prot · GH0978 · 1994-03-23 00:00:00 — Jag kan garantera Hans Anderssonatt i min nära släkt och bekantskapskrets ärarbetslöshetstalet bra mycket högre änriksgenomsnittet. Jag vet exakt vad det är fråga om.Det är därför som jag är så utomordentligt mån omatt vi måste föra en närings- och småföretagspolitiksom ger inkomster så att vi också kan klara en starkhälso- och sjukvård, barnomsorg osv.Då har vi frågan om lån. Räntan på innevarande årsbudgetunderskott skall betalas med kanskeöver . Vi vet hur tungt det är attspara in . Vi har aldrig sparatmer än . Den verkliga faranligger i att bit för bit blir förhållandena förbarnomsorg, skola och äldreomsorg sämre.Vår enda chans är den stabilanäringslivsutvecklingen. Med Hans Anderssonsfackliga bakgrund borde han kunna konstatera attdet inte var så bra . 80--90 miljarderkronor av svenskt kapital investerades utomlands.Ingenting kom från andra länder. Skall vi få tillbakaen fullgod ordinarie arbetsmarknad måste detmesta investeras här, och utländskt kapital måstevara berett att satsa på . Vi börjar komma idet läget.När det gäller kommunerna vill jag understryka attde hade jättestoraunderskott. har kommunerna börjat fåöverskott rätt ordentligt, och man har börjatavsätta till pensioner. hade manfonder till det. På grund av underskott åts dessamedel upp. Så illa är det inte nu.Anf. 55 HANS () replik:Herr talman! Det sist sagda av ärfaktiskt struntprat. är , som turär, inte finansminister. Det finns ett överskott isaldot inom kommunsektorn just , men det skeren nedgång. kommer det att bli ettunderskott. Regeringen bidrar också aktivt till attett underskott kommer till stånd. Det står ifinansplanen och nationalbudgeten; det går att läsadär.Vi skall inte låna mer. Vi behöver finansiera våraåtgärder. Det är ett av skälen till att vi iVänsterpartiet föreslår en serieinkomstförstärkningar, men regeringen vägrar gåmed på sådana. Tvärtom förekommer planer ochförslag på icke finansierade utgifter somvårdnadsbidrag.Börje tycker personligen illa om övertid.Men jag har föreslagit begränsningar av övertidenpå olika sätt, och har väckt motionerom det. Man kan exempelvis göra övertidendyrare, och man kan sänka taket på tillåten övertid.Men man kan inte bara hoppas något i politiken,behandlas på några rader ibudgetpropositionen. Man säger att enarbetstidsförkortning är orealistisk. Vänsterpartiethar föreslagit en rejäl satsning som skall leda till enarbetstidsförkortning och till försök inom olikabranscher, försök som kan få både sysselsättnings-och produktivitetseffekter.Kompetensutveckling lyser fortfarande med sinfrånvaro. Vi har föreslagit att delar av dedevalveringsvinster som uppstår i näringslivetavsätts i produktionen, detta för att åstadkomma enförhöjd utbildningsstandard och kompetens isvenskt närings- och arbetsliv. Regeringen ärfullständigt passiv. Jag vidhåller att den passiva,avvaktande inställningen på att marknaden ochexporten skall dra i gång fortfarande gäller. Men dekommer aldrig att dra i gång så mycket att man fåri gång hundratusentals männniskor i aktivsysselsättningen. Ja, de får väl sänkasina anspråk. Det framgår mycket klart avfinansplanen. De får, med sämre trygghetssystem,med sämre arbetsrätt och med sämre a-kassa,åstadkomma lönedifferentiering, dvs. de får sänkalönerna och sänka kraven på ett rimligt arbetsliv.Det är ju inte så man skapar ett konkurrenskraftigtoch starkt , . Men det ärfaktiskt den politik som regeringen står bakom, ochsom vi i kraftigt protesterar mot.AMS framställan till kompletteringspropositionennär det gäller den rena arbetsmarknadspolitiken ärmycket tydlig. Man tar uppstudiefinansieringsfrågan, utbildningsbidragen ochföretagsutbildningsstödet. Man tar också uppfrågan om finansieringsbidraget och dess effektervad gäller ungdomspraktiken. På punkt efter punkttar man upp just de frågor och de yrkanden som viställt. Kommer regeringen att byta politik inom enmånad? Jag hoppas på det.Anf. 56 Arbetsmarknadsminister ():Herr talman! AMS