prot · GH0993 · 1994-04-21 00:00:00 — Vi bör ha en säkerhetspolitisk debatt där vikanske river bort ett och annat tabu. Jag har försöktatt göra vad jag kan för attlätta på en del hemligstämplar och öppna en delgamla skrymslen som kanske borde ha öppnatslångt tidigare.Till vill jag först göra ett långtifrån oväsentligt principiellt påpekande. HansGöran företräder två helt olika och logisktoförenliga linjer. Den ena linjen är den kollektivasäkerheten på den globala eller regionala nivån, därden skall omfatta alla. Den andra linjen är denprincipiella neutralitetslinjen -- jag tror det var såhan formulerade sig.Dessa två linjer är icke förenliga. Antingen har mankollektiv säkerhet eller neutralitetspolitik. Dendebatten har med viss frekvens förts i svensk politikunder senare decennier . Jag villinte minst påminna om perioden efterförsta världskriget då de partipolitiska förtecknenvar något omvända.Om jag inte missminner mig var det HjalmarBranting och socialdemokratin som stod för denkollektiva säkerheten. Den dåvarande högern stodför den principiella neutralitetslinjen. Det är inteheller rätt att framställa svensk politik somkonsekvent rätlinjig och aldrig förändrad sedan1860-talet. Det är tvärtom -- målen nationens frihetoch fred och i någon utsträckning ocksånärområdets fred och stabilitet har varit glasklara.Men målen har anpassats tillutvecklingen.Låt mig erinra om kollektivasäkerhet och om nordiskaaktivism. Det må vara rätt eller fel, men inte var detneutralitetspolitik. Steget in i Förenta nationernaefter beskrev man mycket ärligtsom ett avsteg från en principiell neutralitetslinje.Varje tid skall forma den säkerhetspolitik sompassar utifrån de förutsättningar som haratt erbjuda. Det innebär också att det har skett enbetydande förändring i och med att detblockuppdelade har försvunnit. Jag tror attdet var som jag under eninterpellationsdebatt diskuterade detta medGudrun . Mycket av det som sades då stårsig fortfarande.Då hade vi gått från en situation med två block somstod mot varandra. Bara ett enda krig i varmöjligt. Vi visste att det var det stora kriget mellanNATO och , som kunde bli ettkärnvapenkrig. Vi strävade efter att stå utanför.Neutraliteten var det logiskt riktiga. Det är inte allssäkert att den hade lyckats. Vi vet betänkande att denneutraliteten inte var så alldeles principiell.Nu befinner vi oss i en situation då det enda som viegentligen vet är att det krig som var detenda möjliga är alldeles omöjligt, eftersom detblockuppdelade inte finns. Men en lång radandra situationer måste kunna hanteras ochbemästras. Bosnien är det mest tragiska exemplet.Detta ställer helt andra krav på utrikes- ochsäkerhetspolitiskt samarbete . Det ärden slutsats som kan dras av det som har inträffat iBalkan och i f.d. . Vi behöver utrikes-och säkerhetspolitisk samverkan mellan deeuropeiska länderna.Förenklat uttryckt ställde mig fråganom vi glömmer bort världen. Jag hoppas inte det,men jag erkänner gärna att vi under dettadramatiska skede av fundamental europeiskomvandling har koncentrerat oss mycket påEuropa och säkert kommer att fortsätta att göradet. Det hade varit underligt annars. Men låt ossicke glömma världen! Jag håller med det. Att vi har ett speciellt ansvar i ärväl lika självklart som att man i andra delar avvärlden har ett speciellt ansvar för de delarna avvärlden.Jag var härförleden, som nysserinrade om, i . Där bygger man nu uppregionala säkerhetsforum för att ta ett ökatregionalt ansvar för säkerheten. Man kan inte litapå att FN-systemet alltid fungerar eller att det finnsen världspolis i form av den ena eller andra maktensom kommer farande och reder ut problem somman inte kan reda ut själv. Detta sker nu också i deteuropeiska sammanhanget. Av detta blir det ingaeuropeiska arméer. Det är en myt i debatten.Tyskland och , som har gått längst isamarbete och som har hållit på mycket länge, harinte ens lyckats ena sig om en gemensam stridsvagnoch än mindre om en gemensam armé. Jag vill medtydlighet säga att vi i har