prot · GH0948 · 1994-01-10 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1993/94:48Måndagen den 10 januariKl. 1 TALMANNEN:Ärade riksdagsledamöter! Jag hälsar er,kammarens sekreterare och personalvarmt välkomna till det fortsatta riksdagsarbetetunder detta riksmöte.1 § Anmälan om återtagande av plats iriksdagenTalmannen meddelade att ()och (nyd) den 18 december 1993återtagit sina platser i , varigenomuppdraget som ersättare upphört för ElisabethAndersson och § Justering av protokollJusterades protokollen för den 13, 14, 15, 16 och 17december 1993.3 § Överlämnande av kommittéberättelsenAnf. 2 Statsrådet (-):Fru talman! På regeringens vägnar får jag härmedtill överlämna kommittéberättelsen för1994.Statsrådet överlämnade regeringensskrivelse /94:103 med redogörelse förverksamheten inom de kommittéer som hadetillsatts efter beslut av regeringen.Kommittéberättelsen bordlades.4 § Överlämnande av budgetpropositionenAnf. 3 Finansminister ():Fru talman! Jag ber att till få överlämnaregeringens förslag till statsbudget för budgetåret1994/95.Finansministern överlämnade regeringensproposition /94:100 med förslag till statsbudgetför budgetåret 1994/95.Anf. 4 TALMANNEN:Det omfattande och viktiga budgetarbetet inleds nui genom det budgetförslag somregeringen just har lämnat. Finansministernkommer att lämna kommarens ledamöterinformation om budgeten, och därefter fåroppositionens företrädare komma till tals.Anf. 5 Finansminister ():Fru talman! Jag vill börja med attcitera regeringsförklaringen . Därstår det bl.a.: ''Tillväxt är nödvändig för attupprätthålla sysselsättning och välfärd. ''Den ekonomiska politiken är ju det viktigastemedlet för att nå detta mål. Den ekonomiskapolitik som har presenterats och somfullföljs i årets finansplan och budgetproposition ären samlad strategi för att skapa en stabil grund fören ökad sysselsättning och en tillförlitlig välfärd.Är då detta möjligt? frågar sig säkert många.Problemen har ju visat sig större än någon trodde.Ja, finansplanen visar att det är möjligt. Men detkräver många ansträngningar och en deluppoffringar, och det kräver att vi alla inför varjebeslut frågar oss om detta beslut är bra eller dåligtfrån just tillväxtsynpunkt.Vid ingången befann sig ekonominpraktiskt taget i fritt fall. Det har vi nu rättat till.I år och kommer enligt bedömningarna ifinansplanen den svenska ekonomin att växa ochutvecklas snabbare än genomsnittet i . Men det räcker inte, menar jag. Det finnsändå alldeles för många människor utan jobb,många som med viss rätt är oroliga för statsskuldenstillväxt och för att de offentliga systemen inte skallge den trygghet man vill ha. Det kommer att krävasflera år för att undanröja den oron, men det är fulltmöjligt.Två mål kommer att vara centrala under resten av1990-talet: för det första nya, riktiga jobb inäringslivet och en halvering av arbetslösheten, ochför det andra tillförlitliga trygghetssystem som --det skall medborgarna kunna lita på -- fungerar väläven på . Medborgarna skall själva fåfatta viktiga beslut om vård, omsorg och utbildning.För att de målen skall nås krävs en ekonomiskutveckling som är både hög och stabil över tiden --med bevarat låga prisökningar. Det kommer attställa stora krav på oss alla. Nytänkande,omställning och flexibilitet kommer att krävas i detsvenska samhället. Ekonomisk utveckling innebärjust förändring. Den som säger nej till nödvändigaförändringar säger i praktiken ja till fortsatt högarbetslöshet och ja till urholkning av grunden förvåra trygghetssystem. Den som envist slår vakt omden nuvarande tingens ordning bidrar därmed tillförsämringar för hela folkhushållet.Politiken måste enligt finansplanen helt enkeltkraftfullt inriktas på att under andra halvanav får av historiskt hög tillväxtinom miljömässigt acceptabla ramar. Klarar videt -- och det är möjligt -- kan vi bemästra såvälhotet om galopperande statssskuld som hotet ompermanent hög arbetslöshet. och 1995 bedömerjag att tillväxten blir , och för attde här målen skall nås