prot · GH0975 · 1994-03-18 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1993/94:75Fredagen den 18 marsKl. 9.00--9.451 § Meddelande om ändring i kammarenssammanträdesplanTalmannen meddelade att tiden för plenum förinterpellationssvar ändratstill kl. 12.00.2 § Svar på interpellation 1993/94:103 omvittnens rädsla för repressalierAnf. 1 Justitieminister ():Fru talman! i har frågat migvilka åtgärder som jag är beredd att vidta för attvittnen skall våga framträda utan oro och rädsla förhot, och inför domstol stå fast vid sina iakttagelser.Vittnen har ofta en mycket central roll ibrottsutredningar och brottmålsrättegångar och detär av yttersta vikt att personer kan vittna utan attbehöva oroa sig för följderna. Jag har flera gångerunder min tid som justitieminister poängterat dettaoch då klargjort att rättsordningen naturligtvis skallskydda parter och vittnen mot hot och våld. Det ären väsentlig del i rättstryggheten och iupprätthållandet av rättsordningen. Regeringenhar också vidtagit en rad åtgärder för att förbättradet skyddet. Jag återkommer till detta. Jag vill dockredan nu understryka att det är viktigt att se till attvi, i vår ambition att förbättra för och hjälpavittnen, inte går så långt att vi kommer i konfliktmed de grundläggande principer som skall gälla i enrättsstat.När det gäller frågor om hot mot vittnen är detnaturligt att man diskuterar möjligheten atthemlighålla vittnens identitet för den tilltalade.Denna fråga har behandlats vid ett flertal tidigaretillfällen.En arbetsgrupp inom lämnadeunder 1990 ett förslag om anonymitetsskydd förvittnen (1990:4). Enligt förslagetskulle vittnets identitet hållas hemlig för denmisstänkte, medan identiteten skulle vara känd förpolis, åklagare, försvarare och domstol. Den avregeringen tillsatta våldskommissionenhade bl.a. till uppgift att utreda hur vanligt det varatt parter och vittnen utsattes för våld och hot ianslutning till förundersökning och rättegång.Kommissionens slutsats i betänkandet (SOU1990:92) var att problemen inte är av den arten ochomfattningen att det är motiverat med åtgärdersom rubbar de principer om offentlighet och insyni processmaterialet som vi har i vår rättsordning.Kommissionen fann att åtgärder i de allvarligastefallen även i fortsättningen bör gå ut på bl.a. fysisktskydd.När jag besvarade en interpellation i februari 1992angående anonymitetsskydd för uppgiftslämnaretill polis och domstol redogjorde jag för minuppfattning i denna fråga.En grundläggande princip i ett rättssamhälle är atten part i ett mål eller ärende skall ha fullständiginsyn i de förhållanden som kan läggas till grund fören domstols eller myndighets avgörande. Dettagäller i mycket stor utsträckning ävensekretessbelagda uppgifter. En part skall heltenkelt känna till och kunna bemöta alla uppgiftersom domstolen eller myndigheten grundar sittavgörande på. Vid de allmänna domstolarna gällerdärför att en part har rätt att utan inskränkning fådel av alla de omständigheter som läggs till grundför domstolens avgörande.Den princip jag nu har nämnt slås fast i deneuropeiska konventionen för de mänskligarättigheterna. I konventionen anges att den somblivit anklagad för att ha begått ett brott skall harätt att förhöra eller låta förhöra vittnen somåberopas mot honom. harförklarat att ett förfarande som innebär att endomstol lägger uppgifter som lämnats av anonymavittnen till grund för en fällande dom strider motkonventionen. Domstolen har motiverat detta bl.a.med att försvaret i de fallen inte har möjlighet attvärdera ett anonymt vittnes tillförlitlighet ochifrågasätta vittnets trovärdighet.Man kan säga att denna princip sätter ramen förvad som är möjligt att göra för att skydda parter,vittnen och målsägande mot hot och våld.Det finns emellertid utrymme för förbättringar.Vissa har redan genomförts och andra kommer attgenomföras.Den som hotar ett vittne eller en målsägande gör sigskyldig till brott. Brottet rubriceras som övergrepp irättssak (17 kap. 10 § ). Den 1 juliförra året skärptes straffet