prot · GH0993 · 1994-04-21 00:00:00 — Det är bara att konstatera att de boendetvingas vara med och betala de miljarder somklipparna på fastighetsmarknaden tilläts spekuleramed under den socialdemokratiska regeringstidengenom höga räntemarginaler och i många fallnekade och uteblivna krediter för investering i enny bostad.Byggjobbarna får känna av problemen med deonormalt höga byggkostnaderna för de dyra hussom byggdes under den senaste treårigasocialdemokratiska regeringsperioden genom attnyproduktionen stoppat upp och arbetslöshetenökar. Bankerna vågar inte ge krediter eftersom deriskerar att göra förluster om folk flyttar från dedyra husen till de hus som tack vare den nyapolitiken kan produceras billigare.För att bryta denna olyckliga kostnadsspiral var enomläggning nödvändig. Det har hänt en del.80-talets högräntepolitik har ersatts av enekonomisk politik för låga räntor. Räntorna är nude lägsta . Det sänker kostnaderna förboendet både för den enskilde och förstatsbudgeten.Höginflations- och spekulationsekonomin ifastigheter har ersatts av en politik för låg inflation.Inflationen är nu mycket låg, och det har gjortspekulationen i boendet på skattebetalarnasbekostnad helt ointressant.Ett kostnadsdrivande subventionssystem som hargynnat dyrorter och dem som har råd att satsa i lyxoch stora ytor och som ökar statsutgifterna harersatts av ett kostnadsdämpandefinansieringssystem som prioriterar stöd till dennödvändiga normalbostaden, som gynnarkonkurrens och mångfald och som minskar statenskostnader.Subventionsströmmen från boende i glesbygd ochsmåorter till överhettade koncentrationscentra harersatts av ett system som styr i motsatt riktning ochsom ger ett rättvist stöd lika för varje kvadratmeteroavsett var i landet den byggs.Onödiga regler som verkat kostnadsdrivande ochsom gett inflytande åt experter och kreditgivare harersatts av ökade möjligheter för de boende attsjälva påverka både boendets utformning och desskostnader.Generella stöd har minskat och ersatts av merbehovsinriktade åtgärder för att värna de svaga påbostadsmarknaden. När de generellaräntebidragen minskades med 3,4 miljarder kronor1992 ökades bostadsbidragen till desvagaste hushållen med 1,7 miljarder kronor.Lyxsaneringen i ombyggnadsverksamheten harersatts med varsam upprustning, som gör att deboende kan bära större andel avombyggnadskostnaden och bo med rimliga hyroräven efter en upprustning. Genomsnittskostnadenför en renoverad lägenhet har minskat från ca450 1991 till under 200 000 i dag.Tvångströjan på allmännyttan har tagits bort ochersatts av möjligheten för kommunalpolitikerna attavyttra kommunala fastigheter till hyresgästernaoch ta det fulla ansvaret för den kommunalabostadsplaneringen. Det stimulerar den lokalabostadspolitiska debatten i stället för att strypa den.Ett svagare besittningsskydd för hyresgäster harersatts av ett starkare.Hyresgästernas utsatthet på grund av risk förbyggfusk och sjuka-hus-problem har motverkats aven bomiljögaranti i form av en tioårigbyggfelsförsäkring.Herr talman! Exempelsamlingen överomläggningen kunde göras mycket längre, mentiden medger inte detta, och jag stannar därför viddetta.Det är den här inriktningen på politiken som skallfortsätta. Vi skall fortsätta att anpassa boendet tillden ekonomiska verkligheten, för att skapa rimligaboendekostnader för de boende som håller ,och stödet skall prioriteras till nödvändignormalbostad och riktas till dem som bäst behöverstödet. Ett bosparande som ökar valfriheten för deboende och underlättar kreditgivningen skall sättasi sjön. Arbetet med att förbättra boendemiljönskall gå vidare, och boendet och byggandet skallanpassas till kretsloppssamhället. Det är ikoncentrat vad som sägs i betänkande nr 15 sommotiv för avslag på de krav som ställs på enutredning. Vi behöver ingen utredning för att gedessa klara och entydiga signaler till marknaden omframtiden.Herr talman! Jag yrkar därmed bifall till hemställani betänkande nr 15 i dess helhet och avslag påsamtliga däremot stående