är ett sektorsorgan. Om HansAndersson läser samtliga sektororgans önskningarskulle han kunna summera ett oerhörtbudgetunderskott. AMS har inget ansvar för dentotala statsbudgeten. Men det har däremot regeringoch riksdag.Vad gäller ekonomi ber jag helt enkeltHans Andersson, som ju har både gott minne ochgod syn, att läsa 80-talets och 90-talets bokslut. Men jag vet att det föreligger en delbekymmer på sikt.Sverige har öppen ekonomi. Det smäller bara till,så har farit över gränsen. Manhinner inte tänka till förrän de är borta, ommarknaden tror att någon tiondels ränta är på vägåt något håll. Det är därför fel att öka det statligabudgetunderskottet, när det finns hyggligt medpengar i kommunerna, men inga alls hos staten --utan många lån i stället. Det innebär press uppåtvad gäller räntan. Så skall vi inte göra, HansAndersson.Jag talar gärna om vårdnadsbidraget ett tag. Varoch en av oss betalar en ordentlig arbetsgivaravgifttill barnomsorgen. I kommunskatt betalar man 2--per hundralapp. Men det finns också ett antalmänniskor som vill varahemma hos sitt barn. Det kan också vara så att debor så till att de över huvud taget inte når enbarnstuga. Är det rätt att år kräva att dessamänniskor betalar utan att en enda liten skärva fåstillbaka? Jag uppfattar detta som en rättvisefråga.Punkt, slut! Man kan visserligen diskuteramodeller, och man kan diskutera nivåer. Men detär faktiskt en rättvisefråga.Vad gäller arbetstiden är det fritt fram för olikaparter att diskutera kortare arbetstid. Mendiskussionen får naturligtvis inte leda till att vårkostnadsnivå förstörs. Vi måste vårda den väldigtlänge för att kunna återgå till den fullgoda,ordinarie arbetsmarknaden.Anf. 57 ():Herr talman! Det finns olika sätt att möta ochförbereda sig för framtiden.När jag lyssnar på socialdemokratiska företrädareslås jag av hur traditionell deras argumentation är.Där tycks inte finnas mycket av insikt om orsakenoch bakgrunden till de problem som brottasmed på arbetsmarknaden och i ekonomin. Änmindre förefaller det att finnas några idéer omframtiden. Inläggen präglas av nostalgi; enlängtan tillbaka till 1960- och 1970-talen.Detta återfinns också -- och mest utpräglat -- hosden nye , som inte stickerunder stol med att han vill tillbaka till en gångentids ordning och värderingar, nämligen solidarisklönepolitik, centrala förhandlingar mellan LO ochSAF för att fastställa vilket löneutrymmesamhällsekonomin tål, tvingande fonder förföretagen, höjda skatter, höjda arbetsgivaravgifter.Vill man ha nya idéer, nya former ellermedarbetaravtal? Usch, nej! Det kan man absolutinte tänka sig.Som LO-tidningen summerar: ''Den nye programförklaring präglas av traditionella,fackliga värderingar. Förändring och förnyelse ärord han sällan använder.'' Det hade kunnat stå somen krumelur i marginalen, en lustifikation, om detinte hade varit så att vi alla är mycket väl medvetnaom LO:s stora inflytande över densocialdemokratiska politiken.Klassisk socialdemokratisk politik är den visionpartiet vill föra ut till väljarna. Det kan då vara påsin plats att närmare granska innebörden av dettabudskap vad gäller arbetsmarknaden. En grundbulti den klassiska socialdemokratiska politiken harvarit och är den solidariska lönepolitiken som ettmedel att styra löneutvecklingen i hela samhället iden riktning som jämlikhetsideologin förutsätter.För att få ett klarläggande av den djupareinnebörden av detta begrepp, som faktiskt låterväldigt sympatiskt, kan man t.ex. gå till boken''Folkhemsmodellen'', som en av konstruktörernaav den socialdemokratiskaarbetsmarknadspolitiken, , skrev1984 tillsammans med kan man utläsa att den solidariskalönepolitiken inte kan förenas medmarknadsekonomi utan kräver en starkcentralstyrning. Den leder till utslagning av svagaföretag och ökad koncentration till starka företagoch allt större enheter. Ägandet koncentreras tillstorföretagen.För att lösa de problem som detta anses förorsakaoch för att skapa garantier för den fullasysselsättningen