för övergrepp i rättssak.Om brottet bedöms som grovt är minimistraffetnumera sex månaders fängelse.Regeringen har överlämnat en propositiontill : Brottsoffren i blickpunkten -- enbrottsofferfond och andra åtgärder för att stärkabrottsoffrens ställning (prop. 1993/94:143). Ipropositionen behandlar regeringen bl.a. fråganom anonymitet för vittnen. I denna del föreslås attuppgifter om målsägandes och vittnens ålder, yrkeoch bostadsadress inte i onödan skall framgå avstämningsansökan och andra handlingar som delgesden tilltalade i ett brottmål. Vidare föreslås attvittnen och målsägande under rättegången endastskall tillfrågas om dessa uppgifter om det behövs. Ipropositionen redovisas också att regeringen avseratt göra ändringar i förundersökningskungörelsenså att uppgifter om målsägandes och vittnens ålder,yrke och bostadsadress inte skall antecknas iförundersökningsprotokollet. Härigenom undvikerman att den misstänkte automatiskt får del av dessauppgifter om han begär en kopia avförundersökningsprotokollet. Detta innebär enförbättring i förhållande till gällande rätt.Även förslaget i propositionen om att målsägandenskall tillfrågas om han eller hon vill bli underrättadom bl.a. permissioner och i vilkenkriminalvårdsanstalt den tilltalade befinner sig,innebär en förbättring av dagens regler.När det framförs hot om våld mot vittnen ochmålsägande anser jag att det i första hand är polisensom skall agera och gripa dem som gör sig skyldigatill övergrepp i rättssak. När detta inte är möjligtmåste samhället på annat sätt fysiskt skydda demsom är utsatta.Jag är alltså väl medveten om det problem som StenAndersson tar upp, även om omfattningen avproblemet inte bör överdrivas. I många fall ärvittnen och målsägande oroliga för att berätta vadde vet för polisen eller domstolen. Det behöveremellertid inte finnas något reellt hot för attmänniskor skall känna på det sättet. Att mångamänniskor, naturligt nog, känner obehag införuppgiften att vittna är knappast något man kankomma till rätta med endast genom lagstiftning.Jag är dock angelägen om att försöka underlätta fördem som skall medverka i en brottmålsprocess. Detär mot den bakgrunden man skall se regeringensförslag om bl.a. utökad rätt till målsägandebiträdeoch rätten att alltid ha en stödperson närvarandeunder en rättegång. Jag och mitt departement harockså en fortlöpande kontakt med domstolarna utei landet när det gäller vad som rent praktiskt kangöras för att underlätta för vittnen och målsägandenär de kommer till domstolen.Jag vidtar alltså åtgärder för att förbättra vittnensoch målsägandes ställning i den utsträckning somdet är möjligt utan att hamna i konflikt medgrundläggande rättsprinciper. Jag är i mitt arbeteangelägen om att svensk lagstiftning skall innehållaen rimlig balans mellan en misstänkts eller entilltalads rättigheter och vittnens och målsägandesrätt till skydd och säkerhet. deltar ocksåaktivt i det arbete som, bl.a. efter svenskt initiativ,pågår i i frågan.Som väl känner till tycker jag defrågor som han berör i sin interpellation är mycketviktiga. Ett vittne som utsätts för hot är ettbrottsoffer. Några av de frågor som jag prioriterarallra högst är just att förbättra stödet till brottsofferoch att på olika sätt förbättra brottsoffrensställning.Anf. 2 i (m):Fru talman! Jag tackar för svaret på mininterpellation.Statsrådet säger att man inte skall överdriva de härproblemen, men mot bakgrund av de händelsersom har inträffat tror jag inte längre kan prata om att någon överdriver i dehär frågorna. Vi kan nämligen läsa om allt fler hotmot vittnen, och man har även utsatt vittnen förfysiskt våld. Det ser jag som mycket allvarligt.