reservationer utom imom. 18, där jag yrkar bifall till reservation nr 11.Herr talman! Låt mig också något berörabetänkande nr 14.I betänkandet yrkas avslag på de motioner omökade insatser för att stimuleraombyggnadsverksamheten med hänsyn till detbeslut som fattade ochsom innebär att ytterligare 1,5 miljarder kronorsatsas på detta område. Tillsammans har riksdagendärmed satsat för attöverbrygga problemen i byggandet närnybyggnationen har sviktat och det behövs mera avombyggnadsverksamhet.Socialdemokraternas agerande och politik i dettasammanhang är verkligen av märkligt slag. Förstyrkar socialdemokraterna i sin motion under denallmänna motionstiden på ROT-insatser istorleksordningen 2 miljarder. eftermotionstiden tar socialdemokraterna iarbetsmarknadsutskottet initiativ som leder framtill riksdagsbeslutet om de 1,5 miljarderna, ettbeslut som även regeringspartierna ställt sigbakom.Ungefär med riksdagsbeslutet yrkarsocialdemokraterna i bostadsutskottet bifall till sinamotionskrav om ytterligare . Minfråga är vad som egentligen har hänt mellan den 2mars och då betänkandet justerades, somhar gjort att socialdemokraternas bedömning omROT-stimulanser så kraftigt har förändrats attinsatserna behöver mer än fördubblas i förhållandetill vad de föreslog tre veckor tidigare.Detta är inget annat än ett utslag av attsocialdemokraterna i arbetsmarknadsutskottet ochbostadsutskottet inbördes inte är ense om tagen.Om socialdemokraterna i bostadsutskottet inte ärnöjda med regeringens åtgärdsinriktning, vilket juframgick mycket tydligt av , varför, , överlåter de dåtill regeringen och den centerpartistiskearbetsmarknadsministern att utforma dessa förslagoch beslutet? Socialdemokraterna hade ju haftmöjligheten att påverka dessa fullt ut, om de hadevalt att hantera frågan i bostadsutskottet, dit alladessa motioner hade remitterats och därsakbehandlingen skulle äga rum. Det här visar att ivarje fall de socialdemokrater som inte sitter ibostadsutskottet litar mer på än påsina egna ledamöter i bostadsutskottet. Och nuskall tydligen socialdemokraterna ibostadsutskottet visa sin styrka genom att vidhållaförslag som redan är tillgodosedda.Men frågan är allvarligare än så. Detsocialdemokratiska agerandet får svåra följder förbygg- och bostadsmarknaden. Och jag frågar migom socialdemokraterna egentligen vill ha i gångbyggverksamheten. Vill ni verkligen det? Om detär så skulle ni inte agera som ni gör. Ni agerar påett sådant sätt att ni kastar in bygg- ochbostadsmarknaden i en fullständig ovisshet omframtiden. Och inget är allvarligare för dem somtänker starta ett bygge eller satsa på investeringarför framtiden än ovisshet och osäkerhet omstatsmakternas agerande och de regler som skallgälla för byggandet och boendet för framtiden.Vad socialdemokraterna nu gör är att skicka ut enmycket tydlig osäkerhetssignal till marknaden ochbostadssektorn om framtiden om att boendet skallutredas med syfte att dramatiskt förändraregelverket och öka subventionerna. Dessutom gerde antydningar om fagra löften om ytterligarestimulanser och subventioner både till nybyggnadoch ombyggnad, för övrigt löften som aldrig går attinfria i rådande ekonomiska situation för landetmed mindre än att räntor och inflation skjuter fartigen, dvs. att socialdemokraterna tänker åtgärdadagens problem med den politik som haråstadkommit problemen. Det minsta man kanbegära är att socialdemokraterna också förser sinalöften med retroaktivitet fr.o.m. nu för att inteförlama byggandet helt fram till valet.Herr talman! Jag ber att få yrka bifall tillbetänkande nr 14 i dess helhet och avslag på densocialdemokratiska reservationen.(forts. 9 §)AjourneringKammaren beslöt på förslag av förste vicetalmannen att ajournera förhandlingarna till , då statsminister skulle lämna svarpå interpellationerna 107 och 117.Återupptagna förhandlingarFörhandlingarna återupptogs kl. 14.00.7 § Svar på interpellation 1993/94:107 omutvecklingen i RysslandAnf. 