prop · GH03162 · 1994-01-01 00:00:00 — Frågan om vilka regler som bör tillämpas vid bortkoppling i sådana fall bör övervägas i fortsatta arbete. 6.3.2 Mätning och avräkning Regeringens förslag: Innehavare av nätkoncession skall vara skyldig att utföra den mätning av överförd el som krävs och att rapportera mätresultat. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer skall utfärda föreskrifter om hur mätning skall ske. Dessa föreskrifter kan bl.a. avse den tidsnoggrannhet med vilken mätningen skall utföras. förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flera remissinstanser framhåller att kostnaden för mätning blir avgörande för om kunder med mindre elförbrukning skall kunna utnyttja konkurrensen mellan elsäljare. menar att det är viktigt att ansvaret för mätning sköts konkurrensneutralt. anser att ett sätt att säkerställa konkurrensen är att nätägaren står för mätkostnaden eller att kravet på timvis avräkning tas bort för små elkunder. Bland andra och framhåller att mätkost- naden för enskilda elkunder måste hållas låg, exempelvis genom att befintliga mätare och kundernas kända förbrukningsmönster utnyttjas för mätningen. mäta och ta betalt för el: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De instanser som yttrat sig över rapporten är i huvudsak positiva till förslagen. påpekar att en nätägare bör ha en skyldighet, men inte en exklusiv rättighet, att installera mätare. understryker att nätmyndigheten bör ägna frågan om storleken och värderingen av nätförlusterna på lokalnäten särskild uppmärksamhet. Statskontoret påpekar att leverantörerna, inte nödvändigtvis elanvändarna, bör kunna äga mätutrustningen. påpekar att utredningen är otydlig om rapporteringen till skall ske per kund eller i aggregat för alla kunder inom ett område. Förbundet understryker, i likhet med , att avräkningsinformationen bör behandlas med sekretess. avstyrker förslag om att införa en för- säljningskoncession. Vidare motsätter sig föreningen förslaget om ett pristak för mätutrustning. föreslår att bransch- organisationerna bör få i uppdrag att arbeta fram ett förslag till hur mätning, rapportering och avräkning kan göras effektivt. Skälen för regeringens förslag: föreslår att in- nehavaren av nätkoncessionen skall vara ansvarig för att mätning sker. Denna uppgift är en del av nätverksamheten. Kostnaderna för mättjänster ingår således i de nätkostnader vars skälighet skall kunna prövas. Utredningen understryker att kostnaderna för mättjänster inte bör bäras kollektivt av alla kunder hos nätföretaget. Enligt utredningen bör i stället den principen gälla att den som förorsakar särskilda kostnader för mätning också skall bära dessa. konstaterar i sin rapport att det bör vara tillfredsställande att mäta elförbrukningen på timbasis. Om detta innebär mätning med installerad mätare eller användning av s.k. fördefinierade effektprofiler bör vara en avtalsfråga för de berörda parterna. Branschen kan förväntas ta fram riktlinjer för vad som är en acceptabel storlek på mätfel. Det finns dock skäl för att på kort sikt kräva timvis mätning för dem som väljer att anlita en ny leverantör. Vad gäller kundspecifika kostnader för mätning bör principen följas att den som orsakar en kostnad också skall finansiera den. Kostnader för mätning m.m. som inte kan föras till någon enskild, bör fördelas över kundkollektivet i enlighet med hur mycket det aktuella systemet används. Det finns enligt goda skäl för att införa en övre gräns för de kostnader som mindre kunder skall behöva betala för mätare m.m. En öppen elmarknad ställer nya krav på mätning och rapportering av mätnings- resultat. I och med att elnäten öppnas kommer rörligheten på marknaden att öka. Fler aktörer kommer att vara ägare till den kraft som överförs på näten. För att värdet på den el som levereras på ledningar och nät skall kunna fördelas rätt mellan aktörerna kommer nya anspråk att uppkomma på systemen för mätning, insamling och rapportering av mätvärden. Behovet av standardiserade metoder kommer att öka. Priset på el varierar starkt över tiden. Med högre utnyttjandegrad av landets samlade produktionsresurser ökar elpriset. sker en noggrann mätning av elförbrukningen i huvudsak endast för de stora kunderna, främst återförsäljare och industriella anläggningar. Mätningen görs ofta på timbasis. För andra elkunder är mätningen mindre noggrann, exempelvis betalar de