prot · GH09104 · 1994-05-16 00:00:00 — Jag är glad attkunna konstatera att vi på denna punkt kunnatinfria eller är på god väg att infria våra högt ställdamål i regeringsdeklarationen.Eva pekar dock på ett problem somdelvis är en effekt av denna utveckling, nämligenatt människor som tidigare gjort en betydelsefullinsats i vården plötsligt finner att deras tjänster intelängre efterfrågas.Vårdsektorn är i detta avseende inte unik.Arbetslösheten har tyvärr ökat i de flesta sektoreroch branscher under senare år.Regeringen satsar innevarande budgetår drygt 37miljarder kronor på olika arbetsmarknadspolitiskaåtgärder för att söka återföra dem som drabbas avarbetslöshet till arbetslivet. Regeringen får -- trotsdenna satsning -- ibland kritik för att den inte görtillräckligt. I dagens arbetsmarknadsläge är detnaturligtvis lätt att argumentera för krav påytterligare åtgärder. När man kritiserar regeringenför att den inte gör tillräckligt för de arbetslösa börman dock vara medveten om att ingen tidigareregering har satsat tillnärmelsevis lika mycketresurser på arbetsmarknadspolitiska åtgärder somden nuvarande.Det finns olika sätt att utformaarbetsmarknadspolitiska åtgärder riktade mot denkommunala sektorn. Som exempel vill jag nämnaden verksamhet som berivs avlänsarbetsnämnderna. Den syftar bl.a. till attåtgärda sysselsättningsproblem där dessa uppstårgenom insatser anpassade efter regionala ochlokala förhållanden och förutsättningar.Många offentliga arbetsgivare har på så sätt fåttmöjlighet att -- i samarbete medlänsarbetsnämnden -- utarbetasysselsättningsstrategier anpassade såväl efter deegna behoven som efter verksamhetens specifikakaraktär och förutsättningar i övrigt.Länsarbetsnämnderna har i detta arbete framförallt kunnat bistå med utbildningsinsatser av olikaslag. Som exempel på landsting där samarbete medlänsarbetsnämnden bedrivits kan nämnaslandstinget i , ochlandstingen i Gävleborgs- respektive Skaraborgslän. Länsarbetsnämndernas insatser har -- enligtmin mening -- inneburit att många arbetstillfällensom varit i farozonen i landsting och kommunerkunnat räddas kvar i verksamheten.I är det förhållandevis ovanligt medöverbeläggningar på sjukhus, men det senaste årethar vi kunnat se att det på vissa sjukhus, bl.a. iStockholmsregionen, förekommitöverbeläggningar på medicinklinikerna. Dessa harinträffat framför allt under de stora helgerna -- nusenaste under jul- och nyårshelgen.Det finns ofta naturliga förklaringar till attöverbeläggningar uppstår. Min bedömning är att demånga gånger beror på felbedömningar ivårdplaneringen på sjukhusen och inte på bristanderesurser, vilket ofta hävdas.Det finns dock tecken som tyder på att allt flerpatienter, framför allt äldre människor, söker sig tillsjukhusen för vård och behandling.I har vi en hälso- och sjukvård för de äldresom innebär att vårdbehoven -- så långt det ärmöjligt -- skall tillgodoses i den öppna vården. Desom inte är i behov av sjukhusvård men sombehöver service och omvårdnad skall kunna få sinabehov tillgodosedda antingen inom ramen förhemsjukvårdens och hemstjänstens insatser iordinärt boende eller inom de särskildaboendeformerna för service och vård. Uppgifternaom ökad beläggning av äldre på våra sjukhus kantyda på brister i vårdkedjan för dessa patienter.Husläkarsystemet innebär en avsevärd förstärkningav primär- och öppen vård. Härigenom kommersjukhusen att avlastas en del av de patienter som söker sig till den slutna vården.Husläkarsystemet är dessutom -- genom denkontinuitet i vårdinsatser som husläkaren kanerbjuda -- särskilt väl lämpat för de äldresvårdbehov.Husläkarsystemet är dock -- på kort sikt -- ingenlösning på problemen med överbeläggningar påsjukhusen. För att bringa klarhet i den uppkomnasituationen har regeringen därför gettSocialstyrelsen i uppdrag att, i samråd medLandstingsförbundet och , kartlägga detmedicinska omhändertagandet och omvårdnadenav framför allt de äldre. Kartläggningen kommeratt överlämnas till regeringen i övermorgon.Anf. 90 ():Herr