prot · GH09116 · 1994-06-02 00:00:00 — Det beror på den katastrofalakommunala ekonomin, som ni delvis är skyldiga till.Det beror på segregeringen inom , ochdet beror på bristerna i ämnesutvecklingen och enoutvecklad ämnesintegration när det gäller den nyateknologin.För det sjunde har vi upplevt en tilltagandesektorsforskning under de senaste tre åren.Anf. 138 Utbildningsminister ():Herr talman! Jag kan dess värre inte kommenteraalla de påståenden som nu kommed. Jag vill ändå kommentera ett par av dem ochbörjar med en fråga som vi är helt överens om.Björn och jag är egendomligt nog enselitet oftare än och jag är det.Björn säger att den förändring avutbildning som vi talar om kräver en djupförankring hos människorna. Jag kan inte mer änhålla med om det.Herr talman! Om vi skall nå de höga ambitioner somjag vet att många i denna kammare har tror jag attdet krävs att hela vårt samhälles kultur förändras.Det krävs att vi får något som litet högtidligt skullekunna kallas en lärandets kultur som genomsyrarallt vad vi företar oss.Om vi lyckas förändra samhällets kultur i denriktningen har vi skapat en nödvändig grogrund förde utbildningsinvesteringar som behövs och sommänniskorna själva kan dra nytta av.Jag delar däremot inte att vi är på väg att få något slagsdemokratiskt underskott inom utbildningspolitiken.Det är tvärtom. Vad som har inträffat under degångna tre åren är att varje enskild människa harfått makt och stämma i sitt val avutbildningsinriktning.Skolpengen eller rätten att välja skola, som jagmisstänker att något senare i kvällkommer att diskutera, är ett uttryck för detta.Politiken filtrerar inte längre bort individuellaönskemål, utan enskilda människor får göra siggällande av egen kraft. Vi stöttar och hjälper.Samma sak, herr talman, gäller den högreutbildningen. Det är inte längre regeringen ochriksdagen som bestämmer hur mångautbildningsplatser som skall finnas på det ena ellerandra . Det är den enskildes egna kravoch önskemål som avgör vilken utbildninguniversiteten och högskolorna kommer attbestämma sig för att satsa på.Björn frågar mig varför stiftelser förforskningen skulle vara bättre än de nuvarandeforskningsråden. Svaret är enkelt: Stiftelser är etttillskott i mångfalden av organisationsformer ochjuridiska former för forskningsfinansering.I den typ av universitets-, skol- ochforskningssystem som vi eftersträvar harmångfalden ett egenvärde för att skydda motmaktfullkomlighet och översitteri.Jag skall ge några korta kommentarer till treav påpekanden.Björn ! Profileringen skapar ingaåtervändsgränder. Den skapar möjligheter förstudenter att få den utbildning som de självabehöver. De små och medelstora högskolorna liggerförvisso inte för fäfot. Ingen regering har någonsinsatsat så mycket på de små och medelstorahögskolornas utbildning och forskning som denna.Vi kommer inte att klara av rekryteringen till denhögre utbildningen på ett tillfredsställande sätt, iförhållande till de ambitioner som det svenskasamhället måste ha, med mindre än att vi lär oss attockså belöna investeringar i kompetens bättre änvad vi gör.Anf. 139 () replik:Herr talman! Att stiftelseformen på något sättskulle vara en garant mot maktfullkomlighet ellermot eventuella övergrepp är en förenklad syn påhur den typen av negativa inslag växer fram. Att såinte sker har aldrig garanterats av någon fixstruktur, organisationsmodell e.d., Per Unckel.Jag tycker fortfarande att Per är skyldig migsvaret på frågan varför man inte viaforskningsråden och de vanliga fakultetsanslagenockså framöver kan hantera de forskningsanslagsom kan komma att tas även ur löntagarfonderna.Jag tycker att det är en brist hos er, Per , attni inte på ett tidigt stadium angriper de problemsom vi kan se framför oss och att ni inte har haft ambitionen att försöka skapaså breda politiska majoriteter som möjligt för attfatta vissa strategiskt viktiga utbildningspolitiskabeslut. Jag ser framför mig problem av flaskhalstypeller med rekryteringen, t.ex. den socialasnedrekryteringen