under resten av 1990-taletkrävs det därefter med ungefär 4 %tillväxt.Mycket har redan gjorts för att lägga grunden fören period med så snabb ekonomisk utveckling. Allade strukturella reformer som har genomförts undersenare år bäddar för en mycket stark tillväxt --frukterna mognar successivt. Positiva för tillväxtenoch investeringsviljan är , , de sänkta företagsskatterna, särskilt för demindre företagen, den slopadedubbelbeskattningen, som gör att företagen kandra till sig riskkapital, hela skattereformen,förändringarna inom sjukförsäkringssystemen,förändringarna i arbetsrätten, de omfattandeinvesteringarna i infrastruktur, den nyakonkurrenspolitiken, förnyelsen av den offentligasektorn, de mycket stora och helt nödvändigasatsningarna på forskning och utbildning. Svenskekonomi kommer därför efter de härförändringarna att fungera mycket bättre underresten av än den gjorde under 1970- och1980-talen, när halkade efter -- nu har virättat till många misstag.Självfallet är en förutsättning för att den härutvecklingskraften skall kunna tas till vara och föratt den skall kunna skapa de nya jobben och destabila trygghetssystemen att dessastrukturförändringar får finnas kvar, att de inte rivsupp, att konkurrenskraften inte urholkas, att detinte återinförs skadliga skatter eller attföretagarnas villkor inte försämras på något annatsätt.För att vi skall kunna pressa upp tillväxttakten tillde här nivåerna -- -- krävs det mycketav dynamik och flexibilitet. Det var de nivåer vihade i och rätt mångaår och som upplevs i vissaländer i liksom i enskilda delar avmogna industriländer.Det handlar om kompetensutveckling ochåterkommande utbildning, om rörlighet påarbetsmarknaden, om att det måste löna sig attutbilda sig, vilket innebär krav på anpassning avsåväl ingångs- som ungdomslöner. Det handlarvidare om att få till stånd stora investeringar inäringslivet. För att skall bli ett attraktivtinvesteringsland krävs det vinstnivåer som underganska är minst lika höga, kanske t.o.m.högre än jämförbara europeiska länders.Det är nu också dags att på allvar gå över ikunskaps- och kommunikationssamhället. Nyainformationsnät ger möjlighet till både industrielltillväxt och offentlig effektivisering. Vidare måsteinnovationer och innovationsverksamhet ges bättrevillkor, så att nya, högteknologiska ochkunskapsintensiva företag kan komma till ochväxa. Många uppfinningar görs ju i , menalltför få av dessa utvecklas och blir till produktioni vårt land. Alla de här sakerna är fenomen sommotsvaras av förslag i budgetpropositionen.Vi vet att de flesta nya jobb tillkommer i småföretag. Att det skapas nya småföretag i hela landetär mycket centralt för tillväxten, de nya jobben ochför att det över huvud taget skall bli en förnyelse.Men minst lika viktigt är att de företag som finnskan utvecklas och växa. Det måste ocksågenomsyra den ekonomiska politikenDet viktigaste steget för att skall klara avkraven på att attrahera investeringar och kravensom internationaliseringen i övrigt ställer är ettmedlemskap i den europeiska unionen.Utanförskap skulle innebära att redan iutgångsläget skulle halka efter och framstå som ettoförmånligt alternativ i tävlan om deninternationellt lättrörliga produktionenslokalisering. Vi vill ju ha investeringarna ochjobben här. Då måste också vara såattraktivt att företagen finner det lönsamt attförlägga sin tillverkning här. Ett medlemskap i deneuropeiska unionen är ett nödvändigt villkor fördetta.Fru talman! Förutom det jag har nämnt krävssjälvklart också att hotet om en galopperandestatsskuld elimineras, försvinner. Det sker genomatt saneringsprogrammet för de offentligafinanserna fullföljs och genom fortsatt låg inflation.Saneringen av de offentliga finanserna måstegenomföras successivt och planenligt -- enligt detschema, kan man säga, som lade fastvåren 1993 -- som alla utgiftsökningar ochskattesänkningar vid sidan om måste finansierasfullt ut.Den budgetproposition som läggs på riksdagensbord innehåller med andra ord inte någonvanlig