krävs en aktivarbetsmarknadspolitik, en selektiv industripolitikoch en kollektivisering av kapitalbildningen.Vi känner igen det. Det är denna politik som hartillämpats i under flera decennier.Vem kommer inte ihåg mångmiljardsatsningarnapå textilindustrin, stålindustrin, gruvorna, varvenoch, för inte så länge sedan, bilindustrin? Dessagigantiska felinvesteringar gjordes påskattebetalarnas bekostnad -- allt i det lovvärdasyftet att rädda jobben i verksamheter som intelängre själva kunde bära sina kostnader och hävdasig i konkurrensen.Vi kommer också mer än väl ihåglöntagarfonderna, som hade som ett huvudsyfte attstödja den solidariska lönepolitiken, och dilemmatmed de s.k. övervinsterna, helt enligt RudolfMeidners scenario.Har detta varit en framgångsrik politik för ?Knappast. Utvecklingen har präglats avden ena ekonomiska krisen på den andra. Det harvarit en skenande kostnadsutveckling, pådriven avett ständigt ökat skattetryck och en fruktlös strävanefter lönekompensation; inflation och förloradkonkurrenskraft har gång på gång tvingat framdevalveringar , och ävennu in . Framför allt 1980-taletpräglades av ett ständigt flöde av ekonomiskakrispaket och desperata försök att täta de läckorsom berodde på felaktiga och föråldrade strukturer.Politiken har inte heller varit fördelaktig förlöntagarna. Lönekostnaderna för enindustriarbetare ökade med700 %. Av detta fick industriarbetaren bara behålla28 %.Det finns naturligtvis fler faktorer än densolidariska lönepolitiken, så som den har bedrivits,som har bidragit till utvecklingen, men den utgörotvivelaktigt en ideologisk grundbult i den fördapolitiken. Med hänsyn till de förslag somSocialdemokraterna nu lägger fram i sina motioner,anser jag det viktigt att lyfta fram denna ideologiskagrundbult, som i så hög grad fortsätter att prägladen politik de vill föra.Det har skett en koncentration till ett i förhållandetill vår folkmängd anmärkningsvärt stort antalstora, internationellt framgångsrika företag. Dessahar också historiskt stått för en helt dominerandeandel av industrisysselsättningen. De småföretagen inom industrisektorn har däremotminskat dramatiskt. I dagens och framtidensinternationella miljö är det inte längre möjligt atträkna med att storindustrierna skall fortsätta attvara sysselsättningsgeneratorer. Däremot kommerde förhoppningsvis att länge än svara för en stor delav den tekniska och kommersiella utvecklingen ochdärmed spela en betydande roll i den ekonomiskautvecklingen.Sammantaget har industrisysselsättningen minskatmycket starkt. Särskilt påtagligt var detta under1980-talets glada spekulationsekonomi, sompraktiskt taget drev landet mot bankrutt samtidigtsom industrin förlorade marknadsandelar.Utslagningen av industrin ökade dramatiskt under1990.Arbetstillfällena har i stället kommit inom dekonkurrensskyddade offentliga servicemonopolen.Den politiskt styrda och skattefinansieradesysselsättningen praktiskt taget fördubblades under1970- och 1980-talen, trots en negativproduktivitetsutveckling.I den internationaliserade ekonomi som vi nu leveri, utgör detta en bräcklig grund för framtidensvälstånd och sysselsättning.I jämlikhetens och solidaritetens namn harsambandet mellan arbete och inkomster i detnärmaste lösts upp. En god utbildning ocharbetsprestation ger ett mycket blygsamtekonomiskt utbyte, om något.Den socialdemokratiska motionen innehåller enkalkyl som tydligt visar detta. Avsikten medkalkylen är att visa att staten tjänar på attmänniskor arbetar i stället för att uppbärakontantstöd eller rekryteringsstöd. Detta ärnaturligtvis en truism, men vad kalkylen också visarär att utfallet för den enskilde är i stort sett egalt.Skillnaden i nettoinkomst efter skatter och avgiftermellan a-kassa och arbete är liten. Skulle denarbetslöse dessutom ha familjeförhållanden, somgör att personen i fråga får bostadsbidrag ochbetalar dagisavgifter, blir skillnaden minst sagtförsumbar. Kalkylen visar att det inte lönar sig attarbeta.Mycket tydligare