskningen 1990/91 beträffande det s.k. 13decemberbeslutet. Granskningen föranleder i övrigt inte någotuttalande från utskottets sida.21. Kostnadsansvaret för resor företagna av statsråd ochpolitiskt tillsatta tjänstemän i regeringskanslietAnmälanUtskottet har till granskning tagit upp frågan omkostnadsansvaret för resor företagna av statsråd och politiskttillsatta tjänstemän i . Granskningen föranledsav en anmälan med tillägg, bilaga A 25.1. Anmälan hänför sigtill tidningsuppgifter om resor gjorda av förutvarandekabinettssekreteraren -- 1991.Resorna anges ha avsett olika arrangemang som anordnats av detsocialdemokratiska partiet eller partiet närståendeorganisationer.Statsrådsberedningens riktlinjerFrån Statsrådsberedningen har inkommit en promemoria iärendet. I den redovisas de riktlinjer som har gällt sedanslutet av när det gäller ansvaret för kostnader förstatsrådens m.fl. resor. Riktlinjerna har kommit till uttryckgenom olika skrivelser och promemorior som har upprättats inomStatsrådsberedningen.I en skrivelse till statsråden ochstatssekreterarna sägs sålunda att ett statsråd i allmänhet fåranses utöva sitt uppdrag som ledamot av regeringen när han ellerhon framträder i olika sammanhang för att redovisa regeringenspolitik och att detta gäller även om framträdandet äger rumt.ex. hos en arbetarekommun. I sådana fall skall resekostnadernabetalas av departementet. Enligt skrivelsen bör partiet ellerarrangören däremot stå för kostnaderna då det gäller arrangemangav "typen första maj" och i de fall då statsrådet själv bedömeratt det skulle vara olämpligt att kostnaderna stannade påstatsverket.I en promemoria preciseras riktlinjerna. Därsägs att staten svarar för samtliga kostnader för resa med tåg,flyg och bil -- oavsett vilket arrangemang det är fråga om. Närdet gäller övriga kostnader, dvs. hotell, traktamente och resamed egen bil betalar enligt promemorian partiet för vissaarrangemang -- såsom debatter med andra partier,distriktskongresser, första maj och valarrangemang -- medanstaten bestrider kostnaderna i övriga fall.Nu nämnda riktlinjer återfinns även i en skrivelse den 24augusti 1988 till statsråden och statssekreterarna. I den angesockså att när statssekreterare och andra politiskt tillsattatjänstemän utan att vara ressällskap åt statsråd själva deltar it.ex. ett valarrangemang betalas även resekostnaderna avpartiet.I en promemoria av har riktlinjernapreciserats ytterligare. Huvudregeln är som tidigare attstatsråd anses utöva sin tjänst när statsrådet i olikasammanhang framträder och redovisar regeringens politik. Dettaanges gälla även när framträdandena sker i samband med olikaslags partievenemang. Departementet svarar då för resekostnaderoch övriga kostnader som hör till resan.I vissa undantagsfall bör partiet enligt promemorian stå förandra kostnader än resekostnader. Exempel på sådana undantag kanvara renodlade partiframträdanden under en valrörelse och andrafall i vilka statsrådet bedömer det olämpligt att departementetstår för kostnaden. Det sägs att resorna ofta innehåller bådeett antal offentliga framträdanden (möten, pressträffar,telefonväkteri och besök på företag, skolor m.m.) därstatsrådsrollen överväger samt några rent partiorienteradeaktiviteter. I sådana fall bör enligt promemorian som regeldepartementet stå för kostnaderna.Nu angivna riktlinjer (utom i fråga om resekostnader) sägs iprincip gälla också statssekreterare och andra politiskttillsatta tjänstemän när de reser på egen hand. Avgörande är omde kan anses göra resan i tjänsten. Departementet står då församtliga kostnader. I annat fall, t.ex. medverkan i valrörelse,betalar enligt promemorian partiet kostnaderna, ävenresekostnaderna.Utskottets bedömningSom framgått av det föregående har frågan om kostnadsansvaretför resor företagna av statsråd, statssekreterare och andrapolitiskt tillsatta tjänstemän varit föremål förupprepade skrivelser och promemorior från Statsrådsberedningen.