ettvärnpliktssystem och att jag tycker att det är bra.Det är en tvångslag där svenska män -- och för alldel också kvinnor -- genom totalförsvarsplikten kanengageras för landets försvar. Värnplikten kan baraanvändas för försvar av . Den kan aldriganvändas för någonting annat än detta.Om det blir någonting utöver detta -- och det trorjag -- blir det frivilliga insatser efter separataställningstaganden. Det blir fredsbevarandeoperationer av den typ som vi nu ser i nordisksamverkan i Bosnien som vi kan komma att se iandra delar av och i andra delar av världen.Det är för att förbereda detta bättre som det nubyggs upp strukturer, framför allt av PFP och inågon utsträckning av Västeuropeiska unionen,även om den ligger långt efter. Där skall utrikes-och säkerhetspolitiken i vidare bemärkelsesamordnas och göras mer effektiv inom ramen förden gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.Den är gemensam och utformas i enhällighetmellan medlemsstaterna. Därmed tycker jag att endel av de farhågor som finns borde kunna läggas tillrätta.Jag ber om ursäkt, , tiden tillåtermig inte att fortsätta, men ge mig anledning så skalljag återkomma.Anf. 32 HANS ():Herr talman! Det finns knappast någon svenskpolitiker som har utvecklat frågorna om gemensamoch kollektiv säkerhet så mycket, både praktisktoch teoretiskt, som . Han kunde på ettmycket bra sätt formulera och också ge realitet åtatt en kollektiv säkerhet var väl förenlig med svenskneutralitetspolitik. Detsamma gjorde , i ett mycket viktigt anförande. Han sade attom man skulle gå så långt som man nu är beredd attgöra med den europeiska unionen, skulle det varaoförenligt med den svenska neutralitetspolitiken.Men var en mycket storanhängare av kollektiv säkerhet. Den motsättningsom statsministern försöker finna kan jag inte dela.Den andra frågan som jag vill ta upp gällerenhälligheten. Det är riktigt att det fordras ettenhälligt beslut. Å andra sidan så harministerkommittén varit enig om att om det blirkvalificerad majoritet skall man på alla sätt verkaför att någon avvikande mening inte skall göra siggällande för att hindra det hela. Jag är ganska säkerpå att vi kommer in i ett skede där det här kommeratt utvecklas än mer.Frågan är hur länge ens den bräckliga enighetenkommer att bestå. Men hur som helst är jag ganskasäker på -- framför allt med den inriktning somstatsministern har, om han nu sitter kvar -- att viinte kommer att göra några starkare invändningarpå den här punkten. Faran ligger i att vi har sagt attvi fullt ut ställer upp.Jag skulle gärna se att statsministernkommenterade det den franske EuropaministernAlain Lamassoure sade. Det har jag återgett i mininterpellation. Han säger att en observatörsstatusbara är ett provisorium. måste somEU-medlem gå med i den västeuropeiskaförsvarsalliansen och i militärsamarbetet. Detinnebär att det blir så som vi befarar på grund av attvi inte begärt något undantag, vilket borde ha skett.Anf. 33 ():Herr talman! Många människor i vill inteatt svenska folket och skall delta i ettförsvarspolitiskt samarbete där det finns kärnvapenmed. Vi är många som är väldigt oroliga över attutvecklingen ter sig så obeveklig. Vi är rädda att blilurade genom formuleringar som att Sverigefortsättningsvis kan vara alliansfritt. skallvi ställa upp på att utveckla ett gemensamt försvar.Är det verkligen möjligt för oss att bli medlem i enunion, utarbeta detta gemensamma försvar ochsedan när allt skall börja fungera säga: Nej, niandra får göra detta. Vi skall inte vara med.Jag tror inte att man kan göra så. Det stämmer interiktigt med det svar som statsministern gav till HansGöran , att vi inte har till avsikt att bromsaom andra länder vill gå vidare.Jag har här ett betänkande från Europaparlamentetfrån där det står att parlamentetbifaller -- -- -- om alla ansökarländer efter derastillträde aktivt och konstruktivt deltar iutformningen på lång sikt av en gemensamförsvarspolitik som med tiden skulle kunna leda tillett gemensamt försvar.Hur kan vi aktivt och