talman! Först vill jag tacka försvaret, även om jag tycker att det har tagit på tokför . Det är oacceptabelt att ettinterpellationssvar skall behöva dröja tio och enhalv vecka. har dock förklarat detta,och vi har också talats vid per telefon. Men jagtycker fortfarande att det har gått alldeles för långtid.Interpellationen är ställd med anledning av detanförande som statrådet höll här i kammaren undervälfärdsdebatten . Av svaret attdöma är frågorna lika aktuella som då.Det reformarbete som åberopas i stor utsträckninggäller valfrihetstanken, och husläkarreformenåsyftas. Om denna reform har det sagts mycket idenna kammare, men kanske ännu mera ute blandpatienter och personal på vårdcentraler ochsjukhus. Jag har litet svårt att förstå varför man såenvetet håller fast vid husläkartanken i stället förvid en egentlig valfrihet, där man har en betydligtstörre möjlighet att fritt välja vårdcentral ochläkare.Många ser husläkarsystemet som en begränsning avvalfriheten. Riktig valfrihet för mig är enprimärvård knuten till vårdcentralerna där olikavårdgrupper samverkar.Jag skall nu ha litet synpunkter på Bo Könbergssvar på min interpellation. sade bl.a.att genom husläkarreformen får alla invånare i vårtland en lagstadgad rätt att välja sin egen husläkare.Det är ingen rätt. Man får en skyldighet att väljahusläkare. På den förfrågan jag fick svarade jag attjag ville ha min vårdcentral som husläkare. Men tji,det fick jag inte. Jag fick minsann rätta in mig iledet. Jag fick en läkare som jag aldrig har hört talasom.Jag tycker att det är litet skarpt att säga att mannyligen har ifrågasatt genomförandet avvalfrihetsreformen genom det beslut som fattadeshär i . Det beslutet gällde faktiskt att manskall avveckla husläkarlagen och ge landstingenrätten att bestämma i dessa frågor. Det tycker jagär positivt.Dessutom talas det mycket om att de privataalternativen har varit för få. Jag tycker att det oftaär många olika verksamhetsformer som måstekunna bedömas. Om man skall ha privat ellerkooperativ verksamhet eller bedriva verksamhet it.ex. stiftelseform måste man göra en bedömning avvad som är bäst, billigast och effektivast förpatienten. Detta måste vara avgörande för oss --inte att verksamheten helt och hållet skall varaprivat.Sedan kommer man också in på frågan ometableringsfrihet för privatpraktiserande läkare ochsjukgymnaster. Merkostnaderna bara förStockholms läns landsting är 150 miljoner kronor.Dessa pengar måste man ta från något annat inomsjukvårdens område. Jag tycker att det är mycketolyckligt att man så envetet fortfarande vill hadenna etableringsfrihet.Bo Könberg kommenterade frågan omoperationsköerna. Jag håller med om att det harskett mycket, inte minst när det gällervårdgarantin. Men det beror också på att man harinfört olika ekonomiska styrsystem för att på så sättöka produktiviteten. Utan statliga resurstillskottkan man inte driva samma verksamhet i detoändliga. Jag vet också att minskade resurser ledertill ökade köer på icke vårdgaranteradeoperationer. Det har jag åtskilliga exempel på.Helhetssynen och påståendet att regeringensförslag till husläkarreform skall förstärkaprimärvården ytterligare har vi onekligen helt olikauppfattning om. Jag tycker att det är en helt felorganisation som den borgerliga regeringen ändåfortsätter att vilja driva.Husläkarna tar alltför mycket resurser. Det bliringa pengar kvar till omvårdnaden, som hamnar iskymundan. Det ger en dålig service. Det har gjortsåtskilliga enkätundersökningar, både i Stockholmsläns landsting och i landet i övrigt, som påvisatsämre tillgänglighet med detta system vad gällerkontakter per telefon osv. Man har imånaden på sig att ringa för att få tag på sinhusläkare, om kontakten inte är knuten till envårdcentral.Vidare säger att sjukhuset för mångamänniskor symboliserar trygghet, närhet ochkontinuitet. Det ställer jag upp på i mångt ochmycket. Men pekar ocksåpå att det finns tecken på ökade överbeläggningar,särskilt på medicinklinikerna. Det måste tas påstort