Även om de riktlinjer som sålunda har meddelats hargett uttryck för samma grundläggande princip är det först genompromemorian som de har fått en tillräckligtklar och entydig utformning. Promemorian bör således kunna tjänasom utgångspunkt för en god ordning när det gällerkostnadsansvaret för resorna. Utöver det anförda föranledergranskningen inte något uttalande från utskottets sida.22. Utnyttjandet av bemyndigande att inrätta Stiftelsenframtidens kulturÄrendetUtskottet har till granskning tagit upp regeringensutnyttjande av ett bemyndigande att inrätta en stiftelse förvissa kulturprojekt. Granskningen har föranletts av engranskningsanmälan, bilaga A 26.1. Enligt anmälan börgranskningen avse frågan om regeringens beslut omstiftelseförordnande står i överensstämmelse med riksdagensbeslut i motsvarande delar.Till grund för granskningen har legat bl.a. offentligautfrågningar med f.d. talmannen ochkulturminister , bilagorna B 9 och 15.BakgrundInledningUnder föregående mandatperiod erhöll regeringen riksdagensbemyndigande att med de tidigare löntagarfondsmedlen som kapitalupprätta vissa stiftelser. I och med bildandet av dessastiftelser skedde en slutlig utskiftning av löntagarfondsmedlen,som förvaltades av en avvecklingsstyrelse (Fond 92--94).Löntagarfonderna hade genom ett riksdagsbeslut avvecklats vidutgången av (prop. 1991/92:36, bet. FiU9, rskr. 92).Bildandet av stiftelserna skedde i olika omgångar. I en förstaomgång bildades två stiftelser för strategisk respektivemiljöstrategisk forskning. Därefter bildades ytterligare femforskningsstiftelser samt en kulturstiftelse. Därutöver bildadesi ett annat sammanhang en stiftelse för innovationsstöd. Nedanges en kortfattad beskrivning av regeringens och riksdagensbeslut att bilda dessa stiftelser. Den nämnda kulturstiftelsenkommer därefter att behandlas på ett mer utförligt sätt i etteget avsnitt.Stiftelserna för strategisk och miljöstrategisk forskningI proposition 1992/93:171 Forskning i frontlinjen föreslogregeringen att en viss del av de tidigare löntagarfondsmedlenskulle avsättas till forskning. Enligt regeringens förslagskulle huvuddelen av medlen tilldelas en stiftelse som skulleinrättas för strategisk forskning med naturvetenskaplig, tekniskoch medicinsk inriktning. Vidare föreslog regeringen att enstiftelse skulle inrättas för miljöstrategisk forskning.Därutöver föreslog regeringen en stiftelse förkulturvetenskaplig forskning.Utbildningsutskottets majoritet beslutade att tillstyrkaregeringens förslag att bilda en stiftelse för dels strategiskforskning, dels miljöstrategisk forskning. Däremot ansågutskottet att de medel som föreslogs avsättas för enkulturvetenskaplig stiftelse skulle tillföras Riksbankensjubileumsfond i form av en donation (bet. 1992/93:UbU16). I enreservation motsatte sig socialdemokraterna regeringens förslagoch angav att deras principiella uppfattning var att avstatsmakterna beslutade resurser till forskning skulle anvisasöver statsbudgeten. Enligt reservanterna skullelöntagarfondsmedlen kvarstanna i pensionssystemet. I enmeningsyttring av suppleant (v) instämde suppleanten i vadreservanterna anfört. beslutade ienlighet med utskottets majoritet (rskr. Därutöverbeslutade att högst 10 miljarderkronor skulle överföras till de båda forskningsstiftelserna(prop. 1992/93:231, UbU18, rskr. 405).Regeringen beslutade att bilda tvåstiftelser benämnda forskning.