än så kan inte de grundläggandeproblemen i den svenska modellen illustreras. Dekan inte lösas genom ett nostalgiskt fasthållande vidde principer för lönebildning och skatter som hittillsvarit gällande.Socialdemokraterna har en rad förslag tillförändringar i de arbetsmarknadspolitiskastödsystemen. Sådana konkreta förslag kan och börnaturligtvis alltid diskuteras och debatteras. Detfinns inga idealiska lösningar.Arbetsmarknadspolitiska åtgärder innebär alltid, ihögre eller lägre grad, någon form avundanträngning av reguljära arbeten. Det finnsingenting i de socialdemokratiska förslagen somskulle medföra en radikal förändring av denrådande situationen på arbetsmarknaden.Att politiken efter hand måste anpassasallteftersom ekonomin tar fart är naturligtvis ensjälvklarhet. Därför har givit AMSmycket vida ramar, inom vilka man kan disponerade medel som har ställt till förfogande förde åtgärder som i varje enskilt fall är delämpligaste. Men arbetsmarknadspolitiskaåtgärder skapar inte i sig nya jobb. Däremot ger denaturligtvis den arbetslöse möjlighet att förberedasig för jobb och hjälp med att kunna ta ett nyttjobb.Faktum är att vi nu lever med det ''arbetslöshetensstålbad'' som en tidigare socialdemokratiskfinansminister varnade för i sambandmed ett av alla de krispaket han såg sig tvungen attlägga fram.Jag tycker att regeringen förtjänar mer beröm änklander för att den så målmedvetet tog sig an dengalopperande arbetslösheten, som var ett faktumredan 1990 och som var i full kraft när regeringentillträdde . Socialdemokraterna stod då utanförslag. De var fullt upptagna med att spana efterden vändpunkt som den för tillfället sittandefinansministern talade om , mensom aldrig infann sig.Det måste ständigt i debatten påpekas att fröet tilldagens arbetslöshet såddes . Däremot vill jag inte, somSocialdemokraterna så ofta gör gentemot densittande regeringen, beskylla dem för att medvetetha fört en arbetslöshetsskapande politik. Tvärtomär det få länder som kan uppvisa en så massivpolitisk enighet kring ambitionen att åstadkommafull sysselsättning. Men vägen till helvetet är ju,som bekant, stensatt med goda föresatser. Detgäller i hög grad den socialdemokratiska 1980-talspolitiken.Vad som däremot särskilt förtjänar att noteras iSocialdemokraternas förslag är, tycker jag, att desträvar efter ett bevarande av gamla strukturer ochytterligare stärker ambitionerna för en totalinkomstutjämning. Med jämställdhetspolitikensom hävstång vill de dessutom ålägga allaarbetsgivare ett långtgående, tvingande system fören arbetsvärdering. Självklart skall kvinnor ochmän ha lika lön för lika arbete. Det behöver vi intediskutera , utan det kan vi göra närjämställdhetsbetänkandet kommer upp. Vi haringa delade uppfattningar i sak, men vi måstediskutera metoderna.Däremot motarbetar Socialdemokraternaenergiskt de möjligheter som har skapats att öppnade offentliga monopolen för nyföretagande ochkonkurrens och som skulle kunna medföra enavsevärd förbättring av kvinnors arbetsmarknad,företagande och intjäningsförmåga.Också i ett annat avseende förtjänar densocialdemokratiska motionen uppmärksamhet,nämligen det avsnitt som innehåller enspecifikation av partiets kriterier för en förändradarbetslöshetsförsäkring. Den innehåller fleraintressanta tankegångar. Socialdemokraterna harju under stort tumult och tappra försök tillmörkläggning accepterat såväl förändradeersättningsnivåer som karensdagar ochegenavgifter. Det vittnar om en -- trots allt --anpassning till verkligheten.De socialdemokratiska tankegångarna då det gällersocialförsäkringarna är emellertid mer långtgåendeän så. Det går också att utläsa ur motionen. Enligtdet program som antogs av partikongressen i höstasvill de ha en sammanhållen socialförsäkring, somskall inkludera förtidspensioneringarna och somparterna på arbetsmarknaden skall ta ansvar för.Finansieringen skall tas ur det samladelöneutrymmet och i sin helhet täckas av avgifter.Detta gäller också arbetslöshetsförsäkringen, somutöver