flesta hushållskunder enligt schabloniserade tariffer. Regler för mätning, insamling och avräkning av data om leveranser på storkraftnätet, som har utnyttjats av flera användare, finns preciserade i avtal. Med avräkning menas det redovisningssystem där kraftbalanser för nätkunderna upprättas i syfte att bl.a. kontrollera att samtliga köpare och säljare har fullgjort sina avtal. För övriga nät tillämpar företagen olika lösningar. Det saknas ett enhetligt system för mätning och insamling av mätdata. Den författningsreglering som finns inom detta område gäller endast lågspän- ningskundernas mätare. får enligt förordningen (1981:1353) om el-, vatten- och värmemätare meddela de föreskrifter om utförande, beskaffenhet eller egenskaper som behövs för att ta tillvara abonnenternas intressen. Möjligheten att använda en schablontariff bygger på att kunderna har en och samma elleverantör, vilken är innehavaren av områdeskoncessionen. Kunder har olika tidsprofil på sin elförbrukning men dessa skillnader inom det samlade kundkollektivet tar i stort sett ut varandra med den utformning tarifferna har. En öppen elmarknad innebär att fler leverantörer får möjlighet att förse kunderna inom ett område med el. En fördelning av värdet på den levererade elen inom ett område mellan flera leverantörer förutsätter en noggrann mätning av elförbrukningen över tiden hos varje elkund. Ansvaret för mätning bör ligga på den som innehar nätkoncession. I och med att elnäten öppnas måste det fastslås vem som skall ha ansvaret för att mätning sker samt för att korrekta mätdata samlas in och görs tillgängliga för berörda leverantörer, nätägare, kunder och den nationella avräkningen. Innehavaren av nätkoncessionen bör vara ansvarig för dessa uppgifter, vilka alltså blir en del av nätverksamheten. De mätdata som en koncessionshavare samlar in skall kunna vidarebefordras inom elsystemet och utnyttjas för avräkning av andra nätägare och inom den nationella avräkningen. Det måste därför vara ett krav att mätdata från olika mätpunkter kan ställas samman och att mätningarna har utförts med samma noggrannhet. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bör därför kunna utfärda föreskrifter om hur mätningen skall utföras. Därvid bör exempelvis kraven på tidsnoggrannhet i mätningarna fastslås. Nätägare bör kunna åläggas att göra mätdata tillgängliga för berörda parter. bör kunna ställa krav på utformningen av denna information. Avräkningsinformationen bör behandlas med erforderlig sekretess. används olika tekniska system för mätning och insamling av mätdata av nätägarna. Genom föreskrifter skall standarder och rutiner anges för mätning, rapportering och avräkning liksom även tekniska krav på mätutrustningen. Detta bör dock inte innebära att kunderna blir hänvisade till en leverantör av mätutrustningen, och inte heller att nätägaren svarar för denna. Det är viktigt för marknadens utveckling att konkurrensen tillåts att slå igenom på mätningsområdet så att kostnaderna pressas och tekniken utvecklas. Möjligheten att utnyttja den ökade konkurrensen på elmarknaden blir i många fall beroende av tillgången till ny mätutrustning. Sådan utrustning bedöms, åtminstone inledningsvis, vara förhållandevis dyrbar. En fråga i sammanhanget är om denna ökade kostnad bör bäras av den enskilde elkunden eller slås ut på hela kundkollektivet. En huvudprincip bör vara att nätägarna skall debitera en kund den del av kostnaderna för mätning och därtill hörande verksamhet som entydigt kan föras till kunden. Delar av mätningsverksamheten utförs dock av skäl som inte är kundspecifika, och sådana systemkostnader bör slås ut på det kund- kollektiv vars förbrukning ställer krav på systemet. Det är troligt att mätningen av en kunds förbrukning normalt kommer att ske individuellt. Undantag från principen om en noggrann tidsmätning för den enskilda kunden bör dock kunna ske om mätpunkten flyttas från slutförbrukarna till en mätpunkt högre upp i systemet. Så kan exempelvis ske om en säljare levererar el till en kundgrupp och debiterar de enskilda kunderna enligt för- definierade uttagsprofiler, så som är vanligt för hushållskunder. I ett sådant fall måste dock nätägaren och säljaren vara överens om hur det ekonomiska ansvaret hanteras för de samlade avvikelserna från kundgruppens beräknade förbrukning. Exempelvis kan säljaren, liksom i det nuvarande debiteringssyste- met, slå