bet · GI01LU16 · 1995-03-30 00:00:00 — kommer närmare in på detta spörsmål skall utskottetförst beröra förhållandet mellan reklamen och dentryckfrihetsrättsliga regleringen ur ett mera allmäntperspektiv.Tryckfrihetsförordningen och reklamenI tryckfrihetsförordningen finns några bestämmelser som rörförhållandet mellan tryckfrihetsförordningen och denkommersiella reklamen. I 1 kap. 9 § föreskrivs att utan hinderav tryckfrihetsförordningen gäller vad som föreskrivs i lag omförbud mot kommersiella annonser i den mån annonserna användsvid marknadsföring av alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror.Vidare undantas genom 7 kap. 2 § tryckfrihetsförordningenannonser och därmed jämförbara meddelanden från dettryckfrihetsrättsliga ansvarssystemet.De nämnda bestämmelserna reglerar emellertid inte fullständigtförhållandet mellan tryckfrihetsförordningen och denkommersiella reklamen. Begränsningarna i grundlagsskyddet gårnämligen längre än vad som följer av bestämmelserna. När detgäller att bestämma tryckfrihetsförordningens tillämplighet ifråga om kommersiell reklam måste man också utgå från reglerna itryckfrihetsförordningen om tryckfrihetens innebörd och syfteoch om vilka ingripanden som är tillåtna vid missbruk avtryckfriheten.Med tryckfrihet förstås enligt 1 kap. 1 §tryckfrihetsförordningen varje medborgares rätt att ge utskrifter utan några av myndigheter eller andra allmänna organ iförväg lagda hinder, rätten att inte kunna åtalas på grund avskriftens innehåll annat än inför en laglig domstol och rättenatt inte kunna straffas för innehållet i annat fall än då detstrider mot tydlig lag. I överensstämmelse med dessa grunder fören allmän tryckfrihet och för att säkerställa ett frittmeningsutbyte och en allsidig upplysning står det enligtparagrafen varje medborgare fritt att -- med iakttagande avbestämmelserna i tryckfrihetsförordningen -- i tryckt skriftyttra sina tankar och åsikter, offentliggöra allmänna handlingaroch meddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst.1812 års tryckfrihetsförordning innehöll en bestämmelse om attingen kunde tilltalas eller straffas för en tryckt skriftsinnehåll i annan ordning eller i annat fall än förordningenstadgade. Bestämmelsen ger uttryck för tryckfrihetsförordningensexklusivitet som straff- och processlag. Enligt vadYttrandefrihetsutredningen anför (SOU 1983:70 s. 218) är dettroligt att bestämmelsen ursprungligen innebar att alla genomtryckt skrift begångna brott -- oavsett om de innefattademissbruk av det fria ordet eller ej -- skulle straffas i denordning tryckfrihetsförordningen angav. Den uppfattningen komdock med tiden att bli bestridd.I den nu gällande tryckfrihetsförordningen finns motsvarandestadgande i 1 kap. 3 §.I förarbetena behandlades räckvidden av denna bestämmelseutförligt av tryckfrihetssakkunniga. De sakkunnigaanförde att den i den dåvarande tryckförordningen uttrycktaprincipen att grundlagen ensam reglerade brottsligheten av entryckt skrifts innehåll hade en begränsad räckvidd. Den gälldeinte i fråga om varje förfarande, i vilket skriftens innehålltaget i bokstavlig mening ingick som ett led. Vissa brott, vidvilka tryckt skrift kommit till användning, bedömdes enligt desakkunniga enligt bestämmelser i annan lag. Deanförde att den uppdelning som skett mellan tryckfrihetsbrottoch brott som föll under vanlig lag i praktiken vunnit en vissstadga. De sakkunniga menade att förklaringen till att det måsteanses naturligt och riktigt att under straffbud iandra lagar än tryckfrihetsförordningen hänföra vissaförfaranden, som skedde genom eller med hjälp av yttranden ellermeddelanden i en tryckt skrift, låg i att dessa förfaranden ärbrottsliga i andra avseenden än som ett överskridande avyttrandefrihetens gränser. Tryckfrihetens innebörd och syftemåste vara avgörande. Tryckfrihetsförordningen hade enligt desakkunniga inte som sitt syfte att i alla avseenden reglerabruket av tryckta skrifter. De sakkunniga menade att begagnandetav trycket