konstruktivt delta, om visedan inte skall vara med?Vidare står det att parlamentet bifaller -- -- -- ombefolkningarna i ansökarländerna delar denuppfattningen att en gemensam utrikes-, säkerhets-och försvarspolitik är i deras egetsäkerhetspolitiska intresse och att en sådan politikär en oundgänglig, nödvändig beståndsdel av eneuropeisk union.Om det är en oundgänglig, nödvändig beståndsdeli en union, hur kan vi då gå med i den unionen ochsedan säga att vi inte skall vara med? Jag tycker inteatt det stämmer.Jag delar uppfattning att viborde ha ansökt om undantag. Jag stärks i denuppfattningen av det som står i protokollet om attparlamentet bifaller -- -- -- om alla ansökarländernautan inskränkningar är villiga till att övertaunionstraktatens bestämmelser om utrikes- ochsäkerhetspolitiken. Man erkänner att ochde andra har speciella kvaliteter och speciellräckvidd i sin säkerhetsstatus. Man må ta hänsyn tilldet i medlemskapsförhandlingarna, står det. Menvi har inte förhandlat om det. Om nuEuropaparlamentet erkänner att vi har speciellavillkor som man skulle kunna ta hänsyn till, tyderdet på att vi borde ha tagit upp detta iförhandlingarna.Man kräver att det under förhandlingarna skallföras en intensiv dialog mellan å ena sidan unionensinstitutioner och å den andra sidanansökarländerna om utvecklingen av en gemensamutrikes- och säkerhetspolitik.Har någon dialog över huvud taget förts underförhandlingar om utvecklingen avsäkerhetspolitiken? Jag har inte uppfattat att dethar förts någon sådan dialog. Det verkar som att vihar skjutit säkerhetspolitiken åt sidan, den har intevarit med i förhandlingarna. Det stämmer interiktigt med vad jag uppfattar att man i parlamentetoch i EU tror att vi egentligen tycker. Det svenskafolket är inte övertygat om att det är en nödvändigbeståndsdel, att det är bra för vår säkerhetspolitik.När statsministern i olika sammanhang deklareraratt vi från början helt och fullt kan vara med ochaktivt delta, tolkas det olika. Jag var språklärareinnan jag hamnade i det här huset. När jag läser attvi i full omfattning och utan förbehåll kan delta,kan inte jag och många med mig tolka detannorlunda än att vi och statsministern avser attSverige skall vara med i det gemensamma försvaretfullt ut.Statsministern kanske skall passa på att riva bortdetta tabu och före folkomröstningen tala om attavsikten med medlemskapet i unionen är att vikommer att bli medlem fullt ut i dettaförsvarspolitiska samarbete.Anf. 34 ():Herr talman! När vi har farit runt och talat omSveriges blivande medlemskap har det förtsdiskussioner om dessa saker. Man ställer frågor tilloss om hur vi ser på detta. Jag har i de samtalenutvecklat det som jag anser vara den officiellasvenska alliansfriheten, som har bestämt,syftande till att kunna vara neutral i vårtnärområde. Jag har sagt att vi inte med deförutsättningarna kan gå med i den västeuropeiskaunionen. Då säger folk att det är helt nya signaler.En ledande fransk politiker säger till mig att manfrån det svenska fåttbeskedet att det knappast kan anses hållbart att ilängden stå utanför den västeuropeiska unionen.Det är sådana besked jag får.Vi kan också ställa frågor via våra vänner nere iEuropa och när vi är ute och reser. Då säger mantill mig: Din skyldighet som svensk socialist är attfara hem och tala om för det svenska folket att detär nödvändigt. Det är mitt uppdrag. Jag säger attjag inte tänker göra det. På den grunden är jagoense med dessa socialister -- om de nu ärsocialister.Jag ställde ett antal frågor till statsministern somhan undvek att svara på. En fråga är: Om vi skallha en folkomröstning om medlemskapet i engemensam försvarsunion i , kan vi då lämnaen röstsedel med ja och en röstsedel med nej tillsvenska folket? Vi har ju sagt att den möjlighetenskall finnas. säger man att vi inte skallhindra utvecklingen. Säger svenska folket nej tillett gemensamt försvar, måste vi också fullfölja detoch i ministerrådet säga nej, såvitt jag förstår. Dåkan vi inte lova att inte hindra det, eftersombeslutet