ut kostnaderna för avvikelserna på hela kundgruppen. Det förslag om ett system med leveranskoncession som redovisas i kapitel 7 innebär att det inom varje koncessionsområde skall finnas en elleverantör som har beviljats leveranskoncession. En sådan koncession innebär att koncessionshavaren har skyldighet att leverera till alla inom området som inte söker sig till en annan leverantör. Koncessionshavaren får därmed en ensamrätt till elleveranser inom området till de elkunder som inte önskar köpa el på den öppna marknaden. Som har nämnts avser regeringen att utfärda före- skrifter om mätning av elförbrukning. För de kunder som köper sin el från in- nehavaren av leveranskoncessionen kommer kraven på mätning att behållas på nuva- rande nivå. 6.3.3 Tillsyn av nätverksamhet Föreliggande lagförslag innebär att innehavare av nätkoncession har en skyldighet att ansluta den som så önskar till sin ledning eller sitt lednings- nät. Skyldigheten bör gälla på skäliga villkor. Koncessionshavaren kan således under vissa omständigheter befrias från skyldigheten. Det är dock inte möjligt att generellt specificera de omständigheter som skall råda för att anslutnings- skyldigheten skall upphöra att gälla. Anslutningsskyldigheten samt villkoren för anslutning skall i varje enskilt fall kunna prövas av en myndighet. Också i det fall en koncessionshavare kopplar bort någon som redan är ansluten till ledning eller nät måste det kunna prövas om åtgärden är skälig. De villkor för överföring av el som erbjuds den som är ansluten skall också kunna prövas av myndighet. Det kan exempelvis gälla pris, betalningsvillkor, avtalstid och uppsägning, leveransvillkor m.m. Vad gäller villkor för överföring är det också viktigt att enhetliga principer tillämpas. Nätinnehavaren bör vara skyldig att lämna kostnadsförslag och uppgifter om andra överföringsvillkor inom skälig tid. Vidare bör fördelningen av kostnader för mätning m.m. mellan enskilda kunder och kundkollektivet kunna prövas. För prissättningen av överföringstjänster, nättariffen, och andra villkor för nättjänster bör gälla att de skall vara skäliga och utformade på sakliga grunder. Dessa frågor behandlas i avsnitt 6.3.4, samt i avsnitt 10. En ny myndighetsfunktion som svarar för tillsyn över nätverksamhet bör skapas för att handha bl.a. dessa frågor. Denna myndighetsfunktion benämnes i det följande nätmyndigheten. I avsnitt 11 redovisas den nya myndighetsfunktionens huvuduppgifter och regeringens bedömningar angående huvudmannaskap, resursbehov och finansiering. 6.3.4 Tariffer för nättjänster Regeringens förslag: Nättariffer för överföring av el skall utformas så att betald avgift för en anslutning ger rätt att använda hela det elektriska nätet inom landet, med undantag för utlandsförbindelserna. Nättariff skall vara skälig och utformad på sakliga grunder. Nättariff för område får inte konstrueras så att överföringsavgiften beror på var inom området en anslutning är belägen. förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna godtar utredningens förslag eller lämnar det utan invändning.Flertalet av dem framhåller vikten av att tarifferna utformas så att de blir skäliga och sakligt motiverade. Flera instanser är positiva till införande av s.k. punkttariffer för hela eller delar av elnätet. Skälen för regeringens förslag: Syftet med elmarknadsreformen är att skapa förutsättningar för konkurrens. Kunder och leverantörer skall ha frihet att ingå de affärskontrakt som de finner lämpliga. Som en följd av denna kontraktsfrihet kommer handeln med el sannolikt att väsentligt förändras jämfört med . Det är framför allt möjligheten för slutkunder och distributörer att kunna teckna kontrakt med annan än den som äger ledningar och nät som kommer att medföra stora förändringar för köpare och säljare på elmarknaden. Nya kontrakts- former torde uppstå som kan möjliggöra vidareförsäljning. Mäklare kan komma in på marknaden. konstaterar att det nu tillämpade systemet för nättariffer skulle vara administrativt svårhanterligt när elmarknaden blir konkurrensutsatt. Det förutsätter nämligen en fullständig kraftavräkning i varje punkt på nätet där två nätägare möts, dvs. någon måste fastställa vem som tar ut kraft eller vem som matar in kraft i punkten. , när det endast undantagsvis är andra än nätägaren som överför kraft på regionnäten och på lokalnäten är de tillämpade tariffsystemen tillräckliga. När