valbudget med bekväma och populärabesked till väljarna. Det är en budget och enekonomisk politik som fullföljerregeringsförklaringens mål om att återupprättaSverige som en tillväxt- och företagarnation. Helapolitiken inriktas på att det skall skapas nya jobboch på att det skall bli stabila trygghetssystem.Som kammarens ledamöter säkert minns innehållersaneringsprogrammet för de offentliga finansernadels budgetförstärkningar om ungefär 46 miljarderkronor, dels begränsningar av den offentligakonsumtionen, så att utgifterna hålls realtoförändrade. --1998kan dessa två delar något oegentligt summeras till81 miljarder kronor. Med dagens budgetförslag kanman säga att vi betar av första årets beting i dennafemårsplan. Tillsammans med de beslut somfattades under höstriksdagen är den beståendeeffekten av dagens budgetförslag ennettoförstärkning med ungefär 14 miljarder kronor.I praktiken har vi därutöver sparat några miljardertill för att betala för en del andra angelägnautgiftsökningar, t.ex. när det gäller biståndet,vårdnadsbidraget och regionalpolitiken. Samtidigthar anpassningen inom den offentliga sektorn gåttnågot snabbare än vad som förutsågs närsaneringsplanen lades fast , dvs.kostnaderna för den offentliga konsumtionenminskar något snabbare. Sammantaget innebärdetta att det beting som så att säga ålade sig självoch som regeringen åtog sig att genomföra mer änväl uppfylls.Fru talman! Mindre ansvarskännande politikerskulle förmodligen kunna ta detta till intäkt för attvi nu kan slappna av litet grand och ägna oss åttrevligare saker än att hitta budgetförstärkningar.Det vore att försitta ännu en chans. Hela 80-taletsekonomiska politik bestod av en lång räckaförsuttna chanser. Vi skall inte göra om det.Faktum är att det, om det skulle vara så väl att denekonomiska återhämtningen och förbättringen närdet gäller de offentliga finanserna skulle gå ännusnabbare än vi nu bedömer, talar för att detskall vara en något snabbare takt ibudgetsaneringen. Då har vi en chans att ytterligareförlänga perioden med god tillväxt och minskarisken för framtida överhettning och flaskhalsar.Skall man minska ansträngningarna för att krympade skulder vi överlämnar till barn och barnbarn omdet skulle gå sämre i ekonomin? Nej, det voremycket oklokt. Det skulle i själva verket förvärraproblemen, därför att då skulle automatiskt enstörre andel av skatteinkomsterna gå tillräntebetalningar på skulden.Min slutsats är därför att saneringsprogrammetmåste ses som ett minimiprogram. Målet ligger fast:den offentliga skulden måste stabiliseras. Omförutsättningarna förändras i någon riktning måstevi anpassa omfång och takt för att nå det måletsnarast, dvs. skynda på saneringen något.Fru talman! Årets finansplan visar också myckettydligt att den förda politiken ger positiva resultat.Det första som är av övergripande intresse ärnaturligtvis sysselsättningen och jobben.Arbetslösheten är förvisso fortfarande eländigthög, men finns detändå tecken på att man inte bara har nått bottenutan också passerat det stadiet. Sysselsättningenökar, uttryckt i antal arbetade timmar. Dettakommer, enligt de bedömningar som finns, underloppet av 1994 att märkas också i antalet sysselsattapersoner. Parallellt med detta börjar ocksåarbetslösheten att minska, visserligen mycketlångsamt men ändå.Det är en lång väg kvar för att nå det mål som jaginledningsvis nämnde, dvs. att få tillräckligt månganya riktiga jobb så att arbetslösheten halveras, menvi har påbörjat återhämtningen.Den andra goda nyheten är att budgetunderskottoch lånebehov minskar i budgetförslaget /95. Budgetunderskottet minskarmed till 172 miljarder,och lånebehovet -- som ju inkluderar poster somstaten har skyldigheter för men som inte registreraspå statsbudgeten -- minskar med ungefär 50miljarder kronor från 270 till 220 miljarder kronor.Det är förvisso mycket bra att båda dessa storaobalanser, på arbetsmarknaden och i de offentligafinanserna, börjar reduceras, men som alla inser ärvägen för att nå de mål som