eller vad gällerrekryteringsvolymen. För detta krävs samråd ochbreda politiska majoriteter i kammaren, så att detinte blir en ryckighet i utbildningspolitiken.Då, Per , kan vi kanske börja närma ossmålet att framgångsrikt utveckla den kunskap ochden kompetens som är viktig både för det privatanäringslivet och för den offentliga sektorn i vårtland, men inte . Tyvärr har inte de beslutsom har tagits och de som kommer att tas iutbildningspolitiken här i kammaren fram till nästalördag den breda politiska majoritetens signum.Anf. 140 Utbildningsminister ():Herr talman! Två kommentarer, den första medanledning av påpekande att haninte riktigt förstod hur fria forskningsinstitutionereller forskningsfinansiärer kan vara en garant motövergrepp.Herr talman! Det är egentligen inte så konstigt. Detbygger på föreställningen att universitet ochhögskolor liksom forskningen aldrig får varaberoende av en enda part, inte ens av dendemokratiska staten. Också den demokratiskastaten kan, vilket historien visat ,bestämma sig för att hota värden som universitetethyllar. Det är inte så rasande länge sedan dendemokratiska staten här i landet bestämde sig föratt göra till något helt annat än detsom är dess innersta väsen.Därför tycker jag till skillnad från många av minasocialdemokratiska och vänsterpartistiskaopponenter att det är rätt att undandra en del avuniversitetens och forskningens finansiering detomedelbara politiska inflytandet. Det är nämligenbara därigenom som vi vet, herr talman, attuniversitetet kan fylla en kritisk roll också motSveriges riksdag och , precis denroll som de goda universiteten genomvärldshistorien har förmått att hävda ochdärigenom skydda värden som är högre än t.o.m.ett för stunden demokratiskt fattat riksdagsbeslut.Det må låta litet förvånande, herr talman, attformulera sig i dessa termer, men det är precis idessa termer som skiljelinjen kan formulerasmellan oss som tror på det fria ochdem som anser att alltid och i allt skallvara underställt regering och riksdag.Den andra kommentaren, herr talman, gällerBjörn beklagande över att vi inte harsökt breda lösningar. Med anledning av detta villjag säga att jag faktiskt har gjort detta, till den gränsdär jag ansett att detta var förenligt med delångsiktiga intressen som det är regeringensskyldighet att värna. Jag vill gärna deklarera, herrtalman, att jag själv liksom många andra ser bredalösningar som en fördel, eftersom de gagnarstabilitet och ofta långsiktighet. Men de får aldriggå längre än att man själv kan acceptera lösningensinnebörd.Om kravet på den breda lösningen är ett innehållsom inte är förenligt med vad jag menar vara iSveriges långsiktiga intressen, räds jag lika litet somBjörn den politiska striden. Då är detbättre med en sådan än att lösningen blir oklar ochdärmed framtid mindre tydlig.Anf. 141 ():Herr talman! Jag är ganska trött på att BengtSilfverstrand gång på gång betecknar Folkpartietoch som okritiska medlöpare till enmoderat högskole- och forskningspolitik. Låt migdärför få börja med, herr talman, att läsa upp någraord ur en forskningsmotion som var vårpartimotion år 1989:Ett radikalt grepp vore att ge universitet ochhögskolor löntagarfonderna. Åtgärden skulle varaden största reformen i forskningspolitiken påårtionden. I forskningspolitiken behövs såväl störreresurser som systemförändringar.Vi krävde vidare större volym på de reguljärahögskolorna. Vi krävde fler doktorer, bättreutrustning, en upprustning av högskolornas lokaler,större frihet för universitet och högskolor, delsgenom en radikal reformering av anslags- ochantagningssystemet, dels genom tillgången tilllöntagarfondsmedel, samt särskilda insatser för atthöja kvaliteten vid de gamla högskolorna. Framförallt skulle man se till att alla lärare där skulle haforskarutbildning. hade 700 av debefintliga 1 000 lärarna inte forskningsutbildning.Låt mig med detta, herr talman, lämna just denfrågan. Vi kan fortsätta den debatten senare.Högskoleutbildning och forskning med kvalitet