som ett medel i den enskilda näringsverksamhetenstjänst inte krävde grundlagsskydd och att därför inte helleroredliga eller illojala yttranden och meddelanden bordekriminaliseras som tryckfrihetsbrott. De sakkunniga anfördevidare att den gränsdragning som genom rättsutvecklingen kommittill stånd mellan tryckfrihetsbrotten och andra genom eller medhjälp av tryckta skrifter begångna brott uppenbarligen urpraktisk synpunkt var tillfredsställande (SOU 1947:60 s. ).I propositionen med förslag till tryckfrihetsförordning m.m.anslöt sig det föredragande statsrådet till de sakkunnigasuppfattning. Han menade att de synpunkter som är bestämmande förbegreppet tryckfrihetsbrott föranledde att dit räknades endastsådana brott som innebar missbruk av den yttrandefrihettryckfrihetsförordningen avsåg att värna, under det att brottsom inte var av den beskaffenheten borde kunna straffasomedelbart enligt vanlig lag, även om en framställning i entryckt skrift ingick som ett led i det brottsliga förfarandet(prop. 1948:230 s. 172).I förarbetena till tryckfrihetsförordningen intogs alltså denståndpunkten att räckvidden av bestämmelsen i 1 kap. 3 § ärberoende av en tolkning av syftet med tryckfrihetsförordningensådant det har kommit till uttryck i främst 1 kap. 1 §.Innehållet i en tryckt skrift kan vara ett led i flera slag avbrott utan att brotten utgör "missbruk av tryckfriheten ellermedverkan däri". Som exempel kan nämnas bedrägeri genom annons ien tidning. Sådana brott kan bestraffas genom vanlig lag. De ärmed de tryckfrihetssakkunnigas ord straffbara i andra avseendenän som ett överskridande av yttrandefrihetens gränser.Utanför tryckfrihetsförordningens syfte faller att skyddanäringsidkares ekonomiska intressen. Med den utgångspunktenanses bestämmelsen i 1 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen intehindra att reklam i viss utsträckning underkastas regler ivanlig lag. Allmän enighet råder om att efterhandsingripandenmot framställningar som är av utpräglat kommersiell natur ochhar rent kommersiella förhållanden till föremål och som ärotillbörliga mot konsumenter eller näringsidkare kan görasutanför tryckfrihetens ram (prop. 1986/87:151 s. 47 f.).Föreskrifter av detta slag finns också i marknadsföringslagen(1975:1418) och i det nu aktuella förslaget till nymarknadsföringslag.Enligt vad som anförs i proposition 1986/87:151 (s. 48) är detdäremot omdiskuterat i vad mån tryckfrihetsförordningens regleri övrigt -- t.ex. om ensamansvar, om ansvarsfrihet för meddelareoch om rätt till anonymitet -- är tillämpliga på kommersiellreklam i en tryckt skrift. Det sägs vidare att det också kansynas osäkert vilken betydelse förbudet mot censur och andrahindrande åtgärder i 1 kap. 2 § har i fråga om möjligheternaatt ingripa mot sådan reklam.Yttrandefrihetsgrundlagen och reklamenYttrandefrihetsgrundlagen bygger på samma principiella synsättsom tryckfrihetsförordningen när det gäller gränsen mellangrundlagsenliga och icke grundlagsenliga ingripanden mot reklam.Genom 1 kap. 12 § första stycket är det möjligt att i lagförbjuda kommersiella annonser i den mån annonserna används vidmarknadsföring av alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror.Enligt andra stycket är det vidare möjligt att genom lagförbjuda kommersiell reklam i radio och TV och att, för det fallreklamen är tillåten, i lag föreskriva betingelserna förreklamen. Meningen med den bestämmelsen är enligt förarbetenaatt öppna en möjlighet att genom lag avgöra om reklam skall fåförekomma i inhemsk radio och TV och att reglera villkoren försådan reklam inom de ramar som bestäms av grundlagens syfte. Iförarbetena sägs vidare att bestämmelsen innebär en lösning somskiljer sig från den som finns i tryckfrihetsförordningen i såmåtto att möjligheten till lagstiftning uttryckligen nämns ilagtexten och inte bara framgår av en tolkning av grundlagen medhänsyn till dess syfte. Förklaringen till skillnaden anges liggai att medgivandet till lagstiftning gäller såväl förbud motreklam som reglering av reklamens villkor (prop. 1990/91:64 s.113).De båda grundlagarna och diskriminerande reklamDe konstitutionella aspekterna på lagstiftning med förbud motdiskriminerande reklam har varit föremål för behandlingi olika sammanhang.