skall var enhälligt.Jag har en lång rad frågor som det naturligtvis intefinns möjlighet att nu ta upp. skall inte varamed i några gemensamma kärnvapenstyrkor, sägerCarl Bildt. Det är bra. Jag började min politiskakarriär genom att kämpa mot högernsom ville ha svenska kärnvapen, görakärnvapenprov i övre och vara med iNATO. är de flesta i svenska högern tacksammaför att vi tog den fighten. stodförhoppningarna till en ökad militär styrka som denenda vägen till säkerhet.I fråga om militärpakten 1987 står det faktiskt att kärnvapen är en viktigdel av VEU:s militära strategi. Tycker attdet är bra att det står där?Anf. 35 ():Herr talman! Jag tyckte när jag hördestatsministerns beskrivning av historien i det förraanförandet att det var klart att man måste anpassasäkerhetspolitiken efter omständigheterna. Mensom sade tidigare ärneutraliteten ingenting nytt. Vi har en mycket långsådan tradition här i Sverige.Jag får det intrycket av statsministerns redovisningatt vi nu har nått den punkt där vi inte kan varaneutrala. Det är inte heller ändamålsenligt att varaneutral eller alliansfri. är det bara samarbetesom gäller, och då gäller det även på detsäkerhetspolitiska området. Vi kan inte längre talaom vare sig alliansfrihet eller neutralitet.Det är också litet symtomatiskt att statsministernlängst ned på s. 5 i det skrivna svaret erinrade omatt formuleringen ''skall syfta till neutralitet ihändelse av krig'' inte längre används utan harersatts av andra. Här har man under de senare årensuccessivt hållit på och ändrat i formuleringarna.Men detta är inte bara en formuleringsfråga. Det ären fråga med reell innebörd.Jag drar slutsatsen att statsministern tycker att detinte längre är relevant att vara neutral elleralliansfri. Då undrar man över konsekvensanalysenoch över att andra toppolitiker hävdar att om vi ärmed i Europeiska unionen skall det fortfarandevara möjligt för oss att vara alliansfria och neutrala.Det är detta som jag vänder mig emot, för jagtycker inte att det riktigt håller. Men jag tycker borde kunna fortsätta att vara alliansfri. Mensom utvecklingen är inom Europeiska unionen medanledning av förstår jag inte kan det.Jag skulle gärna vilja ha svar på frågan om det ärmöjligt för försvarsindustrin att bygga ut ettsamarbete och fortfarande hävda att man är neutraloch alliansfri.Anf. 36 Statsminister ():Herr talman! ber jag att få börja med IngelaMårtensson, annars blir det samma elände somförra gången, att jag inte hinner med på slutet.Jag återgår då till diskussionen om detförsvarsindustriella samarbetet. Vi går tillbaka itiden. Låt mig erinra om deltagandei motståndet mot en svensk atombomb. På 50-talethade vad vi kan kalla en nationellsjälvförsörjningsdoktrin som gällde alla typer avförsvarsmateriel. Den var grundad ,krigsårens, erfarenheter. Den inkluderade till ochmed relativt avancerade planer på ett svensktatomvapen. Vi byggde upp en flygindustri där viskulle tillverka varje form av elektronik,flygmotorer, allt, alldeles själva. Det fannsingenting vi inte skulle kunna klara själva.Det insåg vi var varken möjligt ellernödvändigt. Gradvis har det skett en förändring. Viär mer inriktade på att kunna köpa försvarsmaterielfrån andra läner och därmed också på att kunnasälja till de andra länder som inte anser att de harmöjlighet att bygga upp en helt nationellförsvarsindustri på varje punkt. Vi har ett ökatförsvarsmaterielsamarbete på den industriellanivån. Det tycker jag är naturligt. Det är en del avden industriella integration och det industriellasamarbete som sker när det gäller varje annan formav produkter. Skillnaden i grunden mellan enmilitär lastbil och en civil lastbil, en militärradioapparat och en civil radioapparat är alltmindre i förhållande till vad den var tidigare.Har detta då någon betydelse för våra möjligheteratt vara alliansfria, vilket var fråga? Mitt svar på den frågan är igrunden nej. har under hela den tid somvi har upprätthållit ganska mycket självförsörjningi fråga om försvarsmateriel icke haft