allvar att detta ökar. Är det så, att man intevill gå till sin husläkare utan i stället går tillakutsjukvården, måste det väl ändå ses som ensignal på att det är något som inte fungerar och sominte är riktigt bra.Husläkarreformen har fått ta alldeles för mycketresurser. Det utarmar primärvården, och det är detsom är vår oro för framtiden. Jag tycker inte gjort något på det området.Anf. 91 ():Herr talman! Även jag ber att få tacka för svaretpå min interpellation. Jag konstaterar att jag ocksåväntat på svar. Jag blev t.o.m. tvungen attåter lägga fram interpellationen. Det gick nämligeninte att åstadkomma en gemensam tidpunkt. Jaginstämmer också i påpekanden attproblemen tyvärr inte försvunnit , så attvi skulle ha kunnat lägga frågan helt åt sidan. Dethar i stället fyllts på med rapporter utifrån landet.Herr talman! Innan jag går in på de frågor som jagsjälv ställt, skulle vilja kommentera även en del avdem som tar upp.När det gäller valfrihet och etableringsfrihet är dekonsekvenser som etableringsfriheten fört medoerhört allvarliga. I eget gamlalandsting, kan man konstatera att den icke-budgeterade kostnaden på halvårsbasis rörsig om extra -- på helårsbasis200 extra. Därtill kommer dentidigare ersättningen till privat alternativ på 100miljoner kronor. Dessa , påhelårsbasis, utgör ungefär samma storlek ibesparing som akutsjukvården i måstegöra . Etableringsfrihetenför privatläkare leder till en sämre akutsjukvård fören större andel stockholmare, vilket är mycketallvarligt.Bo Könberg fortsätter att upprepa hur många flerfördelar husläkarsystemet har vad gällertillgängligheten. Jag har faktiskt fått rapporter frånbåde och några fler håll, vilka påvisarförsämrad tillgänglighet. Ett färre antal personersvarar nämligen i telefon, när man ringer och vill hakontakt, jämfört med när man ringer envårdcentral. På en vårdcentral finns det ju alltidnågon i receptionen eller någon som hartelefonmottagning.Herr talman! För att avsluta husläkardelen i dennadebatt skulle jag vilja höra vad som tillkommit efterdet att interpellationen lämnades in, vad gällerbeslutet om att upphäva husläkarlagen. Det är jagmycket intresserad av.Vänsterpartiet stödde faktiskt regeringens förslagom , inte till husläkare klart ochtydligt uttryckt men till andra angelägna ändamålinom vården. Vi anser nämligen att det finns enfaktisk resursbrist. Jag är mycket intresserad av atthöra vad som har hänt med dessa pengar. Vart har de gått? Till vilka landsting harde gått? Hur kommer detta att göras? Jag hade settfram emot att få några rader om det i det skrivnasvaret, eftersom det inte fanns med i bilden när jagskrev interpellationen. Det fanns däremot med ibilden när skrev svaret.Herr talman! Vad gäller arbetslösheten blandvårdpersonal skriver långt och mycketom vilka insatser som regeringen gör motarbetslösheten och vilka insatserlänsarbetsnämnderna gör. Det är riktigt, men det äratt beklaga att arbetslösheten ökat. På andraområden, exempelvis inom industrin, kan manskylla på den internationella ekonomin ochlågkonjunktur ute i osv. Men finns detlågkonjunktur inom sjukvården? Kan vi verkligenskylla ifrån oss? Det är ju vi själva som genompolitiska beslut har åstadkommit avskedanden ochvarsel om uppsägningar av sjukvårdspersonal. Barai har omkring 6 000 personer fått gå,sedan den borgerliga majoriteten tillträdde iStockholm. Detta faktum kan man ju inte skylla påden allmänna arbetslösheten. Jag har svårt att inseresonemanget i svaret om effektiviseringen inomsjukvården. Det anses ju över allt attvårdpersonalen behövs.Jag skulle också vilja ta upp en bifråga, en frågasom bl.a. lyft fram, nämligen hurvårdpersonal som kritiserar nedskärningarnainte vågar träda fram. I vissa fall när personalengjort det har den nämligen fått kraftiga sanktioner.I vissa fall har man också tvingats gå från sina jobboch söka sig till andra arbeten. Det skulle varaintressant att få en kommentar på det.Herr talman! Vad gäller frågan omnedskärningarna generellt har jag redan varit innepå