År 1977 behandlade motionsyrkanden(vpk) om förbud i grundlagen mot spridande av diskriminerandeuppfattningar om kvinnor samt förbud i särskild lag motkvinnodiskriminerande text och bilder, även i reklam. Utskottetfann att yrkandena berörde tryckfrihetens grundvalar -- rättenatt i tryckt skrift uttrycka åsikter i vilket ämne som helst.Utskottet underströk att inskränkningar i denna rätt är tillåtnaendast i de fall som särskilt anges i tryckfrihetsförordningen.Utskottet uttalade också att en lag med förbud motkvinnodiskriminerande reklam synes fordra stöd itryckfrihetsförordningen (bet. KU 1976/77:27).I förarbetena till yttrandefrihetsgrundlagen uttalas attyttrandefrihetsgrundlagen på sitt tillämpningsområde inteinnebär något annat än det som redan gäller enligttryckfrihetsförordningen i fråga om könsdiskriminerande reklam(prop. 1990/91:64 s. 113).Konsumentpolitiska kommittén tog på regeringens uppdrag uppfrågan om lagstiftning mot könsdiskriminerande reklam. I sittbetänkande Hushållning för välfärd (SOU 1985:32) ansåg kommitténatt det behövs grundlagsändringar för att lagstiftning motkönsdiskriminerande reklam skall kunna införas och lade intefram något formellt förslag om införande av en sådanlagstiftning.I februari 1989 överlämnade rapporten1988/89:5 Könsdiskriminerande reklam -- nu skall den bort. Medutgångspunkt från rapporten upprättades inomCivildepartementet promemorian Lagstiftning motkönsdiskriminerande marknadsföring (MA 581/89). I promemorianföreslogs en särskild lag enligt vilken en könsdiskriminerandereklamåtgärd vid tillämpning av marknadsföringslagen skulleanses vara en sådan otillbörlig handling som avses igeneralklausulen i 2 § marknadsföringslagen. Lagstiftningenbedömdes i promemorian kunna ske utan grundlagsändring.Promemorian remissbehandlades. Remisskritiken var blandad, bl.a.när det gällde behovet av grundlagsändring.Slutligen skall nämnas den i inledningen berörda promemorianDiskriminerande reklam (Ds 1994:64).Konstitutionsutskottets bedömningSom framgått av det föregående finns det ett begränsat utrymmeför att vid sidan av grundlagarna ingripa mot reklam i de mediersom omfattas av grundlagarna. När det gäller att avgöra i vilkenmån sådana ingripanden är möjliga på grund av att reklamen harett innehåll som ger uttryck för diskriminering fårkonstitutionsutskottet anföra följande.Tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagentillförsäkrar alla en rätt att i bl.a. tryckta skrifter ochfilmer yttra sina tankar och åsikter, offentliggöra allmännahandlingar samt meddela uppgifter och underrättelser i "vad ämnesom helst". Grundlagarna innehåller ingen definition av vadslags uppgifter, tankar m.m. som är skyddsvärda eller inteskyddsvärda och som därför bör omfattas av deras skyddsreglereller inte. De sanktioner som kan förekomma får enligtgrundlagarna utkrävas endast om innehållet i framställningen ärstraffbart som missbruk av tryckfriheten eller yttrandefriheten.De skall då utkrävas i den ordning som föreskrivs igrundlagarna, dvs. inför allmän domstol med tillgång till jury.Grundlagarna lämnar inte något utrymme för att föreskrivasanktioner av annat slag eller i andra former därför attinnehållet i en framställning verkat kränkande på en eller flerapersoner. Detta gäller även om framställningen har ettkommersiellt ändamål. En lagstiftning med förbud motdiskriminerande reklam rör, som anfördeår 1977, således tryckfrihetens grundvalar.Konstitutionsutskottet anser därför, i likhet med regeringen,att en sådan lagstiftning inte kan införas utangrundlagsändringar.Stockholm den 14 februari 1995På vägnarBirgit FriggeboI beslutet har deltagit: (), (), (), (), IngvarJohnsson (s), (), (s), BirgittaHambraeus (c), (), (), BarbroHietala (), (), (),(), (), () ochNils ().Justitieutskottets yttrande1994/95:JuU3yBilaga 5Ny marknadsföringslagTill lagutskottetInledningProposition 1994/95:123 om ny marknadsföringslag har hänvisatstill lagutskottet, som berett bl.a. justitieutskottet tillfälleatt yttra sig över propositionen och de motioner som väckts medanledning av propositionen i de delar som berör utskottetsberedningsområde.Med anledning av propositionen har väckts motionerna1994/95:L13--L19.