ärvitala inslag i vår sociala och ekonomiskautveckling och har ett självständigt värde somkritisk och omdanande kraft i samhället, inte minsti dag, då världen är mera integrerad ochkonkurrensen från andra länder så tydlig.Den vetenskapliga konkurrensen är viktig för attbygga upp kvalitet. Men vi inser att detockså kan innebära att nya synsätt, nya metoder,nya vetenskapliga områden, speciellt om de ärmångdisciplinära och går på tvären mellan de redanetablerade, har svårt att tränga fram.Exempel på detta är miljöforskningen och omvårdnadsforskningen, som ofta harsvårt att få en plats, och fortfarande har forskningur kvinnoperspektiv svårigheter.Vi är överens om att alla högskoleutbildningar skallbygga på vetenskapliga grunder och på beprövadeerfarenheter. Men måste vi varamedvetna om att all kunskap inte fångas i enteoretisk-akademisk avhandling. Det finns ettpraktikens mästerskap som är lika viktigt förutvecklingen och som måste erkännas. Jag kommeratt tala mer om detta när vi senare skall diskuterabetänkandet om vårdutbildning.Jag menar också att alla högskolor har ansvar förden region som de arbetar inom. Men detta ansvarinnebär ingen bindning till att de skall hålla siginom regionen. Högskolorna har också ansvar föratt sprida möjligheter för ett livslångt lärande såbrett som möjligt med hjälp av bl.a. tekniskaverktyg men att ändå inte förfalla till att tro attinformationsteknologin är den enda möjligheten.Det handlar inte bara om att sända kurser via fax,video eller datorer. Det är vidare än så. Det handlarom pedagogisk-metodisk utveckling, att lära avinternationella erfarenheter, att knyta ihop teorioch praktik och att utveckla språket.Varje forskare har också eget ansvar för att görasina forskningsresultat tillgängliga för oss alla.Detta är nu tydligare än det har varit, ochjag ser fram emot att den uppföljning som nugenomförs av reformen också skall omfatta dettainslag i reformen.Kvalitet, kvalitetssäkring, kvalitetsnormer,självvärdering och evaluering i utbildning ochforskning talas det mycket om. I detta ingår ocksåatt fundera över vilka värden som vi vill attuniversitet och högskolor skall stå för och planterain i unga människor. I det ingår självklartkunskaper av högsta klass och en lust att lära vidarehela livet, men också civilkurage och fördjupatsamhällsansvar i såväl nationellt som internationelltperspektiv.För mig ingår i kvalitetsbegreppet att ökajämställdheten mellan könen, att utveckla arenorför kontakter inom universiteten över dagensfakultetsgränser, att utnyttjainformationsteknologins möjligheter, att användakompetensen hos de människor som kommit tillSverige -- jag tänker då på flyktingarna -- attutveckla dem och se till att blir en plats påjorden även för deras olika kompetenser.I den nya högskolelagen poängteras högskolornasansvar för internationalisering och jämställdhet.internationalisering är inne. Det är helt rätt, tyckerjag. Vetenskapare har traditionen att mäta sig medvarandra över nationsgränser. Vi knyter an tillgamla tider då det var naturligt att unga människorgav sig ut i världen under och för sin utbildning.Sverige behöver nu som förr kunskaper om språkoch kulturer. Vi behöver perspektiv både på osssjälva och på andra. Vi är som land allt tydligareberoende av vad andra länder gör eller inte gör.Låt mig säga några ord om internationaliseringensandra sida: Hur tar vi emot utländska studenter ochforskare? Vi vill ju att svenska ungdomar skalltillbringa minst en termin utomlands. Det är ett målsom vi alla arbetar för. Mindre energi har vi lagt nedpå att diskutera hur vi tar emot de utländskastudenter som kommer hit, via frivilliga programeller som flyktingar. Det som fick mig att vilja sägadetta var att jag läste en avhandling frånUppsala pedagogiska institution som heter Attstudera i främmande land. Den rev tag i mig.Studenterna i undersökningen vittnar om isolering,utlänningsfientlighet, känsla av underlägsenhet,missförstånd, maktlöshet, förolämpning ochmedvetet provocerande. Är det