Ännu allvarligare är det faktum att hot har riktatsäven mot poliser, mot domstolar och mot anställdainom kriminalvården.Jag ser det som ytterst positivt att statsrådet tarallvarligt på det här. Om man inte gör det innebärdet ett grundskott mot vårt rättssamhälle.I svaret talar statsrådet länge och mycket omanonyma vittnen och problematiken kring dem. Jagförstår också att detta är mycket känsligt.Anonymitet in absurdum kan få helt andra effekterän de som från början var avsedda.Vi vet att polis- och tullmyndigheter, och ävensociala myndigheter, uppmanar människor att ringaoch tipsa om de ser någonting som är fel. Jag kanförstå att det finns ett vällovligt syfte bakom detta,men det kan skapa -- och har skapat -- problem. Detkan gälla en sådan bagatell som en liten fejd mellangrannar. En av grannarna kan ringa till det socialaoch säga att en granne misshandlar sina barn. Dethar hänt att en person som kanske har varitmisstänkt har fått lida av detunder utredningar och liknande -- även ommisstankarna har varit helt obefogade. Tyvärr sägermånga människor: ingen rök utan eld. Även ompersonen i fråga blir friad i slutändan kan många troatt det ändå fanns någon bärighet i påståendena.Jag skall gå tillbaka till det s.k. huvudspåret omvittnen. Vittnen som i ett skede har givit en mycketklar beskrivning över vad som har hänt minnsplötsligt inte någonting. De har glömt allt. De geren helt annan bild än den som de först lämnade.Det är ännu allvarligare att detta också gällerpoliser. Jag läste i en tidning från minhemstad om en polis som uppträdde skakad irätten. Eftersom det har gått så långt borde viverkligen tänka efter vilka åtgärder som måstevidtas.Det är inte heller någon hemlighet att poliser i vissasammanhang, då de har varit förhörsledare, intehar velat underteckna förhörsprotokollet. Jag kanförstå det. Även poliser har familjer. De är räddaför att deras familjer skall utsättas för konkreta hotom de agerar på ett speciellt sätt i en viss fråga.I slutändan kan vi få samma situation som man harfått i . Där uppträder vissa gäng på ettsådant sätt att åklagare och poliser drar sig för attåtala medlemmar i dem. Man kan i alla fall tolkadet så. De är uppenbart rädda för de konsekvensersom ett vittnesmål kan få. Detta får absolut intehända här. Jag tror inte att det hjälper att vittnen äranonyma. Det enda som hjälper är kraftigt skärptastraff för dem som begår sådana här brott eller somförsöker få vittnen att ge en annan bild av vad somhar hänt.Det förvånar mig litet att statsrådet säger att honförstår att människor känner obehag inför attvittna. I praktiken kanske det är så, men i enrättsstat som just bygger på lagar och lagstiftning ärdet sorgligt att människor som har sett en sak redanfrån början skall vara rädda för att berätta vad dehar sett. De kanske inte vågar berätta, vilket kaninnebära att en person som inte skulle ha blivitstraffad blir straffad eller tvärtom.Fru talman! Jag vet att man har skärptstraffen för övergrepp i rättssak. Jag ser dockallvarligt på detta, framför allt när poliser hotas ochblir rädda. Jag vill fråga statsrådet: det intefinnas skäl att skärpa straffen ytterligare för dessagärningar?Anf. 3 Justitieminister ():Fru talman! Först vill jag konstatera det som StenAndersson i också konstaterade, nämligenatt vi i grunden är överens. För att det inte skallfinnas någon missuppfattning mellan oss vill jagpåpeka att jag helt håller med om att problemet ärstort. Det jag sade var att omfattningen avproblemet inte får överdrivas. Problemet finns.Problemet är allvarligt, men vi kan vara tacksammaöver att det trots allt har en mycket begränsadomfattning.När det gäller straffsanktionerna för övergrepp irättssak nämnde jag att vi höjde straffen den 1 juli1993. Jag nämnde minimistraffet, som ärsex månaders fängelse. Det markerar hur allvarligtvi ser på detta. Det finns alltså inte böter istraffskalan, utan sex månaders fängelse ärminimum. Maxstraffet är att betrakta som ettmycket strängt straff, nämligen fängelse.Jag har svårt att se att det finns skäl att göraändringar på det området.Vi skall komma ihåg att det i de situationer somSten talar om ofta förekommer brottutöver övergrepp i rättssak. Ofta begås andra typerav brott . Olika former av hot och våld kangöra att det totalt blir fråga om strängare påföljder.Jag kan därför inte se att det finns skäl att göraändringar i lagen. Däremot