Ärendet föranleder följande yttrande från justitieutskottet.UtskottetYttrandets omfattningJustitieutskottet, som konstaterar att väckta motioner intehandlar om de delar av propositionen som berör utskottetsberedningsområde, inskränker sitt yttrande till att gälla delsfrågan om införande av sanktionsavgifter, dels den föreslagnainstansordningen i marknadsföringsmål.Gällande rättDen nu gällande marknadsföringslagen (1975:1418) trädde ikraft . Den innehåller den grundlägganderegleringen av reklam och annan marknadsföring. Lagen har tilländamål att främja konsumenternas intressen i samband mednäringsidkares marknadsföring av varor, tjänster och andranyttigheter och att motverka marknadsföring som är otillbörligmot konsumenter eller näringsidkare (1 §).Lagen innehåller tre s.k. generalklausuler, som i allmännaordalag anger vad en näringsidkare skall iaktta vid sinmarknadsföring. Generalklausulerna behandlar otillbörligmarknadsföring (2 §), informationsskyldighet (3 §) ochproduktotjänlighet (4 §). De sanktioner som lagen erbjuder föratt säkerställa efterlevnaden av marknadsföringslagensgeneralklausuler utgörs av förbud mot att fortsätta det påtaladeförfarandet resp. ålägganden att lämna information i något visstavseende. Förbuden och åläggandena kan kombineras med vite.Konsumentverket/är den centralaövervakande och ingripande myndigheten påmarknadsföringsområdet. De dömande uppgifterna ankommer påMarknadsdomstolen, som är en specialdomstol. Marknadsdomstolenhandlägger mål enligt konkurrenslagen (1993:20),marknadsföringslagen, lagen (1994:1512) om avtalsvillkor ikonsumentförhållanden, lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellannäringsidkare, produktsäkerhetslagen (1988:1604) och lagen(1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende avseendeoffentlig upphandling.I materiellt hänseende innehåller marknadsföringslagendessutom tre straffsanktionerade bestämmelser (6--8 §§). Dessatar sikte på sådana marknadsföringsåtgärder som anses särskiltotillbörliga mot konsumenterna. Det gäller uppsåtligt användandeav vilseledande framställning, vissa rabattmärkeserbjudanden ochvissa andra kombinerade erbjudanden. Bestämmelserna hartillämpats mycket sparsamt. Det beror i första hand på att destraffbara förhållandena faller inom ramen förgeneralklausulerna.Talan enligt generalklausulerna kan riktas mot juridiskapersoner medan talan enligt de tre straffsanktioneradebestämmelserna kan riktas enbart mot fysiska personer.Den som bryter mot vissa förbud eller mot vissa föreskrifter imarknadsföringslagen skall jämlikt 19 § nämnda lag ersätta denskada som uppkommer för konkurrerande näringsidkare.Propositionens huvudsakliga innehållI propositionen läggs fram förslag till en nymarknadsföringslag som ersätter marknadsföringslag.Den nya lagen syftar till att i huvudsaklig överensstämmelsemed den nu gällande lagen främja konsumenternas ochnäringsidkarnas intressen i samband med näringsidkaresmarknadsföring av varor, tjänster och andra nyttigheter och attmotverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter ellernäringsidkare.Systemet med vitessanktionerade generalklausuler behålls. Vidsidan om dessa införs särskilda regler med konkreta förbud motoch krav på vissa marknadsföringsåtgärder. Överträdelser av desärskilda reglerna kan medföra att en näringsidkare ådöms ensanktion i form av en marknadsstörningsavgift.Skadeståndssanktionen utvidgas på så sätt att skadestånd skallkunna utgå, dels till andra näringsidkare, oavsett om dessa ärkonkurrenter till den