kontantstödet också skall finansiera dearbetsmarknadspolitiska åtgärderna. Jag villpoängtera att det är ett gammalt folkpartiförslag.Finansiering skall ske med arbetsgivaravgifter.Det är denna målmedvetna inriktning som liggerbakom socialdemokraternas annars obegripligaförslag att den införda egenavgiften tillarbetslöshetsförsäkringen i stället borde ha lagts påsjukförsäkringen för att ge utrymme för enfinansiering av a-kassan med arbetsgivaravgifter.Totalt räknar socialdemokraterna, enligtpartimotionen, med att ,som det heter, ''frigöra'' ett utrymme om 35miljarder kronor.Det handlar således inte om någonting annat än engigantisk skattehöjning, som kommer att drabbasåväl arbetsgivarna som de enskildaskattebetalarna -- som man har förbunditsig att riva upp besluten om sänkta skatter påföretagande och investeringskapital.Hur detta skall kunna ge de investeringar inäringslivet och den ökade konsumtion påhemmamarknaden som socialdemokraterna sägersig eftersträva är för mig en gåta. Kan om för mig hur kraftigt ökade skatter ochavgifter på såväl produktionen som de enskildaskall kunna ge fler jobb och investeringar?Däremot passar detta mycket väl in i det programför en förhandlad inkomstpolitik sompresenterades av de nordiskafackföreningarna och arbetarpartierna i den s.k.SAMAK-rapporten. Innebörden var att de centralaparterna på arbetsmarknaden i slutna rumtillsammans med regeringen skulle göra upp ominkomstpolitik, ekonomisk politik ochsocialpolitik.Rudolf Meidner avslutar sin beskrivning av densolidariska lönepolitiken så här: ''På väg till densolidariska lönepolitikens utopiska mål, den''rationella' lönestrukturen, förändras samhället isocialistisk riktning. ''Herr talman! började med att talaom problemen ute i . Jag delar hansuppfattning att det finns anledning att ta denutvecklingen på största allvar. Men problemen ärockså ett resultat av att man harlåtit långtidsarbetslösheten bita sig fast i samhället.Det är en av anledningarna till att man iEuropaunionens strävan efter en gemensammarknad skall ta krafttag mot de ekonomiskaproblem som är orsaken till denna situation. Det ärockså ett sätt att möta den situation som haruppstått i . Där råder enkatastrofal situation i ekonomin och påarbetsmarknaden.Detta sammantaget utgör en enorm utmaning förden demokratiska västvärlden, och det ankommerpå oss alla att försöka inlemma dessa nyademokratier i den ekonomiska och politiskagemenskap och med de värderingar som vi har i vårdel av världen.Sverige får inte försitta chansen att medverka idetta arbete, och vi får inte försätta oss i sammaarbetslöshetsfälla som de europeiska ländernaförsatt sig i. Det är därför vi har höga ambitionerpå arbetsmarknaden.Men en annan politik måste föras för att vi skallkunna möta framtiden. Att nu falla tillbaka i gamlamönster och strukturer skulle medföra en ännusvårare situation i nästa konjunkturnedgång. Dåskulle vi verkligen riskera att hamna i deneuropeiska situationen. Vi måste ta oss an degrundläggande problemen.Vi har goda förutsättningar tack vare vår erfarenhetav internationell handel och internationellakontakter. Vi låg också länge hyggligt till i teknisktavseende med en något så när hög benägenhet attacceptera tekniska förändringar och förnyelse.Men det är ett kapital som har tillåtits eroderaunder . Vi har vilat på våra lagrar och intesett att omvärlden inte bara har hunnit ifatt utanockså sprungit förbi oss i en mängd avseenden.Det är inte enbart investeringar i infrastrukturen iform av vägar och järnvägar osv. Ocksåskolutbildningen och den högre utbildningen harförsummats och i hög grad inriktats på denoffentliga sektorns behov. Vi har ett stort behov avkunskapsutveckling och kompetensuppbyggnadinom framför allt, men inte enbart, tekniska ochnaturvetenskapliga områden.I det program för kunskap och kompetens somutarbetats i och sompresenterats under titeln framläggs 20ambitiösa mål för hur den svenska arbetskraftensutbildningsbakgrund skall nå