hoppas jag attriksdagen kommer att ställa sig bakom de lagförslagsom nu ligger på bord. De är grundadepå vår brottsofferpromemoria och kommer attinnebära förbättringar.Jag ser också att det bland våra domstolar och ävenandra myndigheter växer fram en ny medvetenhetsom kan påverka arbetsmetoderna. Som jag sadetidigare är de inte minst viktiga i sammanhanget.Anf. 4 i (m):Fru talman! Jag ser det som positivt att statsrådetsäger att man faktiskt kan dömas till maximalt fyraårs fängelse, om något mycket allvarligt brott harbegåtts inom detta område. Jag vet inte vilket straffsom någon maximalt har dömts till hitintills i ettsådant ärende.Jag kan bara säga att det finns en problematik kringhotade vittnen, skrämda poliser och kanske iblandäven skärrade åklagare. Statsrådet delar nog denuppfattningen.Det kan t.ex. bli litet strul på enkriminalvårdsanstalt. Någon som är permitteradkanske vägrar att ta in sådant som man inte får lovatt ta in på en anstalt. Han eller hon kan sedan fåstryk för det. Att då få någon att ställa upp ochvittna är hart när omöjigt. Ingen har sett eller hörtnågonting. Ingen vet någonting, trots att enmänniska kanske ligger sönderslagen på ett sjukhuspå ett sätt som man knappast kan åstadkommasjälv.Jag tror inte att vi kommer längre i den härdebatten. Vi är båda överens om att detta är viktigt.Framför allt måste vi se till att vittnen kännertrygghet. Det är viktigt för vårt samhälle att de somhar sett någon utföra en gärning som strider motsvensk lag också känner att de har samhällets stödi ryggen när de står inför domstolen och talar omexakt vad de har sett.Överläggningen var härmed avslutad.3 § Svar på interpellation 1993/94:98 om denkommunala demokratinAnf. 5 Civilminister ():Fru talman! har frågat mig vilkaåtgärder jag tänker vidta för att förbättraöppenheten, insynen och medborgarförtroendet ikommunerna.Det finns ett stort behov av insyn, öppenhet ochoffentlighet i den kommunala verksamheten. Dettagäller kanske särskilt när det sker storaförändringar ute i kommunerna. Det är bara i endialog med de anställda och med medborgarna somkommunerna kommer att kunna klara av deproblem och utmaningar som de ställs inför.När jag besvarade en fråga från om kommunernas tillämpning avoffentlighetsprincipen sade jag att''offentlighetsprincipen är en av grundstenarna iden svenska demokratin''. Med tanke på dagensinterpellation vill jag starkt betona att ocksåyttrandefriheten är en av dessa grundstenar.Medborgarnas rätt att fritt få uttrycka tankar,åsikter och känslor gentemot det allmänna framgårav regeringsformen (2 kap. 1 §). Denna rätt gällernaturligtvis också för personer som är anställda i enkommun. Det har JO också slagit fast vid fleratillfällen. Exempelvis uttalade ombudsmannen i ettbeslut att ''arbetsgivare inom denoffentliga förvaltningen inte genom generellauttalanden eller genom kritik i enskilda fall får sökapåverka arbetstagare i fråga om det sätt på vilketyttrandefriheten används''. (Dnr 802-1991)pågår det ett omfattande förändrings- ochförnyelsearbete ute i kommunerna. Syftet med detbör enligt min uppfattning inte bara vara att göraverksamheten effektivare utan också att ökamedborgarnas möjligheter till insyn, inflytande,medansvar och valfrihet.Jag är medveten om att en ökad användning aventreprenadupphandling i kommuner och landstingibland kan medföra att sekretesslagensbestämmelser måste tillämpas för att en rättviskonkurrenssituation skall uppstå mellanegenregiverksamheten och externa leverantörer.Men huvudprincipen bör vara att den kommunalaverksamheten skall präglas av stor öppenhet. Jagvill påminna om att regeringen i slutet av förra åretföreslog ändringar i kommunallagen som syftar tillatt väsentligt öka insynen i de kommunalaföretagen. Detta visarenligt min mening att regeringen också i handlingär beredd att verka för en ökad öppenhet i denkommunala verksamheten.Om ungefär kommer regeringen att lämnaen proposition om den lokala demokratin tillriksdagen. I propositionen kommer regeringen attföreslå