jag nämnde fortfarandeganska lång. Det är bra att veta att det ändå går åträtt håll.Den tredje goda nyheten gäller tillväxten. Efter treår av nedgång är återhämtningen här. väntasBNP öka , med nästan 3 %.Exporten, industriproduktionen ochinvesteringarna i näringslivet ökar mycket snabbt.Hushållen får ökade disponibla inkomster.Inflationen kommer att förbli låg.I regeringsförklaringen , när regeringentillträdde, sade vi: Den ekonomiska stagnationenskall brytas. Utvecklingskraften skall ökas, ochSverige skall återupprättas som industri- ochföretagarnation. Vi skall nå en tillväxt i nivå medjämförbara europeiska länder.Det är ganska tillfredsställande att kunnakonstatera att dessa mål är på väg att nås. Sverigestillväxt blir t.o.m. något bättreän genomsnittet för andra länder. Den fördapolitiken har bäddat för en epok av företagande ochutveckling.(Applåder)Anf. 6 ():Fru talman! Regeringen har givit upp. Medden budgetproposition som regeringen läggerfram ges ett klart och entydigt besked till detsvenska folket: Arbetslösheten blir och nästa årkvar på den rekordhöga nivån. Den kommer t.o.m.att öka.Exporten och industriproduktionen ökarvisserligen, men över 600 000 svenskar kommer attvara utestängda från den riktiga arbetsmarknaden.Efterkrigstidens största politiska misslyckande --att massarbetslösheten har fått fäste i vårt land --står skrivet i årets finansplan.Regeringen påstår visserligen att den instämmer ivårt krav att arbetslösheten skall halveras fram tillår 2000. Påståendet saknar all trovärdighet.Regeringen har redan släppt taget om 1994 meddrygt arbetslöshet och 1995 med fortsatt 14 %arbetslöshet. Med denna regerings politik skulle vialltså konjunkturuppgång ha sammakatastrofala utgångsläge som . Under de fyraår som återstår av århundrandet skulle det behövas471 000 nya jobb, dvs. mer än 100 000 nya jobbunder vart och ett av dessa år för att för att halveraarbetslösheten.Den regering som inte förmår samla sig till ett endaförslag för att lindra arbetslösheten under dekommande två årens uppåtgående konjunktur villfå oss att tro att den därefter, möjligen på väg moten ny lågkonjunktur, skulle kunna genomföra ettprogram med mer än 400 000 nya jobb. Regeringensveper in sig i önskedrömmar. Möjligen kan denövertyga sig själv -- men ingen annan.Högerregeringar av det slag vi nu har i haren försvarslinje mot arbetslösheten: egoismen. Desäger till människorna: ''Var inte oroliga. Ni somhar arbete drabbas inte av arbetslösheten. ''Men det är en falsk trygghet som man försökerinvagga människorna i. Budgetunderskottet ochden växande statsskulden är till stor del en direktföljd av arbetslösheten. Nedlagda daghem, sämresjukvård och större skolklasser följer i kölvattnetpå arbetslösheten. Så drabbas, förr eller senare,alla människor av arbetslöshetens följder. Denkommer att slå mot barnen, de äldre, de som ärsjuka och handikappade och mot oss alla när vibehöver stöd, långt efter det att regeringen avgått.Regeringens politik har fördjupat och förvärratkrisen.Redan några månader efter regeringsskiftet 1991varnade vi för att regeringens politik skulle slå motden inhemska efterfrågan. I samband medpropositionen som regeringen avlämnade i januari1992 skrev vi följande i vår motion:''I nuvarande svaga konjunkturläge, med dåligtillväxt och stigande arbetslöshet, finns det helleringa stabiliseringspolitiska skäl att ytterligarestrama åt ekonomin. Regeringens förslag attgenomföra en ytterligare åtstramning leder bara tillännu lägre produktion och ännuhögre arbetslöshet. ''Dess värre fick vi rätt. Regeringen stramade åtekonomin. Arbetslösheten ökade.Budgetunderskottet växte till dagens katastrofalanivå.Men regeringen lyssnade inte. Bildt och Wibblevisste bäst. De såg inte, eller ville inte se. Trots attni om och om igen tvingats revidera era prognoserpå ett sätt som kommit lågmälda analytiker att talaom århundradets prognosmissar, ville ni inte se vadera egna siffror berättade! Så sent som drevregeringen igenom i denna riksdag