Övriga fem forskningsstiftelserI proposition 1993/94:177 Utbildning och forskning, kvalitetoch konkurrenskraft lade regeringen fram förslag om att bildabl.a. ytterligare fem forskningsstiftelser. Regeringens förslaginnebar att stiftelserna skulle bildas för följande ändamål,nämligen särskild kompetensutveckling, högre utbildning ochforskning i , projekt med ett internationelltmiljöuniversitet, vårdforskning samt internationalisering avforskning och högre utbildning.Regeringen konstaterade i propositionen att upprättandet avstiftelserna innebar att ett antal i förhållande till statensjälvständiga rättssubjekt bildades. Genom stiftelsernasoberoende ställning förenad med stiftelseförvaltningensbundenhet till de av stiftaren givna ändamålen skulle det enligtregeringen uppnås en stabilitet och långsiktighet iverksamheten, som var av betydelse för att de främja de ändamålsom var i fråga. Regeringen menade att stiftelserna skulle haauktoriserade revisorer och borde ha rättatt utse en revisor i respektive stiftelse.Utbildningsutskottets majoritet beslutade att tillstyrkaregeringens förslag (bet. 1993/94:UbU18). Socialdemokraternareserverade sig och menade att löntagarfondsmedlen skullekvarstanna i Allmänna pensionsfonden eller alternativt överförastill statsverket för att förstärka statens finanser. Vidaremenade reservanterna att deras ställningstagande kunde motiverasmed flera principiella skäl. De angav bl.a. att bildandet avstiftelserna innebar att även om medlens förvaltning ochdisposition skulle komma att styras av de riktlinjer somangivits av statsmakterna, skulle stiftelsernas verksamhet kommaatt undandras såväl som regeringens inflytande. Ensuppleant (v) anförde i en meningsyttring att fondmedlen iförsta hand skulle ligga kvar i pensionssystemet. Riksdagenbeslutade i enlighet med utskottets majoritet(rskr. 399).Regeringen beslutade att bl.a. bilda de proposition 1993/94:206 Innovationsstöd föreslog regeringenatt en stiftelse skulle bildas benämnd StiftelsenInnovationscentrum med ansvar för verksamhet med innovationsstödoch andra innovationsfrämjande åtgärder. Även denna stiftelseskulle tillföras kapital i form av de tidigarelöntagarfondsmedlen.Näringsutskottet behandlade i betänkandet 1993/94:NU25 bl.a.regeringens förslag att inrätta Stiftelsen biföll förslaget. I en reservation (s)anfördes att regeringens förslag borde avslås och att medlenfrån de tidigare löntagarfonderna borde återföras tillpensionssystemet eller till statskassan. En suppleant (v)instämde i en meningsyttring i allt väsentligt i de synpunkterreservanterna framfört. beslutade ienlighet med utskottet.Regeringen beslutade att bilda StiftelsenInnovationscentrum.Stiftelsen 1993/94:177 Utbildning och forskning, kvalitet ochkonkurrenskraftSom ovan visats föreslogs i proposition 1993/94:177 att detidigare löntagarfondsmedlen skulle fördelas på ett antalnybildade stiftelser. Förutom de ovan nämnda femforskningsstiftelserna föreslog regeringen att en stiftelseskulle inrättas för att främja ett vitalt kulturliv. Som skälför att inrätta en sådan stiftelse angavs i propositionen attdet med tanke på närmande till det övriga ocksåblev viktigare att utveckla den svenska kulturtraditionen.Enligt propositionens förslag skulle en kulturstiftelseinrättas och tillföras av återstoden av Fond 92--94.Stiftelsen skulle främja utveckling och tillväxt i regionernagenom stöd till kvalitetsinriktade kulturprojekt.Som skäl för förslaget anförde regeringen att stiftelsenskulle -- helt vid sidan av ordinarie resurser förkulturverksamhet -- stimulera det regionala kulturlivet i vidmening i syfte att stärka tillväxt och utveckling i regionerna.Härigenom kunde enligt regeringen nya former och vägar prövasinom det man vanligen förknippade med kulturverksamhet.Regeringen anförde att insatserna bl.a. borde inriktas påprojekt som attraherade även ungdomsgrupper.