situationen i . I är dettyvärr inte bättre -- som man kunde hoppas -- utandär rör det som som skallsparas . Det går ju inte att göra utan att vårdenförsämras. Det går inte med effektiviseringar,vilket man har prövat.Herr talman! Jag fick ett nytt exempel förra veckannär jag var i . I sjukvårdsdistriktskall det sparas ,med en befolkning på 42 000 personer. Jag vill dålyfta fram att det inte bara gäller den rentmedicinska omvårdnaden, utan i det fallet, och påfler håll i landet, gäller det även kringresurserna,dvs. de paramedicinska insatserna, där kuratorer,arbetsterapeuter sjukgymnaster osv. gör ettväsentligt arbete för att underlätta för patienternaatt skrivas ut. Där skall då nedskärningen ske medhälften av de insatser som finns på denparamedicinska delen. Detta skall ske trots attexempelvis kuratorer kunde påvisa att det förelågen ärendeökning på . Jag ärmycket tveksam till hur det kan hävdas att dessanedskärningar kan göras genom effektivisering ochstörre produktivitet. Det handlar ju om enförsämrad vård, och det tycker jag att Bo Könbergoch regeringen borde kunna instämma i.Anf. 92 Statsrådet ():Herr talman! Vi alla tre tycks vara överens om attdet är bra om interpellationssvaren kan kommasnabbare än de gör. För dagen kan väl dendiskussionen därmed vara avslutad.Låt mig ta upp några av de tyngsta synpunkter somSylvia och tagit upp, somjag uppfattade det, nämligen om bristerna i svensksjukvård och vad som gjorts åt bristerna samt omekonomin och arbetslösheten.Svensk sjukvård har ju hög kvalitet ochgott innehåll. De flesta bedömare, både inhemskaoch utländska, har nog varit överens om att detförstås även i denna goda verksamhet har funnitsbrister. Dessa brister har bl.a. bestått i den dåligasamordningen och gränsdragningen inomäldrevården, de långa operationsköerna, denbristande utbyggnaden av primärvården och, inomramen för densamma, den bristande kontinuitetenoch möjligheten att nå en egen allmänläkare.Brister inom psykiatrin har, enligt min mening,också förelegat.Under senare år har vi genomfört en rad reformerjust för att göra något åt bristerna. Vi skall försökabehålla det som är bra, men åtgärda det som ärmindre bra. En sådan åtgärd är ÄDEL-reformen,som beslutades av under den förramandatperioden. Företrädare för mitt parti speladedå en betydelsefull roll för att få en bra utformningav det förslaget, inkl. det kommunalabetalningsansvaret som infördes som en följd av enmotion från det hållet.Vi har träffat en uppgörelse om att kortaoperationsköerna som jag litet mer fylligt redogjortför i interpellationssvaret. Åtminstone är SylviaLindgren och jag överens om att detta har lett tillresultat -- naturligtvis tillsammans med annat inomvården. Men vi tycks vara överens om att situationnu är avsevärt bättre för dem som väntar på enangelägen operation än för, låt oss säga, tre årsedan.Vad gäller kontinuiteten har fattat beslutom husläkarreformen, både om det tillägg i hälso-och sjukvårdslagen -- som det förefaller att vi äröverens med oppositionen om -- som om denhusläkarlagstiftning som kom till för att fåkonkurrensneutralitet mellan husläkare i olikaanställningsformer.Till sist vill jag säga att regeringen på mitt förslag,har lämnat förslag till om en storreform av psykiatrin. Det har sällan varit så mångareformer på gång, som de inom svensk sjukvårdsyftande till en bättre sjukvård och en bättreutdelning av de satsade pengarna i form av vård förmänniskorna.På flera av de här punkterna är vi möjligen överensom innehållet. Men på några punkter är vi inteöverens -- t.ex. när det gäller husläkarsystemet,som oupphörligen attackeras frånsocialdemokratiskt håll och från Vänsterpartiet.Det tycks finnas något djupt motbjudande försocialdemokrater och vänsterpartister itankegången att man skall kunna få välja en egenhusläkare. Inte minst tycks det vara motbjudandeatt det skall vara samma villkor, oavsett om man äranställd av ett landsting eller om man finns medsom egen företagare.Husläkarlagen syftar ju till att det skall