12 Statsminister ():Herr talman! Dess värre gäller interpellationen inteenbart utvecklingen i utan också Sverigesroll vid ett eventuellt hot mot de baltiska staternassjälvständighet. Det är i bägge fallen relativtomfattande frågeställningar.Herr talman! har bett mig redogöraför regeringens inställning till utvecklingen iRyssland och för hållning vid ett eventuellthot mot de baltiska staternas självständighet.Dessa frågor har bl.a. jag själv sökt att belysa i fleraanföranden . Ettinterpellationssvar ger knappast tillräckligtutrymme för att på en och samma gång på etttillfredsställande sätt behandla båda dessa frågor.Alltsedan det nya trädde fram somsuverän stat , efter Sovjetunionenssammanbrott och kollapsen för det socialistiskasamhällsexperimentet, har på olika sättstött de reforminriktade krafterna i Ryssland.Därmed menar jag de krafter som vill få till stånden snabb och stabil övergång till demokrati, respektför mänskliga rättigheter, marknadsekonomi ochen samarbetsinriktad utrikespolitik. Det har vigjort bl.a. därför att en sådan utveckling innebärradikalt förbättrade förutsättningar för fred ochfrihet i i dess helhet. Inte minst för denframtida utvecklingen i ochnordvästra är framgången för dedemokratiska reformsträvandena i avmycket stor betydelse.Från början stod det klart att skulle mötasärskilda svårigheter under denna omdaning. Tillnågon del har de sin grund i historia.Ända sedan den stores tid har det pågått eninre kamp i mellan dem som ser sitt landsframtid i en öppenhet för samarbete och utbytemed länderna i väst och dem som tror att Rysslandssärart kräver avskärmning från omvärldensinflytelser.Till det förflutnas arv hör också en osäkerhet omRysslands identitet. är en nationalstat,men med historiskt givna drag av mångnationelltimperium.I huvudsak beror dock svårigheter påden ofattbara vanskötsel och det förnedrandeförtryck som landet utsattes för under den långakommunistiska parentesen -- längre än i någotannat land som härjats av den genomfördasocialismen.Vidden av denna förödelse som dettagenommilitariserade, genompolitiserade ochgenombyråkratiserade system åstadkom har säkertkommit som en överraskning för många i vårt land.Också i denna riksdag fanns det alltför länge entendens att vilja tro att förhållandena iSovjetunionen inte var så besvärliga som systemetskritiker hävdade.Sådana illusioner var inte möjliga för dem sominom självt hade att bryta med det gamlaoch lägga grunden för det nya.För dem var det oftast uppenbart attreformpolitikens framgång skulle avgöras av hursnabbt och radikalt brottet med det gamla kundegöras. var de krafter som spjärnade emoten snabb förändring starka.Detta har kommit att prägla inte minst denekonomiska reformpolitiken, där perioder av starkreformvilja växlat med perioder där detillbakahållande krafterna varit mer dominerande.Det är också detta som gjort att det oftaförekommande begreppet ''chockterapi'' ter sigklart vilseledande och därmed olyckligt sombeteckning på den politik som förts under de senareåren i Ryssland.De problem man brottas med i denekonomiska omställningen i är i förstahand en konsekvens av kommunismens långa ochmörka decennier. I andra hand, om än i långtmindre utsträckning, beror de på den osäkerhetsom funnits i den ekonomiska reformkursen.Men trots att de bromsande krafterna funnits skallvi inte underskatta det som åstadkommits under desenaste åren. Inte minst den omfattandeprivatiseringen har steg för steg omvandlatRyssland till ett samhälle med marknadsekonominsom grund -- med allt vad detta innebär av bättremöjligheter för framtiden.Denna väg måste fortsättas. Rättsstatens ochmarknadsekonomins institutioner måste byggasvidare och successivt förankras i samhället i desshelhet, som statsmakten återupprättasoch ett fungerande socialt skyddsnät byggs upp.Det är t.ex. en trängande nödvändighet med någontyp av arbetslöshetsförsäkring när nu gårin i ett skede av mycket omfattande industriellomstrukturering.Till de avgörande och omedelbara ekonomiskaproblem som måste bemästras hör inflationen. Detfinns knappast något