denna politik,utan importerat t.ex. stridsflygplan ochstridsvagnar. Ubåtar har inte varit aktuella. Ingenhar kommit på att ifrågasätta Schweizutrikespolitiska orientering för den sakens skull.Hur man tar fram försvarsmateriel och hur mansedan använder dem är fundamentalt olika saker.Sedan finns det vissa undantagsområden där vi harett intresse av att bibehålla en nationell kompetens,därför att vi inte tror att vi kan få tillgång till detbästa från andra länder. Men det är delvis separatmateria.Med detta var halva tiden förbrukad. Jag ber redanom ursäkt för det jag inte kommer att hinna med,men försöka duger.Jag vidhåller, , att det finns enprincipiell motsatsställning mellan en striktneutralitetspolitik och kollektiv säkerhet. Jag troratt faktiskt uttalade detta med storkraft också när vi gick in i . I denmån stadgan och säkerhetsrådet så krävde var viberedda att överge vår neutralitetslinje. Sedan komvi att använda begreppen på ett mer lösaktigt sättunder åren. Men man kan inte vara anhängare avbåde ett mycket strikt system för kollektivsäkerhet -- för i den kollektiva säkerheten ligger attäven vi är beredda att underkasta vår egen säkerhetandras kollektiva avgöranden -- och en striktneutralitetspolitik, där vi ställer oss utanför varjeform av samarbete eller gemensamtbeslutsfattande. Man får välja väg. Vi har iblandvarit litet vacklande i detta vägval. är vägvaletnågot tydligare än det har varit tidigare.I utvecklingen av samarbetet inom den europeiskaunionen är det enhällighet som gäller. De reglersom refererade gäller inte dedelar av som rör det utrikes- ochsäkerhetspolitiska samarbetet. Där ärenhälligheten mycket tydlig.Det finns, vilket erinrade om, olikapolitiker i olika delar av som tycker mycketolika saker. Så är det. Det är väl charmerande attdet är så. Det vore mycket tråkigt om motsatsenvore fallet.Alain Lamassoure, den franske Europaministern,är en förnämlig man. Han har sina åsikter. Det finnsmånga andra som har andra åsikter. Men vårt egetdeltagande är det vi som beslutar om. Vi har ocksåatt besluta om på vilket sätt som vi skall delta i ochfölja arbetet i den västeuropeiska unionen. Dethandlar mycket om fredsskapande ochfredsbevarande verksamhet. Den prognos -- jagskall inte gå längre än så -- som jag har uttalat i detsammanhanget är: Nej, vid medlemskap kommeralliansfriheten in, men observatörskap har vi ettstarkt intresse av.Jag skall, , litet lätt berörakärnvapnen och Haagplattformen, som nämndesav . Det är riktigt att kärnvapnen harspelat en mycket central roll i hela den västligaförsvarsdoktrinen under den blockuppdeladeperioden. De finns fortfarande kvar. Man har intetagit bort kärnvapnen ur sin försvarsdoktrin. Menlåt mig uttala den personliga prognosen attkärnvapnens betydelse är i starkt avtagande. Detfinns både politiska och tekniska skäl till detta. Detär ett brutalt, rått och relativt osofistikerat vapen,som egentligen är mycket svårt att använda ocksåmilitärt. Vi kommer att se kärnvapenstyrkorsuccessivt försvinna i alla länder som bedriver enrationell försvarspolitik.Sedan finns , och vadde nu kan heta kvar som potentiella kärnvapenhot.Men det är egentligen ett separat problem. Vi kaninte dras in i något europeisktkärnvapensamarbete, för ett sådant är jagövertygad om att det inte kommer att bli.Vi har alldeles självklart förhandlat om utrikes- ochsäkerhetspolitiken. Det resulterade bl.a. i detgemensamma uttalande som gjordes avkandidatländerna och EU-staterna den 21december . Det är alldeles självklart attdet har förts en mycket djupgående utrikes- ochsäkerhetspolitisk dialog mellan och de olikastaterna som ett led i denna process. Det har ocksålett till slutsatserna att vi har ett starkt intresse avatt delta i utformningen av den europeiskapolitiken, inte minst att ge den en tydlignordeuropeisk dimension. Det innebär inte att viger upp den militära alliansfriheten. Det innebärinte heller att någon har ställt krav på oss att ge uppden militära alliansfriheten. Skulle den frågannågonsin uppkomma