en nivå sommotsvarar de tre främsta konkurrentländernas.Ett nytt studiefinansieringssystem håller på attutarbetas. Det måste bli möjligt att utbilda sigunder såväl ungdomen som hela den aktiva tiden.Detta och mycket därtill är nödvändigt för attutveckla och ta vara på ny teknik och nya metoder.Vår förmåga att lyckas med detta och vår förmågaatt i hård konkurrens dra till oss, behålla ochutveckla kompetens och investeringar bliravgörande för vårt framtida välstånd.Men det räcker inte. Villkoren för företagande ocharbete måste starkt förbättras. Vårt näringsfientligaoch företagarfientliga klimat måste förändrasradikalt. Det måste löna sig att arbeta, att investerai en utbildning och att ta på sig mer ansvarsfullaeller krävande arbetsuppgifter och större ansvar.Lönestrukturen måste utformas för att möta dessakrav. Reformeringen av skattesystemet måstefortsätta och skattetrycket minska. Det måsteskapas ett tydligt samband mellan arbete ochinkomst. Om detta finns det också en gryende insiktinom delar av fackföreningsrörelsen.Nya former för arbete och arbetsorganisationmåste ges möjligheter att prövas och utvecklas. Enviktig del är en ny arbetstidspolitik. En annan är enarbetsrättslig lagstiftning som ger utrymme förvariation och flexibilitet.Det måste bli mer av inflytande och bestämmandeför den enskilde arbetstagaren och arbetsgivaren,mindre av centralstyrning, lagstiftning ochkorporativa modeller. Människor måste tillåtas attutveckla sin förmåga och sina möjligheter antingende är anställda eller företagare.Det är inte nostalgi, tillbakablickande ochfasthållande vid en förgången tids ideal som förutvecklingen framåt utan öppenhet för den nyatidens möjligheter.Herr talman! Jag ansluter mig till MarianneAnderssons yrkande.Anf. 58 () replik:Herr talman! inleder med enargumentation för större lönespridning.I själva verket finns det inget som helstvetenskapligt eller erfarenhetsmässigt belägg för attstörre löneskillnader och lägre lönenivåer för vissagrupper minskar arbetslösheten. Det skriver i tidningen . Där gårhan igenom ett antal länders olika lönenivåer.Carl-Olof konstaterar, liksom WalterKorpi i en mycket spännande studie från början av80-talet, att tre länder, , ochÖsterrike, har uppvisat en helt annan utveckling ände flesta andra genom sin kombination avutveckling, låg arbetslöshet och full sysselsättning.Gemensamt för dessa tre länder är att de har enstark fackföreningsrörelse som har lyckats minskalöneklyftorna. Det har också bidragit till attländerna har kunnat upprätthålla sinindustritradition och industriutveckling. Dessa treländer har industrivärldens lägsta arbetslöshet.Att nu går åt rakt motsatt håll berornaturligtvis på att man har lagt om politiken.Sonja Rembo sade att socialdemokraterna ärtraditionalister. Ja, det är vi i den meningen att vistår för en grundläggande socialdemokratisk politiknär det gäller synen på människan, människovärdetoch rätten till arbete. I det avseendet är vitraditionalister.Men vår politiska strategi visar hur man skall nåutvecklande arbete som kräver kompetens både påbredden och djupet. Det handlar om samverkanmellan samhället, som måste vara berett att betala,företag, som måste betala sina delar och individen,som måste stå för sin del.Det var detta jag försökte peka på i mittinledningsanförande genom att tala om hur bådeLO och TCO i sina program har lyft upp just ensådan beredskap för samverkan och samarbete.Sonja Rembo sade sedan att det inte lönar sig attarbeta. Jag tror att de ca 700 000 som står utanförden vanliga arbetsmarknaden tycker att det lönarsig att arbeta. Den beskrivning av en genomsnittligarbetslös och en genomsnittlig löntagare som finnsi vår motion ger bara en bild av hur det ser ut frånstatens synpunkt.Självfallet vill vi att det skall löna sig att arbeta föralla. Det är därför vi lägger så stor kraft på åtgärderför att pressa tillbaka arbetslösheten.Anf. 59 () replik:Herr talman! tillhör förvissotraditionalisterna inom arbetarrörelsen.