säkrare sätt att destabiliseraoch förstöra ett samhälle än genom hyperinflation.De rika blir rikare som de fattiga blirfattigare, och varje typ av för samhällsekonominkonstruktivt beteende upphör.Hotet om hyperinflation hade jag bl.a. möjlighetatt diskutera vid en debatt med premiärministerTjernomyrdin i . Jagvarnade då för konsekvenserna också föromvärlden av ett som gick mothyperinflation.Premiärminister försäkrade mig dåatt hans regering skulle förhindra en sådanutveckling. Det finns anledning att notera attutvecklingen tyder påatt han avser att fullfölja denna strävan. Detta harockså bekräftats i de kontakter som varit mellanden och liksom vid årsmöteti med den europeiskautvecklingsbanken finns en tendens att i den allmänna debattenfokusera ensidigt på de problem som omvandlingeni möter. Och förvisso är dessa mycketstora. De sociala spänningarna och klyftorna ärpåtagliga, problemen med att avmilitariseraindustrin mycket stora, omvandlingstakten ilantbruket alltför långsam och den laglöshet somföljer i spåren av den gamla samhällsordningenssammanbrott ett växande och allvarligt problem.Trots detta finns det skäl att framhålla dels det somredan uträttats och dels den relativa stabilitet somtrots de politiska spänningarna fortfarandeutmärker reformkursen i den ryska politiken.Den ekonomiska reformkursen fortsätter. Detgäller såväl privatiseringarna som ansträngningarnaför makroekonomisk stabilisering. Det ryskaparlamentet har arbetat i bättre ordning ochmed en fastare vilja till ekonomiskt ansvarstagandeän vad många spådde efter valet i december.Även om de mindre länder som valt en merkonsekvent reformstrategi -- som t.ex. ,Tjeckiska republiken eller -- visar snabbareoch mer uppmuntrande resultat av övergången tillmarknadsekonomi än ännu gör, är ändåkontrasten mellan och de länder som valten mer gradvis övergång påfallande.Ukraina framstår i detta sammanhang som det likatydliga som tragiska exemplet på vad som riskeraratt hända med en ekonomi och ett samhälle somlyssnar till dem som säger att man bör ta ettlångsamt och försiktigt avsked av socialismen.Erfarenheten från olika länder visar entydigt att detenda verkligt säkra resultatet av långsammarereformer är en snabbare tillbakagång.Ansvaret för att staka ut den fortsatta vägen liggerhos president, regering och parlament i Ryssland.För oss är det viktigt att ge dem som arbetar förfullföljandet av de politiska och ekonomiskareformerna i ett så starkt stöd sommöjligt.Det kan göras på olika sätt och på olika nivåer. Låtmig nämna den betydelse jag tror det har att viutvecklar nära politiska och personliga relationermed den nya generation av politiker som växerfram i vårt stora grannland. Här spelar riksdagenoch dess partier en betydelsefull roll.Det vi nu ser är hur det i gradvis skapasde nya ekonomiska och sociala realiteter som gördet allt svårare att se hur en återgång i riktning motden gamla kommandoekonomien -- och därmed envaraktig auktoritär restauration -- skulle kunnagenomföras.Samtidigt är det uppenbart att de demokratiskapartiernas nederlag i parlamentsvalen, tillsammansmed en rad förändringar i maktstrukturen, geranledning till farhågor för framtiden.Det är också tydligt att vi ser en ökad nationalism irysk debatt och en större tonvikt på s.k.traditionella ryska intressen i Rysslandsutrikespolitik.Till en del är detta en naturlig väg. är nation med stolta traditioner som harovärderliga bidrag att ge den europeiskautvecklingen. En rysk vilja att hävda sitt landsställning behöver inte nödvändigtvis ta sig uttrycksom grannarna har skäl att frukta.Från svensk sida vill vi engagera i ettsamarbete som ger landet en fullvärdig roll i det nyaEuropa. Ett allt tätare nätverk av ekonomiska,politiska, sociala och kulturella förbindelser i ettalltmer öppet och integrerat är det främstainstrumentet att trygga stabiliteten och säkrafreden i vår världsdel.I vill vi väva dessa allt tätarenätverk mellan , de baltiska staterna ochnordvästra . Här välkomnar vi särskilt enroll för i