vara sammavillkor vad gäller utbildning, krav på antaletpatienter etc. Varje försök att upphäva den lagenoch inte ersätta den med något annat -- vilket välinte har föreslagits -- innebär förstås att manmedger det som mycket uppriktigtkallar för rätt att få bestämma, vilkethon tycker är positivt. Det är egentligen det somfrågan handlar om. Är det landstingen som skall havalfrihet -- vilket Ny demokrati säger i sinaannonser, om jag minns rätt, eller är detpatienterna som skall ha valfrihet? Där har vi olikauppfattningar. Jag diskuterar mycket gärna densaken med företrädare för Socialdemokraterna ochVänsterpartiet. Jag diskuter också mycket gärnaunder den kommande valrörelsen just frågan omdet är landstingen eller patienterna som skall havalfrihet i det här systemet.Sedan skall jag, herr talman, gå över till frågan omekonomin. Även landstingens och kommunernasverksamhet har förstås påverkats och drabbats avden djupa lågkonjunkturen. Vi har under ett parår genomgått den djupaste lågkonjunktur som vårtland har upplevt på två generationer. Större delenav kommunernas och landstingens problem har inteett dugg att göra med statliga åtstramningar, utanproblemen har att göra med att det egnaskatteunderlaget sviktar under en lågkonjunktur.För framför allt förefaller detta inteha med frågan att göra. På något vis ligger det heltutanför diskussionerna om sjukvårdens resurser.Den uppfattningen kan man givetvis ha, om mannärmast ser statens insatser på området som enriksbank som trycker sedlar osv. Men om man intehar den synen handlar det förstås om hur vi skallbära oss åt för att skydda väsentliga värden underen period av ekonomisk åtstramning.Väldigt många kommuner och landsting samt derasanställda har visat mycket stor skicklighet undersenare år när det gäller att försöka ge god vård avolika slag. Det kan gälla tillsyn av våra barn ochvåra gamla. Sedan kan man diskutera om det pånågot vis skulle ha kunnat finnas mera pengar. EvaZetterberg får väl återkomma och tala om hur deti så fall skulle ha gått till.Vad gäller de saker i svensk sjukvård som meradirekt och enkelt kan mätas -- det kan handla omhur länge någon väntat på en gråstarrsoperation,om hur många husläkare det finns och om hurmånga patienter som har registrerat sig hos enhusläkare -- kan man säga att alla de måttenkommer att visa att vi har en bättre sjukvårdän vi hade sedan.På områden som är svårare att mäta, t.ex. påomvårdnadsområdet, blir det förstås svårare attvara säker på hur det har blivit. Under den härlågkonjunkturen, då resurserna har minskat med istorleksordningen under tre , kan detnaturligtvis hända att vården på de här punkternainte är så bra som vi skulle önska att den var -- detfinns säkert sådana punkter. Då är frågan om vi kanfortsätta med reformer inom sjukvården för att fåbättre valuta för de pengar som satsats, samtidigtsom vi satsar på att få en bättre utveckling i vårtlands ekonomi. Mycket tyder, glädjande nog, på attutvecklingen där går åt rätt håll.Anf. 93 ():Herr talman! inledde med att bl.a.säga att det hade varit brister i priämärvården. Ja,men ingenting är så bra att det inte går att görabättre. För den skull behöver man faktiskt inte oroaoch riva ner ett helt system som fungerar. Man fårförsöka göra det bättre i stället för att bara hitta pånymodigheter som ingen egentligen vill ha.Visst var vi socialdemokrater med om att drivaigenom ÄDEL-reformen. Och visst förekommerdet fortfarande gränsdragningstvister också inomÄDEL-reformens ram. Det här är alltså inte heltglasklart.I övrigt kommer vi mycket in på det här medhusläkarna. Vi socialdemokrater vill ha fritt val avläkare och vårdcentral. Dessutom vill vi hagaranterad tillgång i närheten av bostaden.Däremot vill vi inte ha en tvångslistning hoshusläkare. Vi vill heller inte ha straffavgifter.Det gäller att låta invånarna själva välja vilkenläkare eller vårdcentral i länet som de skall knytastill. Den som inte vill knytas till en speciellhusläkare får besöka valfri läkare eller vårdcentralför