felande näringsidkaren eller inte, delstill konsumenter. Vidare skall överträdelse av ett åläggande attlämna information som har meddelats med stöd av lagen kunnamedföra skadeståndsskyldighet.I marknadsföringsmål införs ett tvåinstanssystem medStockholms tingsrätt som första instans och Marknadsdomstolensom andra och sista instans. regler skall iprincip tillämpas på marknadsföringsmålen.Konsumentombudsmannens primära talerätt när det gäller förbudoch ålägganden avskaffas. I mål om marknadsstörningsavgift skallKonsumentombudsmannen ha primär talerätt, med rätt för enenskild näringsidkare som berörs av överträdelsen och ensammanslutning av näringsidkare att föra talan, omKonsumentombudsmannen beslutar att inte göra det.En ny marknadsföringslag föranleder ändringar i annanlagstiftning. I propositionen läggs fram förslag också tillsådana följdändringar.Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 juli 1995.ÖvervägandenMarknadsstörningsavgiftEn ny konkurrenslag (1993:20) trädde i kraft (prop. 1992/93:56, Nu17, rskr. I den lagen har dentidigare kriminaliseringen ersatts av ett avgiftsansvar somsanktion vid överträdelser av lagens förbud. Sanktionen benämnskonkurrensskadeavgift.Enligt den nu aktuella propositionen (s. 102) harkonkurrensrätten och marknadsföringsrätten sakligt ochhistoriskt sett många beröringspunkter. Det anses därförvärdefullt att i den nya marknadsföringslagen skapa ettsanktionssystem som på väsentliga punkter överensstämmer medkonkurrenslagens.Mot den bakgrunden föreslås i propositionen införandet av ettsystem med sanktionsavgifter i marknadsföringsmål (22--28 §§förslaget till marknadsföringslag). Systemet innebär att ensärskild avgift benämnd marknadsstörningsavgift införs viduppsåtliga eller oaktsamma överträdelser av vissa i lagenuppställda s.k. katalogregler. Avgiftsansvaret ersätter detnuvarande straffansvaret i marknadsföringsmål.Marknadsstörningsavgiften skall fastställas till lägst femtusen och högst . Avgiften får dock inteöverstiga av näringsidkarens omsättning föregåenderäkenskapsår. I ringa fall skall avgift inte dömas ut. Avgiftenskall också kunna efterges om det föreligger synnerliga skäl.I mål om marknadsstörningsavgift skall Konsumentombudsmannenha primär talerätt, med rätt för en enskild näringsidkare somberörs av överträdelsen och en sammanslutning av näringsidkareatt föra talan, om beslutar att inte göradet. Mål om marknadsstörningsavgift skall handläggas avStockholms tingsrätt som första instans. Överklagande skall sketill , som också är sista instans. Avgiften fårdömas ut bara om stämningsansökan har delgetts den mot vilkenanspråket riktas från det att överträdelsenupphörde.Utskottet vill inledningsvis erinra om statsmakternas tidigareuttalanden att kriminalisering som en metod för att söka hindraöverträdelser av olika normer i samhället bör användas medförsiktighet (jfr prop. 1994/95:23 s. 52 f, JuU2, rskr. Idet sammanhanget påpekades också att kriminalisering inte hellerär det enda och mest effektiva medlet för att motverka oönskadebeteenden. Utskottet ser inget principiellt hinder mot att ivissa fall ersätta kriminalisering med sanktionsavgifter. Enannan sak är att införandet av nya avgiftssystem på olikaområden nu synes ske utan att ha föregåtts av någon mer ingåendeeller grundläggande diskussion. Utskottet vill i sammanhangetframföra att det är angeläget med en allmän översyn av systemetmed sanktionsavgifter.Som anförs i propositionen (s. 102) kan ett system medsanktionsavgifter jämfört med kriminalisering ha vissa fördelar.Sanktionsavgifter kan till skillnad från straffrättsligapåföljder påföras både fysiska och juridiska personer. Ensanktionsavgift kan bestämmas så att den blir betydligt merekonomiskt kännbar för näringsidkaren och den kan därmed verkaavskräckande på andra företag/företagare. Avgiften kan anpassasefter såväl det aktuella företagets storlek och ställning påmarknaden, som överträdelsens karaktär och omfattning.Ytterligare en fördel kan vara