vi som beter oss pådet sättet? Avhandlingen gällde chilenare ochiranier. Jag vet att detta egentligen inte är vår sak.Det är högskolorna som skall ta ansvaret ochtroligtvis också gör det. Studenterna gör storainsatser. Men det räcker tydligen inte. Problemetmåste göras synligare för att kunna vändas tillmöjligheter.Om vi skall nå en äkta internationalisering måste viäven tänka på hur vi bjuder oss inför andra ländersungdomar, oavsett deras motiv för att studera här.Under nästa riksdagsperiod ämnar jag -- om jagfinns här då -- ta initiativ till att efterlysa engenomgång av hur olika högskolor i landet hanterardetta sitt ansvar.Den andra punkten som är ny i högskolelagen, herrtalman, gäller ansvaret för jämställdhet. Vi har allaklart för oss att det är en svår fråga. Den innebäratt enskilda människor, forskare och lärare måsteomvärdera tidigare ståndpunkter och ändra attitydoch se på saker och ting på ett nytt sätt. De måstekanske också personligen stå tillbaka.Jag skall inte trötta kammaren med att upprepa vadjag sagt om motiven för jämställdhet, ombegreppet jämställdhet, om jämställdhet somkvalitetsfråga och som rättvisefråga, omsituationen i kontra andra ländershögskolor eller om den samhällsekonomiskabetydelsen av att vi tar till vara hela vårt mänskligakapital. Däremot skall jag ge er en insyn i detverkliga livet.Som ordförande i arbetsgruppen för jämställdhet ihögskolans utbildningar och forskning, den s.k.JÄST-gruppen, får jag många brev från kvinnorsom berättar om hur svårt och tungt det är att t.ex.överklaga för att man känner sig vetenskapligt ned-eller felvärderad. Jag skall läsa upp delar av ettbrev.Det står: Du frågar om du får använda minapapper. Naturligtvis, det är just det jag vill. -- Jaghar haft kontakt med henne .--Mitt fall är att en odisputerad man gick före femdisputerade kvinnor. Tyvärr var det bara jag somöverklagade. Jag kan förstå att de andrafyra inte gjorde det. Också jag blev avrådd. Intebara av sådana som ville försvara institutionensanseende, utan även av sådana som ville mig väl.Men det finns också saker jag lärt mig som gått sedan jag överklagade. Det blevplötsligt helt tyst omkring mig. Kolleger slutadehälsa, vände ryggen till för att slippa ta ställning tillom de skulle hälsa eller ej. Jag blev utesluten närdet gällde information. Jag fick inte ens veta omkurser som jag undervisade på skulle läggas ned.Också kvinnliga kolleger, t.o.m. sådana som jagtidigare trott mig vara god vän med, slutade hälsa.Samtidigt måste jag väl ändå säga att det fannskvinnor som stöttade mig. Trots att något beslutännu inte finns i mitt ärende har faktiskt ändå minsituation förbättrats. De flesta har börjat hälsa ochjag känner att stämningen lättat. Men jag tror att vimåste bli mycket mer medvetna om hur svårt det äri sådana här organisationer att gå emot makten närmakten är tydlig och tyrannisk. Därför kanske viockså borde sprida den kunskapen. Kanske är detbättre att inte överklaga, även om du som kvinnavet att du blivit förbigången. Den personliga riskenär för stor -- alltså risken för apati, att man blir sjuk.Själv ångrar jag inte att jag överklagade. Mensamtidigt är min situation speciell: Jag är så gammalatt makten inte kan sabotera min framtid. Den harjag ändå till stor del bakom mig. Jag har ju ocksåett ansvar för studenter och doktorander, ett ansvarför att göra det lättare för dem att få tillträde tilluniversiteten på bättre villkor. Dock menar jag attdet inte är självklart för mig längre att råda en yngrekvinna att överklaga en tjänstetillsättning. I ställetvore det nästan självklart för mig att säga: Gåvidare. Sök andra möjligheter och andra vägar. Villde inte ha dig, acceptera det och gör något annat.Detta, mina vänner, var vad jag ville avsluta medsom ett exempel på jämställdheten i praktiken. Detär därför intresset och stödet från oss i riksdageninte får förtröttas. För er kännedom kan jag berättaatt regeringen beviljade medel på JÄST-gruppens förslag för att göra en nationell förstudieom