ytterligareåtstramningsåtgärder: högre skatt på arbete,indragningar från bostadssektorn och högrepunktskatter.Ansvaret för arbetslösheten faller därför tungt påregeringen. Tiotusentals människor kunde haförskonats från oro och lidande om regeringen varitmindre dogmatisk och i stället mera lyhörd förandra uppfattningar om verkligheten.Det står i regeringsförklaringen att regeringenskulle ''återupprätta som en tillväxt- ochföretagarnation med en stark och växandeekonomi''.I dag har vi facit. i rad har tillväxten iSverige fallit. Det har hänt under1900-talet. Det samlade värdet av produktionen avvaror och tjänster har sjunkit med 75 miljarderkronor. har 45 000 svenskaföretag gått i konkurs.Sverige har halkat efter under och . Vi har blivit fattigare, som nation och somindivider.De totala investeringarnas nedgång under dennamandatperiod är den kraftigaste under hela densvenska industrialismens historia. Investeringarnasandel av den totala ekonomin är . Detär som i början av 1930-talet.Var och en förstår vad detta betyder. Närefterfrågan ökar har produktionskapacitetenramlat ihop. Då kan man inte producera nya varorför att mätta den ökande efterfrågan. I stället blirdet inflation, åtstramning och fortsattmassarbetslöshet. Denna regeringsinvesteringspolitik leder rakt in i stagnationenssamhälle.Vi är på väg att sluta bygga i vårt land. Förra åretföll bostadsinvesteringarna . halverasdet som återstår. Ombyggnadsverksamhetenminskar med -- ett efterfrågebortfall påomkring 13 miljarder i den totala ekonomin.Ryckigheten har varit förödande. Försämratbostadsstöd och ändrade avdragsregler har slagitstenhårt mot bostadsmarknaden. Ständiga ingreppi spelreglerna har gjort ont värre.Nu håller en hel bransch på att slås ut. Och detsmittar av sig på andra delar av näringslivet.Underleverantörer, transportföretag, konsulter,arkitekter och trähusfabrikanter slås ut. I en andrafas drabbas möbelindustrin, detaljhandeln ochannan konsumtionsinriktad verksamhet.Byggandet som motor i samhällsekonomin har i detnärmaste stannat.Ute i kommunerna vet man vid det här laget atttalet om systemskifte inte är tomma ord utanblodigt allvar. kommer,enligt regeringens egna siffror, sysselsättningen ikommuner och landsting att minska med över100 000 personer.100 000 anställda skall försvinna i kommuner ochlandsting. Men det räcker inte. Regeringen nöjersig inte med detta. Ytterligare 60 000 jobb skallförsvinna . Det gäller lärare,dagispersonal och anställda i vården. Så sersystemskiftet ut i Sverige.De flesta av dessa välutbildade människor kastas uti arbetslöshet. Det blir -- förutom mänskligtlidande -- bara en rundgång av pengar mellankommunerna och staten.De långtidsarbetslösa närmar sig utförsäkring ochgår över till socialbidrag. kommer socialbidragen attöka . Regeringenlägger nu ytterligare sten på börda: 35 miljarderskall dras in från kommunerna under perioden1994--1998. På så sätt säger statsministern att manskall få utrymme att fortsätta att sänka skatterna.Det är systemskiftet i moderat tappning.Det är inte förnyelse. Det är fördärv av välfärden.Det är inte utveckling av den gemensamma sektornsom regeringen ägnar sig åt. Det är en avveckling.Så blev regeringen tid en orättvisans epok.Alla löntagare och alla pensionärer har fått höjdskatt. Alla som äger aktier och har storaförmögenheter har fått sänkta skatter. Genomdessa åtgärder har den stora skattereformenvanställts till oigenkännlighet innan den har fåttverka i samhällsekonomin.Regeringen berömmer sig av att skattekvoten -- deoffentliga inkomsternas andel avbruttonationalprodukten -- sjunkit till strax underhälften. Men de offentliga utgifternas andel av BNPär nu -- tre fjärdedelar. Vem skall betalamellanskillnaden?I finansplanen sägs ingenting om hur dennamellanskillnad skall täckas. Regeringen har inteens orkat lägga fram förslag till några nyabesparingar. Den stora saneringsplanen har tagitpaus innan den ens kommit i gång.Däri ligger det allvarliga. Regeringen har gett uppinför arbetslösheten. Därmed kvarstår underöverskådlig tid de gigantiska kostnaderna förarbetslösheten. Därför har regeringen behövtpresentera nya konkreta besparingar för att ta nedbudgetunderskottet. Det har man inte orkat.Förfallet är ett faktum.Budgetpropositionen är ett tomhetens ochuppgivenhetens dokument. behöver en nyregering.