att en sanktionsavgift intebehöver behandlas i den för brottmål stadgade ordningen. Fråganom en marknadsstörningsavgift skulle således kunna handläggas isamma ordning som andra marknadsföringsmål.I propositionen (s. 103) anmärks att sanktionsavgifter utmärksi förhållande till straffansvar generellt av att avgift kandömas ut oberoende av subjektiva omständigheter. Ett undantaganges vara den ovan nämnda konkurrensskadeavgiften, som kräveratt företaget i fråga brutit mot konkurrenslagen uppsåtligeneller av oaktsamhet (26 § konkurrenslagen), och huruvidadetta innebär ett nytt synsätt sägs vara svårt att avgöra. Härpåpekas att konkurrenslagens regelsystem är påverkat avEG-rätten, som fordrar uppsåt eller oaktsamhet för sådanaöverträdelser. I propositionen föreslås på motsvarande sätt attmarknadsstörningsavgiften skall kunna dömas ut vid uppsåtligaeller oaktsamma överträdelser av de s.k. katalogreglerna imarknadsföringslagen.Utskottet ser för sin del inte skäl till någon erinran motförslaget i denna del. Förslagets utformning ligger dessutom ilinje med vad uttalade i ett ärende (jfr prop.1981/82:142, JuU53, rskr. 328), som gällde riktlinjer för reglerom sanktionsavgifter mot bl.a. juridiska personer i syfte atteliminera det intresse av att skaffa sig obehöriga vinster somkan ligga bakom regelöverträdelser av olika slag. Utskottetuttalade då att det var viktigt att slå fast att riktlinjernaför ett avgiftssystem skulle utgå från den straffrättsligaskuldprincipen även om avgiftsskyldighet förutsattes kunna isärskilda fall bygga på strikt ansvar. I en proposition från år1985 uttalades att dessa riktlinjer som antagit påområdet alltjämt borde vara vägledande (se prop. 1985/86:23 s.18).Marknadsstörningsavgiften skall, som framförs ovan,fastställas till lägst och högst fem miljonerkronor. Avgiften får dock inte överstiga avnäringsidkarens årsomsättning föregående räkenskapsår (24 §förslaget till marknadsföringslag).I författningskommentaren till nämnda bestämmelse (prop. s.176) anförs att om överträdelsen sker under en näringsidkaresförsta verksamhetsår får årsomsättningen uppskattas med stöd avtillgängliga uppgifter. Detta sägs också få göras även i andrafall när sådana uppgifter saknas eller är uppenbartbristfälliga. Utskottet anser för sin del med hänvisning tilllegalitetsprincipen att detta bör framgå av lagtexten.Med gjorda uttalanden anser sig utskottet kunnatillstyrka propositionen i nu behandlad del.Instansordningen i marknadsföringsmålI dag gäller att prövar frågor om åläggandeoch förbud enligt marknadsföringslagen medan talan om straff,utdömande av vite, utplånande av vilseledande framställningaroch om skadestånd förs vid allmän domstol. Marknadsdomstolensavgöranden går enligt 2 § lagen (1970:417) om Marknadsdomstolm.m. inte att överklaga.Som framgår av propositionen har frågan om vilket eller vilkaorgan som skall utöva den dömande funktionen i marknadsrättsligamål varit föremål för överväganden vid ett flertal tillfällen(se bl.a. prop. 1970:57, 1971:15, 1975/76:81, 1976/77:110 och1981/82:165 samt bet. 1970:3LU45, 1971:NU7, 1975/76:NU14 och1978/79:NU27). I samtliga dessa lagstiftningsärenden konstaterasatt ordningen med som ensam instans i förbuds-och åläggandemål är att föredra framför andra alternativ. Sakensägs dock ha kommit i ett annat läge genom reformeringen avkonkurrensmålen. Enligt propositionen (s. 37) finns det även iprocessuellt hänseende skäl att välja samma lösning påmarknadsföringsområdet som valts på konkurrensområdet i den nyakonkurrenslagen. För detta talar bl.a. det nära sambandet mellankonkurrenspolitiken och konsumentpolitiken.Enligt regeringen kräver, som anfördes när frågan behandladesi samband med nya konkurrenslagen, införandet av ett system medsanktionsavgifter av rättssäkerhetsskäl att det finnsmöjligheter till överklagande. I propositionen föreslås därföratt blir första instans i allamarknadsföringsmål. och beslut i marknadsföringsmål skallkunna överklagas till som sista instans.