hur kvinnliga sökandes meriter värderas irelation till hur manliga sökandes meriter värderasvid tjänstetillsättning.Till slut, herr talman, vill jag säga att det är viktigtatt vi här i kammaren fortsätter att följa upp ochaktivt intressera oss för hur arbetet medjämställdheten utvecklas, att vi gör våraförväntningar tydliga och att vi kräveruppföljningar och utvärderingar. Även på lång siktkommer våra ställningstaganden, förväntningaroch beslut att vara de verktyg som män och kvinnorkan luta sig mot i livsavgörande kompetenstvister.Jag har skrivit ett särskilt yttrande. Det innebär attjag personligen kommer att instämma i BjörnSamuelsons meningsyttring nr 37.Allra sist skulle jag till kanslichefen och kanslietmed i spetsen, vilja framföra etttack för ett självklart professionelt arbete under dehär tre åren, och också för det hjärtats värme ochvälvillighet som jag känner att ni har givit oss. 142 ():Herr talman! Jag har stor förståelse för att MargittaEdgren känner sig besvärad av att jag till praktiskttaget kopplar ihop deutbildningsinsatser som har gjorts med det urborgerlig synpunkt, mycket starka moderatautbildningsdepartementet, där det uppenbarligeninte finns något större utrymme för ochcentern.Jag betvivlar inte den uppgift som angående löntagarfondspengarna. fanns det dock pengar. Då behövde vi intelåna i den enorma utsträckning som den borgerligaregeringen har tvingats göra.I september 1992 var folkpartiledaren en av dem som med mest kraft stod uppsom garant för den uppgörelse som innebar att maninte skulle ta dessa pengar från pensionssystemet.Han beklagade i efterhand, när uppenbarligen inteheller han hade räckt till för att klaraanstormningen från Moderaterna.Man skulle kunna uttrycka skillnaden så attFolkpartiet för i stort sett samma nyliberala politikpå utbildningsområdet, men i vissa avseenden gårni ut i efterhand och säger: Vi beklagar.Jag vill ändå säga att har gjort enfin insats på en punkt, nämligen när det gällerjämställdheten. Där har hon också fått fulluppslutning från socialdemokratisk sida.Jag går inte in på de mindre och medelstorahögskolorna. Det kommer att göra.Anf. 143 ()replik:Herr talman! Jag kännermig inte besvärad, inte det minsta. Jag har försöktförklara att den politik som har förts i huvudsakhar gått efter de riktlinjer som vårt parti hadebestämt sig för inför den förraforskningspropositionen. Jag läste högt ur enpartimotion . Jag kan inte vara besväradnär jag nu får vara med om att genomföra precis detpartiet önskade sig vid den tidpunkten.Vi är fyra partier i regeringen. Det är klart att detfinns inslag i detta som kanske hade kunnat varaannorlunda. Men jag vill betona att det rör sig ominslag.Jag tackar för den uppskattning som hela utskottethar visat för den jämställdhetspolitik som vitillsammans har drivit på och gjort tydlig. Jag vill geen stor eloge till alla i utskottet. Där har vi inte vidnågot tillfälle haft avgörande tvister oss emellan.Jag säger av hela mitt hjärta att vi är helt överensom detta.Anf. 144 () replik:Herr talman! Det var ett fint och mycket intressantanförande som höll. På ett parpunkter vill jag dock göra en liten kommentar. Detgäller det mottagande som utländska studenter kanmöta här i , som tog upp.Det visar på vikten av att vi pratar ominternationalisering i dess verkliga betydelse.Tyvärr finns det brister, som såtydligt pekar på. Många viktiga åtgärder måste nogvidtas utanför skolan, ute i samhället i övrigt. Detär inte bara inom grundskola och gymnasieskola.Herr talman! Jag vill beklaga att inte MargittaEdgren har varit mer framgångsrik än vad som ärfallet när det gäller behandlingen av propositionen.Det gäller särskilt jämställdhetsfrågan, viktningenvad gäller underrepresenterat kön och anslagen vadgäller doktors- och licenciatexamina. Där stårVänsterpartiet för en radikalare ståndpunkt än deövriga partierna. och Vänstern liggernära varandra i dessa frågor. Jag beklagar att deövriga regeringspartierna inte vill lyssna påMargitta fullt ut i