linje med denna världstadsbästa traditioner.Pierre ställer i sin interpellation frågan om''eventuella agerande i händelse av en ryskinmarsch i ''. Jag föredrar dock att seproblemet ur ett annat perspektiv.Att det föreligger spänningar mellan ochde tre baltiska staterna är lika uppenbart somförståeligt. Den politiska och ekonomiskafrigörelseprocessen har många sidor, och till dessaskall sedan läggas såväl en säkerhetspolitiskspänning som de problem som reses av de stora nyaryska invånargrupper som decennierna av sovjetiskockupation har fört till dessa länder.Från svensk utgångspunkt är det naturligt att strävaefter att dessa spänningar gradvis kan mildras ochatt ett förhållande av gott grannskap kan etablerasmellan och dess tre nya grannar iÖstersjöområdet. De baltiska staternassjälvständighet är ett lika uppenbart som starktsvenskt intresse, på samma sätt som ett gottförhållande mellan dessa och är det.Våra möjligheter att påverka denna utvecklingskall icke överdrivas. Regeringen har dock strävatefter att utnyttja de möjligheter som i olikasammanhang funnits för att verka i denna riktning.Vi avser att på olika sätt fortsätta det arbetet.Samtidigt vore det naivt att inte inse, att det i detstora finns krafter som inte till fulloerkänt de baltiska staternas självständighet, ellersom kanske ser en möjlighet att utnyttja spänningareller t.o.m. konflikter med dessa för att gynnaandra strävanden.Den rödbruna revanschismen får vi inte blunda för.Den prövar ständigt sina krafter. Och jag tror attdet är viktigt, inte minst för de Rysslandsdemokrater som kämpar mot denrödbruna revanschismen, att det görs klart för allavilka konsekvenser som ett försök att förverkligaens delar av dess politik gentemot omvärlden skulleleda till.Även i den officiella ryska politiken finns ibland entendens att betrakta de baltiska länderna sommindre utland än t.ex. , eller Belgienoch att gentemot dem föra på tal åtgärder som voreotänkbara mot andra länder. Vi har vid någratillfällen funnit anledning att reagera mot sådanatendenser.Det är av central betydelse för framtiden attEuropas stater klart markerar att de tre baltiskastaternas fulla självständighet är lika viktig somvarje annan europeisk stats självständighet, och attvarje tendens till undergrävande av derassjälvständighet kommer att ses som en utmaningmot folkrätten och mot principerna för detinternationella och europeiska samarbetet i desshelhet.Detta gäller också . Det är viktigt att göraklart för dem som måhända skulle överväga atttänka i dessa banor att icke heller skulle stålikgiltigt inför en sådan utveckling.Även om varje situation måste bedömas efter sinaförutsättningar, har jag tidigare här i riksdagenerinrat om vår politik under vinterkrig1939--1940. Då utfärdade vi som bekant ingenneutralitetsförklaring, och vi drogs inte heller in iden militära konflikten.En avgörande skillnad mellan då och ärsjälvfallet den styrka som det internationellasamarbetet fått genom , ESKoch inte minst den europeiska unionen med dessframväxande gemensamma utrikes- ochsäkerhetspolitik. Som medlem i EU vore detnaturligt att aktivt strävade efter att byggaupp en gemensam politik för att stärka de baltiskastaternas självständighet också i situationer dådenna kunde uppfattas som hotad.Jag tror att det är viktigt att den säkerhetspolitiskadiskussionen inte viker undan ens inför svåraproblem som vårt land kan komma att ställas inför.En sådan diskussion tjänar också syftet att införomvärlden klargöra den beredskap inför olikasituationer som finns i vårt samlade politiskasystem.Låt mig säga att jag tillhör dem som har engrundläggande, om än avvaktande, optimism, närdet gäller såväl reformprocessen i somden säkerhetspolitiska utvecklingen iÖstersjöområdet inom den tidsrymd som låtersig överblickas.Det kan inte alls uteslutas att vi kommer att få sehur utvecklingen i bägge dessa avseenden drabbassåväl av bakslag som av kriser och kanske t.o.m. avkonflikter. Men det understryker bara den storavikten av en engagerad, kompetent