ytterligare konkreta åtgärder för attförbättra just öppenheten, insynen ochförutsättningarna för ett bättremedborgarförtroende i kommunerna. Jag vill inteföregripa det konkreta innehållet i propositionen.Däremot vill jag i mer allmänna ordalag peka pånågra viktiga reformbehov när det gäller den lokalademokratin.Först och främst tycker jag att det är viktigt att desom använder den kommunala servicen får ett ökatinflytande över den. De blir då mer delaktiga i debeslut som fattas och kan därför på ett helt annatsätt än ställa sig bakom besluten. Ett ökatinflytande för dem som närmast berörs av denkommunala servicen har dessutom ett stortdemokratiskt värde i sig.Lokaldemokratikommittén föreslog att man skullegöra det möjligt för kommunerna att inrätta s.k.självförvaltningsorgan inom t.ex. skolor ochdaghem. Förslaget innebär att medborgarna intebara garanteras insyn och öppenhet i denkommunala förvaltningen utan också ett verkligtinflytande över driften av den kommunalaverksamheten. Det är en modell som jag verkligentror har framtiden för sig.En annan sak som jag vill ta upp är medborgarnasmöjlighet till insyn i de kommunala organen. I taktmed att fler och fler beslut med nödvändighet harförts över från fullmäktige till nämnderna harmedborgarnas möjligheter till insyn försvårats.Kommunallagens regler hindrar dekommuner och landsting som så vill att öppna sinanämndsammanträden för allmänheten. Med öppnanämndsammanträden skulle den demokratiskainsynen kunna öka och kontakten mellanmedborgare och förtroendevalda förbättras.Slutligen vill jag ta upp den risk från demokratisksynpunkt som kan finnas när en allt större del avden offentliga verksamheten läggs ut påentreprenad. Det har ibland ansetts vara oklartvilket ansvar som kommunerna och landstingen harför en sådan verksamhet. Enligt min mening är detklart att kommunen eller , så länge dehar kvar huvudmannaskapet för en viss verksamhetoch alltså finansierar den med kommunalaskattemedel, också har ett ansvar för attverksamheten bedrivs på ett sätt som ärändamålsenligt och rättssäkert för medborgarna.Även om nämnderna lämnar över en vissverksamhet till någon annan är det därför viktigt attdet slås fast att de har kvar det yttersta ansvaret förden. Även den frågan tas upp i regeringenskommande proposition om lokal demokrati.Anf. 6 BO ():Fru talman! Jag vill börja med att tacka statsrådetför svaret på min interpellation. Jag uppfattarstatsrådets svar på det sättet att hon tycker att det ärviktigt att hävda öppenheten, yttrandefriheten ochdemokratin i våra kommuner. Jag tycker att det ärbra att svaret är klart och entydigt på den punkten.I verkligheten utanför detta hus, ,hotas just dessa värden . Det räckeruppenbarligen inte med att statsrådet har den häruppfattningen och att vi har eninterpellationsdebatt här i . Verklighetenser annorlunda ut, och därför är min frågaberättigad. Vad tänker statsrådet göra för attyttrandefriheten bland de kommunalt anställdaskall kunna förverkligas?Jag har med mig ett antal urklipp från olikatidningar. talar om munkavle ikommunerna. talar om attöppenheten försvann ut bakvägen: ''Närkommunen privatiserar gäller intetryckfrihetsförordningen.'' har tidigarehaft en stor artikel där man har beskrivitverkligheten för landstingsanställda ochkommunalt anställda. Temat för artikeln var skall hålla tyst och inte säga emot om man villbehålla jobbet. I haråterkommande artiklar gällt hur lärare som harkritiserat nedskärningar har förflyttats.Strax innan jag nu skulle ta del av statsrådets svarfick jag en skrift från , , där de säger: ''Låt inte jobbettysta munnen.'' I skriften beskrivs ett antalupprörande fall och tilltag i framför allt en delmoderatledda kommuner där man hotar folk medförflyttning. De skall få andra arbetsuppgifter ellerbli avskedade. För sedan skrevkommunalrättsjuristen följande iDagens Nyheter: ''Helst vill vi naturligtvis blundaför det faktum att yttrandefriheten allt oftareåsidosätts i . Det allvarliga är att detta fårfortsätta utan att några av