(Applåder)Anf. 7 (nyd):Fru talman! Jag förstår att det var mig GöranPersson avsåg när han efterlyste en ny regering.Det är roligt att höra att finansministern är nöjdmed årets finansplan. Det är också roligt attkonstatera att inte är det. Det hadevarit värre om det hade varit tvärtom. Medan jagtänkte på vad jag själv skulle säga försökte jaglyssna på vad sade. Jag kunde intehöra att han hade några förslag, men de kanskekommer fram senare, eller så.Om man ser till situationen ute i verkligheten, somjag en gång kom ifrån, och tänker sig att ett företagsom hade i sålda varorförlorade 172 miljoner och sedan lånade 200miljoner -- hur länge skulle det företagetfinnas? Högst , kan jag garantera. Skulle detfinnas någon bank som lånade ut pengar? Omman multiplicerar dessa siffror med 1 000 är dettadess värre bilden av Aktiebolaget . Så passilla ser det ut.Att det finns många ljuspunkter har vi fått lära ossav regeringen. Det finns ljus i slutet på tunneln, ochsnart är tillväxten , mitt i en lågkonjunktur försäkerhets skull. Tro oss, säger de, det grejar sig!Samtidigt skall de få ned arbetslösheten till hälften.Jag vet inte hur de skall göra det, men jag förstodatt gör det genom att kräva att denskall gå ned till hälften! Det är en intressantuppfinning.Så låter alltså budskapet. sägersamtidigt att detta inte är någon valårsbudget, utanen mycket seriös sak. Jag tycker att det vore bättreatt säga att det är en valårsbudget. I annat fallverkar det som om regeringen har tappat en del avsitt omdöme.Den bistra verkligheten är att vi befinner oss i ettmycket besvärligt läge. av arbetskraften stårutanför marknaden. Därutöver har vi 400 000förtidspensionerade. Som vi har hört, lånar vi 220miljarder. Vi börjar vänja oss vid sådana belopp --220 miljarder låter som ingenting, men 220 000miljoner! Det är otroliga belopp.Hela tiden talas om ett ljus i tunneln. Möjligen kanOlof upplysa om vart den tunneln leder.Som Gubbstrutten sade i : 1994 är inget oskrivetblad, utan en revers.Jag noterade i en tidning, som jag inte vill nämnanamnet på, tror jag att den heter, attAnne och jag skulle vara det nya sparpareti . Regeringen sades ha gjort några djärvanärmanden: Man har nämligen sänkt kostnadernaför hemspråksundervisningen , man harsänkt presstödet med 17 miljoner av totalt 500miljoner och man har sänkt flerbarnstillägget ibarnbidraget från 2,5 barnbidrag till 2 barnbidragper barn om man har fem barn eller mer. På detviset minskar man med 55 miljoner kostnaden fören familjepolitik som kostar 82 000 miljoner. Det ärdjärva grepp, vill jag lova!Givetvis har vi inte råd med flerbarnstillägg överhuvud taget. Påfundet med hemspråksundervisninghar vi debatterat förut, och sakta börjar man medgehur tokigt det är.Jag kan förstå att det inte var för att tillfredsställaNy demokrati som man drämde till och höjdebiståndet med . Det ärintressant att konstatera att om vi lånar måste vi ge bort 400 miljonerkronor mer än förut. Vi skall vara absolut bäst påhela jordklotet på att ge bort pengar som vi intehar! Detta för att uppnå enprocentsmålet.Det vore bättre om regeringen siktade påtioprocentsmålet, nämligen att hållabudgetunderskottet av BNP till attbörja med och sedan sänka det till . Det är våruppgift, och det är regeringens uppgift. I ettkrisläge som det vi har borde u-hjälpen ned tillhälften av vad den är i dag.Att ge ytterligare 400 miljoner till biståndet ärkanske ett sätt att tillfredsställa . Menom det är vad man är ute efter så har jag ett bättreförslag: att regeringen startar ett broprojekt frånGränna till och sedan lägger ner det. Detblir betydligt billigare än att göra sådana här saker.Den totala budgetförstärkning som vi talar om härär .