dessa frågor.Anf. 145 ()replik:Herr talman! När jag förberedde mig för debattentänkte jag på vad och jag varöverens om vid den förra större debatten, nämligenatt vi två skulle föra en mer ideologisk politiskdiskussion. Det jag sade var upplagt utifrån det. Jagblev litet snopen när började sittanförande på det vanliga sättet.Björn tog upp kvaliteten. Om man skallförändra inom institutioner och fakulteter så svårasaker som attityder, värderingar, byte avseminariekultur och pedagogiska metoder behövsrejäla belöningar. Det behövs för att attraherakvinnor att fortsätta. Belöningen kan t.ex. ske iform av viktning. Har man lyckats föra en kvinnafram till doktorsexamen och behålla henne, behövsen rejäl belöning. Vi har för få sådana kvinnor. Detsom tar upp i sin meningsyttringoch som togs upp av JÄST-gruppen går ut på atttillmäta underrepresenterat kön högre vikt. Att deti dag finns majoritet för regeringens förslag sägerinte att det inte kan ändras på sikt.Anf. 146 () replik:Herr talman! Vi ger inte upp på denna punkt,. Jag hade ett avsnitt om kunskapoch kunskapssyn i mitt anförande, med tanke påvad vi var överens om senast. Jag noterar också attMargitta tog upp det i sittinledningsanförande. Jag har ingenting att invändamot det som togs upp där, snarare tvärtom. Jagtyckte att det var intressant med betoningen påpraktiken, erfarenheten som kunskap. I dettasammanhang är det betydelsefullt att ocksåyrkeserfarenhet får inräknas som en merit när mansöker in till högskolan.Anf. 147 ():Herr talman! Jag kommer i mitt anförandehuvudsakligen att beröra de mindre och medelstorahögskolorna. kommer ChristinaLinderholm att ta upp högre utbildning ochforskning i län.Det vi nu debatterar innebär ytterligare ett steg iriktning mot den nationella upprustning inomhögre utbildning och forskning som denna regeringpåbörjade , somutbildningsministern mycket vältaligt har beskrivit.Jag vill säga till och att har tagit aktiv del i detarbetet. Det hade varit glädjande att höra etterkännande från socialdemokrater och vänster häri kväll för att vi har nått långt både i fråga omdimensionering och kvalitetsförbättringar inomden högre utbildningen. Vi får säkert inte höra deti kväll. Vi får säkert inte heller höra det under denkommande sommaren i den valrörelse som nustundar.Det var ju så att vi höll på att halka efter jämförtmed våra konkurrentländer. Det komlarmrapporter från dåvarande UHÄ. Vi hade frånvårt parti, , många motioner som gick ut påatt antalet utbildningsplatser skulle utökas. Mendåvarande regeringen kunde inte prioritera dettaframför andra behov som fanns i statsbudgeten.Den nuvarande regeringen har på ett dramatisktsätt brutit denna trend.Antalet studenter har ökat med . Det nyaresurstilldelningssystemet innebär också etteffektivare resursutnyttjande och kommer attinnebära att antalet studenter kan öka med 5--. Sammantaget innebär detta att hargjort en i modern tid alldeles unik ansträngning föratt snabbt expandera den högre utbildningen. Enmycket stor del av dessa platser har tillkommit justvid de mindre och medelstora högskolorna.Jag kommer då in på en av mina och mitt partishjärtefrågor, vad än och säger, nämligen de mindre ochmedelstora högskolornas roll iutbildningssamhället. Jag har många gångar hört idenna kammare hur socialdemokraterna uttryckersitt missnöje med hur har agerat i dennafråga. säger att ejlängre för de mindre och medelstora högskolornastalan. är det bara socialdemokrater och vänstersom är dessa högskolors riddarvakt. Det är de somkämpar och har kämpat för resurser till de mindreoch medelstora högskolorna. Det är därför på sinplats och kan vara av intresse att ge en mera korrekthistorieskrivning, i stället för den friseradebeskrivning som kommer fram under debatten.Först och främst kan man säga attSocialdemokraterna i regeringsställning gjordemycket litet för de små och medelstorahögskolorna. Genom den nuvarande regeringensagerande har resurserna mångdubblats.Högskolornas roll har lyfts fram på ett helt annatsätt.