de demokratiskapartierna eller offentlighetsansvarigamyndigheterna ingriper. ''Jag menar att, , vi nu har kommittill den punkt då vi kan blunda för deövergrepp som sker på yttrandefriheten. Jag tyckerockså att vi bör fråga oss varför det här kan inträffa.Jag vill ge en bild från denverklighet jag ofta möter.Jag bjuds in på ett antal konferenser som handlarom hur vi skall förnya den offentliga sektorn. Detbörjar ofta med att en ''marknadskille'' kliver upp italarstolen och hälsar oss välkomna. Han ärvälkammad och ordentlig med slips. Han sägerungefär följande: Vi har ett stort problem i Sverigei dag -- den ekonomiska krisen. En stor del avorsaken är att vi har kommuner som utgörmonopol. Medborgarna måste bli kunder.Barnomsorgen måste bli affärsområde ett.Äldreomsorgen måste bli affärsområde två. Nugäller det sannerligen för oss politiker att kunna seköpkraft i behovet av barnomsorg och annat.För mig, , betyder det att dennekonsult inte kan skilja mellan mänskliga behov ochkommersiell efterfrågan. Det är just den härtidsandan där det ekonomiska tänkandet körs in pådet sättet som förleder en del kommunalpolitikeratt tro att de är något slags vd i ett företag. De troratt de kan uppträda och smyga utan att ta hänsyntill offentlighetsprincipen och agera enligt de reglersom gäller i ett företag. Men ett kommunalråd äringen vd. Ett kommunalråd är en förtroendevaldperson som skall fullfölja regeringsformens ochgrundlagarnas bestämmelser om folkstyret.Den här tidsandan gäller något helt annat.Kommunerna är på väg att förvandlas tillaffärsföretag i stället för att vara kommunalasjälvstyrelseorgan.Jag skulle gärna vilja ha en kort diskussion medInger om vad vi nu skall göra för attupprätthålla yttrandefriheten. Vad kan vi göra föratt stävja tilltagen mot och övergreppen påyttrandefriheten? Vad behöver vi nu göra för attåterupprätta centrala värden i den kommunalasjälvstyrelsen?Anf. 7 Civilminister ():Fru talman! Vi är överens i den grundläggandefrågan, nämligen att yttrandefriheten är värd attvärnas om till det yttersta. I har vi lagfästyttrandefriheten inte bara i vanlig lag utan igrundlag. Längre kan man inte gå när det gällerlagstiftning.Jag tror att man skall akta sig för att koppla ihopden marknadsorientering som pågår ute ikommunerna med frågor om yttrandefrihet. Jagtror inte att det finns ett samband däremellan.Däremot tror jag att det oftare leder till kritik ochkonflikter när man nu måste vidta nedskärningar ide flesta kommuner i stället för att som tidigarebara arbeta med att utöka en verksamhet. Det äralltså helt naturligt att det t.ex. uppstår konflikteroch att tjänstemän har svårt att medverka inedskärningar som de själva kanske uppfattar somorättvisa. Jag tycker således egentligen inte att detär så konstigt om kritiken ökar när kommunernamåste börja effektivisera och spara.Vi har uppgiften att lyckas med att spara och attkonkurrensutsätta verksamhet som viskall behålla våra demokratiska spelregler. Det ärden utmaningen vi står inför. Då krävs detsjälvfallet tydliga lagregler, och det har vi i dag.Men det räcker inte. Det behövs också vilja ochkunskap, både hos politiker och tjänstemän, närdet gäller att komma till rätta med de problem somalltid uppstår när en ny organisation eller andraförändringar skall genomföras. Jag tror att denmest framkomliga vägen är utbildning av,information till och dialog mellan alla som berörsav förändringarna.Man måste börja på ett tidigt stadium. Man måsteinformera, utbilda och sitta ned vid samma bord.Man måste dra in så många som möjligt i processen,helst också de vanliga medborgarna, när man skallgenomföra förändringar i en kommun. och på andra sätt kan man frågamedborgarna hur de skulle vilja lösa de problemman står inför. Detta tror jag, som sagt, är den mestframkomliga vägen.Jag tror också att det inte skadar att man iblandskyndar litet mera långsamt än vad man gör iden här processen. Det handlar framför allt om attbåda sidor måste använda sitt omdöme i dessafrågor. Lagstiftningen är glasklar.