och väl avvägdsvensk politik inför dessa stora och för oss såbetydelsefulla omvandlingar.Det har tillhört de allraviktigaste uppgifterna för svensk utrikespolitik attgöra vad vi kunnat såväl för att främja en fortsattreformpolitik i som för att stödja de trebaltiska staternas säkrande av sin fullasjälvständighet. Jag är övertygad om att dessauppgifter kommer att kvarstå bland de allra mestcentrala för svensk utrikespolitik under kommandeår.Anf. 13 ():Herr talman! Jag tackar statsministern för svaret.Det var på det hela taget ett statsministersvar, somsades återge regeringens inställning in corpore. Jagskulle kunna tillägga att statsministerns redovisningi dag också i stora drag täcker in vad visocialdemokrater anser om utvecklingen i Rysslandoch om vårt förhållande till och dess folk.Med detta skulle vi kanske ha kunnat avslutadebatten. Men tyvärr har en benägenhetatt följa den bekanta metoden två steg framåt ochett bakåt. Han gör gärna uttalanden som av hansmedarbetare, föga moderat, betecknas som linjetaloch mycket viktiga. Ofta uppstår efter dessa tal ickedesto mindre tolkningstvister och diskussioner.Bakgrunden till mina frågor till statsministern, herrtalman, var ju att han tidigare med olika uttalandensänt ut helt andra signaler än här , som givitupphov till frågor och oklarheter, både här hemmaoch utomlands, om östpolitik. Hansuttalanden om har t.o.m. lett till ettofficiellt skriftligt bemötande av en av UD:s erfarnafolkrättsexperter. Parallellen med det finskavinterkriget ledde tanken fel; militär och moraliskneutralitet blandades ihop.Herr talman! Utvecklingen i är denviktigaste faktorn för vår säkerhetspolitik, och debaltiska folken ligger oss nära både geografiskt ochkänslomässigt. Det är dock tveksamt om någonvinner något på att statsministern själv i privatasoloturer aktivt kastar sig in i den ryskainrikespolitiken, som när deltog iAndreij Kozyrevs valkampanj. Det är likatveksamt om statsministern skall råda den ryskastatsledningen till en ekonomisk politik som hansjälv inte kunnat genomföra i Sverige.Rysslands öde kan bara avgöras av det ryska folketsjälvt. Men vi kan och skall givetvis stödjademokraterna och reformpolitiken.Vilken väg som demokratiseringsprocessen skall taär, som vi vet, ett livligt diskuterat ämne. Det pågårnågot av ett professorernas krig i och Europaoch även här i om inriktningen av den ryskaekonomiska politiken. I självt är bådereformisterna och deras motståndare splittrade omvägvalet. Efter den högerextremistiska ochgammelkommunistiska framgången är detangelägnare än någonsin att komma bort från deförenklade föreställningarna om chockterapi. Valetden och utvecklingen därefter innebarju nomenklaturans och direktörernas revansch.Ryssland genomlever nu en djup ekonomisk ochsocial kris. Folkflertalets levnadsvillkor är usla, ochman känner ett trauma över att ha förlorat ettfosterland och osäkerhet inför vad det nyahemlandet egentligen innefattar. Västländer ärfrikostiga med förmaningar, men njugga medbistånd. får de mottaga de nyrikaryssarnas flyktande kapital. Och harpostkommunismen tyvärr skapat flera obehagligaAl Capone än välbehövliga , herr talman, det är nu som det behövs enintensifiering av reformarbetet. behövs enpolitik för en social marknadsekonomi. Det är judet sociala sönderfallet och den dramatisktsjunkande levnadsstandarden som skapat grogrundför antidemokraternas propaganda ochframgångar.Det var i detta läge som införvärldspressen och ryska regeringsföreträdare medemfas förklarade att ekonomi behövermindre av terapi och mera av chock. Till dettakommer statsministerns uppmärksammadeuttalanden -- utan föregående samråd vare sig medden egna regeringen eller med oppositionen -- omSveriges agerande i händelse av en rysk inmarsch iBaltikum och hans parallell till finska vinterkriget.I dag talar statsminister inte om mera chockoch mindre terapi, och det välkomnar jag. I ställetär, säger han, begreppet chockterapi''vilseledande'' och ''olyckligt''. Det är bra att detblir sagt.