är det riksdag ellerfolket i en folkomröstning, där kommer in, som skall fatta detavgörandet.Anf. 37 HANS ():Herr talman! Det är just på punkten om denkollektiva gemensamma säkerheten som Sverigehar gjort ett uttryckligt undantag när det gäller debeslut som kan fattas av . Men dåsäger vi klart och tydligt ifrån. gör vi undantag.Men här gör man inte klart hur det skall förhållasig. Det är den stora skillnaden.Vad är det som är viktigt? Jo, FN bygger påuniversalitetsprincipen. Europaunionen byggerinte på ett allomfattande europeiskt samarbete.Det är en västeuropeisk allians. Det är på den härpunkten svagheten i statsministerns argumenteringkommer fram, nämligen att vi kommer att hamna iden situation som den franske EuropaministernLamassoure sade. Jag har förståelse för attstatsministern inte kommenterar det uttalandet,vilket faktiskt leder oss in i detta västeuropeiskaförsvarssamarbete.Vad sedan gäller frågan om enhälligheten vill jagfrån en juridisk kommentar i Svensk Juristtidningåterge följande: ''Enligt en särskild förklaring omomröstning i samband med den gemensammautrikes- och säkerhetspolitiken är man enig om attmedlemsstaterna, vad beträffar rådsbeslut somkräver enhällighet, så långt möjligt skall undvikaatt hindra ett enhälligt beslut, om en kvalificeradmajoritet för ett sådant beslut föreligger.'' Det ärockså den ståndpunkt som gäller.Statsministern måste studera detta närmare. På denhär punkten har man gjort ett klart misstag när maninte har begärt undantag. Det gjorde Danmark.Också två andra länder har reagerat, nämligenGrekland och . Här har danskarna gjort rätt.Varför har de gjort på detta vis? Jo, av den enklaanledningen att de inte vill delta i denförsvarsallians som byggs upp via VEU.Herr talman! Statsministern har sagt att vi intebehöver bekymra oss så mycket omatombeväpningen i och . Omdet nu är på det sättet -- vilket jag anser varaklarlagt -- att vi får ett framväxande europeisktförsvar som kommer att innehålla en fransk ochkanske en brittisk kärnvapenkomponent, är vi innei ett försvarssamarbete där en eller två makter harkärnvapen.Detta anser jag inte vara förenligt med den svenskaståndpunkten, som på denna punkt är ovillkorlig,nämligen att vi inte skall ha egna atomvapen. Enkonsekvens av detta är självfallet att vi inte hellerkan delta i försvarsstyrkor med andra länder somhar kärnvapen.Anf. 38 ():Herr talman! Det går litet trögt att få svar på allafrågor. Jag ställde frågan om vi vid en svenskfolkomröstning om medlemskap i ett gemensamteuropeiskt försvar kan välja alternativet nej och omdetta går att kombinera med vårt löfte itillträdeseakten att vi inte skall hindra utvecklingenmot ett gemensamt försvar i . Det är alltsåförenliga ståndpunkter, om jag förstodstatsministern rätt. Det tycker jag är ett väsentligtbesked.Sverige ansluter sig ju till ståndpunkten iMaastrichtavtalet att VEU är unionensförsvarskomponent, eller något liknande, om jagminns rätt. Det står i en paragraf. Också detta harvi skrivit under på. Sedan har givetvis VEU sina''plattformar'' och sin strategi, där man beslutat omvissa dokument.Nu säger statsministern: är traktat som mankan ha en viss prognos om vad de kommer att ledatill, men personligen har jag uppfattningen att t.ex.England och kommer attavveckla sina kärnvapen, därför att de äroanvändbara.Detta är ett återkommande dilemma. Det står enmängd saker i , och det står enmängd saker i ''plattformar'' och dokument som harkaraktär av traktat, och så skall det plötsligt intetillämpas. På punkt efter punkt kommer vi tillbakatill detta problem. Det är litet konstigt att anslutasig till formuleringar som inte skall tillämpas.Det sägs klart ut av VEU:s generalsekreterare att VEU skall kunna handla på egen hand,om det finner det nödvändigt, utan att FN och ESKfattar något beslut. Man skall kunna intervenerasåväl inom som utanför kontinenten om vitalaintressen för medborgare hotas. TyckerCarl Bildt att det är ett bra uttalande?Det är givetvis sådana frågor som vi kommer attupprepa.