samma avgift som om en egen husläkare hadevalts -- dvs. Alla invånare skallgaranteras tillgång till läkare/vårdcentral i sittbostadsområde eller i dess närhet. Vi vill också haen kontrollerad etablering. Den fria etableringen ärtill fördel för läkarna, inte för patienterna.Vi vill också ha kvar vårdcentralerna, medområdesansvar och lagarbete. Vårdcentraler medområdesansvar och en samlad kunskap omhälsoläget i området är en viktig förutsättning fördet förebyggande hälsoarbetet. Vårdcentralernakan med små medel förbättras ytterligare genombl.a. dagliga akuttider och ett utökat öppethållandemorgon och kväll. På vårdcentralerna arbetarlandstingsanställda husläkare, distriktssköterskoroch annan vårdpersonal.Det råder inget tvivel om att i de områden iStockholmsområdet där husläkare införts ärpatienternas utlåtande genomgående att servicenförsämras. Telefontider och öppettider har detknappats in på. Läkarna har oftast bara en timmetill förfogande för patienternas samtal. Mångauttalar också: Egen läkare har jag alltid haft påvårdcentralen.Kropp och själ hänger ihop. Omvårdnadsbegreppetkommer i skymundan om man inte har den samladekompetensen på vårdcentralen.Undersköterskornas uppgifter måste uppvärderas.Det är därför som det är olyckligt att tjänster i dagkonverteras för att fler läkare skall kunna anställas,och då utan att hänsyn tas till vilka effekter detegentligen får. Detta gör man enbart avkostnadsskäl, för att ha råd att anställa flera läkare.Om detta tar vi gärna en debatt ute på gator ochtorg under valrörelsen, ! Det ärbedrövligt hur det här har bedrivits.ANf. 94 ():Herr talman! Jag skall börja med att svara på BoKönbergs frågor -- detta i stället för att få det svarsom jag hade trott att jag skulle få.När det gäller pengar och finansiering har vi iVänsterpartiet både i landstingoch på andra håll sagt att man skall accepteraskattehöjningar. Man måste få in mera pengar tillsjukvården. Vi menar att det inte går att bibehållaen god vård med lägre summor än man har i dag.Tvärtom behövs det höjningar.I avgick ju Sjukvårdsstyrelsensmedicinske rådgivare, -- denne varinte politiskt tillsatt utan var medicinsktsakkunnig -- i protest mot nedskärningarna, varvidFolkpartiet i också föreslog enskattehöjning. Är det bara i somFolkpartiet kan tänka sig en skattehöjning?Jag menar att det antagligen krävs mer av resursertill vården. Ett sätt att åstadkomma det är attgenomföra en skattehöjning. Det är där som detuteblivna svaret på min fråga blir aktuellt. Vadhände med de pengar som vi har hjälpt regeringenatt få till vården? Hamnar de pengarna ändå i etthusläkarsystem? När jag hör blir jagnästan rädd. Jag undrar alltså om det är vad somhar hänt med pengarna, men som inte var avsikten.När det gäller husläkarsystemet tar också jag gärnaen debatt, men då mera utförligt och vid ett annattillfälle. Det finns nämligen mycket kvar attdebattera på det andra området.Ja, vi är överens om betydelsen av en braprimärvård. Det är det som är basen i sjukvårdenoch i fråga om omvårdnaden. Men vår modellinnebär ett områdesansvar. Den innebärdistriktssjukvård med en bassjukvård. Jag skallmed glädje tillsända en utmärkt litenfolder som handlar om just detta och som vi harutarbetat. Där finns med det förebyggandeansvaret och ansvaret för forskning och utvecklingliksom ett områdesansvar. Självklart skall det ocksåvara fritt att välja läkare. Man skall inte blipåtvingad en husläkare.Så till frågan om vårdgarantin. Jag skall inteupprepa det som redan har sagts av SylviaLindgren, utan jag konstaterar bara att inte alladiagnoser omfattas här. För den som kommer tillakutsjukvården, för den som har psykiskasjukdomar osv. finns det en rad områden där ingenvårdgaranti fungerar. Det är en klar brist.Dessutom krävdes det extrapengar för attgenomföra detta.Herr talman! När det gäller frågan omöverbeläggningar tycker jag att svarär litet övermaga. säger att det kanskeär så att det beror på felbedömningar i denmedicinska planeringen när det bliröverbeläggningar.