andra än nätägarna kommer att äga den kraft som transporteras på näten kommer nuvarande tariffsystem att leda till ett mycket komplicerat avräkningsförfarande. Tariffsystemet måste således förändras för att uppfylla de krav som ställs på en konkurrensutsatt elmarknad med kontraktsfrihet. Nättarifferna bör så långt det är praktiskt möjligt avspegla de fysiska flödena på nätet. Detta är en förutsättning för att tariffen skall ge korrekta samhällsekonomiska styrsignaler till aktörerna, dvs. såväl till elproducenterna som till elkonsumenterna. Nättariffen bör också utformas på ett sätt som stimulerar konkurrensen på elmarknaden. Det skall vara enkelt att köpa och sälja kraft med olika typer av kontrakt. Det skall räcka att vara ansluten till en punkt på nätet för att man skall ha rätt att leverera till eller motta leveranser från alla andra som är anslutna till det svenska nätet. Det är inte en uppgift för statsmakterna att meddela detaljerade föreskrifter om vilka tariffer som skall tillämpas av nätföretagen. Den närmare utformningen av tarifferna är en fråga mellan nätföretagen och de som vill utnyttja näten för överföring av kraft. I ellagen bör det dock föreskrivas att nättariffer skall vara skäliga och ut- formas på sakliga grunder. Det är en viktig uppgift för nätmyndigheten att i sin tillsyn av nätverksamheten bedöma om nättariffer och övriga villkor för nättjänster är skäliga och utformade på sakliga grunder. Begreppet saklig grund innebär att nättarifferna skall vara objektiva och icke-diskriminerande. Kunder får indelas i grupper efter kostnadsbild, t.ex. kunder med elvärme eller tidstariff. Kunder inom samma kundkategori skall däremot ha samma nättariff. En utgångspunkt för nätmyndighetens bedömning av skäligheten bör vara konsumentintresset. Priset, tariffen, bör prövas dels i individuella fall, dels vid en helhetsbedömning om nätföretagets prisnivå är skälig. Nättarifferna bör också ge sådana intäkter att verksamheten ger en rimlig avkastning. Detta är viktigt för att undvika en situation där nätverksamheten måste finansieras på annat sätt än via nättariffer eller omvänt blir utnyttjad till subventionering av annan verksamhet, s.k. korssubventionering (se avsnitt 10). Vid prövning av en nättariff bör varje koncessionsområde behandlas för sig. Det innebär således att det är prisutvecklingen inom detta område som bör vara utgångspunkt för bedömningen, och också att den bör ställas i relation till kostnaderna för nätverksamhet inom området. En princip för utformningen av nättariffer bör vara att den som förorsakar kostnader för nätägaren också skall betala för detta. Denna princip innebär att tarifferna bör vara kostnadsriktiga för varje kundkategori. Det är dock viktigt att denna strävan efter kostnadsriktighet inte medför att elkonsumenter i gles- bygd behöver stå för samtliga de kostnader elöverföringen till dem medför. I ellagen bör därför anges att nättariff för område inte konstrueras så att överföringsavgifter beror på var inom koncessionsområdet kunden är ansluten. Inom ett koncessionsområde skall alltså inte kunder vid exempelvis områdets gränser betala högre avgifter än de som bor centralt i området. Detta över- ensstämmer i stort sett med den praxis som tillämpas. Vid meddelande av om- rådeskoncession bör därför koncessionsområdets geografiska omfattning bedömas utifrån bl.a. den aspekten att det om möjligt skall innefatta både tätorter och glesbygd (se avsnitt 6.4.3). Även med detta system för utjämning av nätkostnader kan det inte undvikas att nättarifferna i utpräglade glesbygdsområden blir högre än i utpräglade tätortsområden. Så är emellertid förhållandet även med nuvarande system med områdeskoncessioner. Förhållandet att nätföretaget inte får differentiera nättariffen med hänsyn till var i området kunden är belägen innebär inget hinder för att tarifferna - som i dagens system - på sakliga grunder kan variera mellan olika kundgrupper. För exempelvis hushållskunder har olika tariffer tillämpats beroende på om hushållet använder el för uppvärmningsändamål eller inte. Utjämningen av nätkostnaderna inom ett koncessionsområde kan dock inte drivas hur långt som helst utan att det uppstår betydande samhällsekonomiska kostnader. Enligt nu gällande regler har innehavaren av en områdeskoncession möjlighet att ta ut en engångsavgift i samband med att en abonnent ansluts till nätet. Storleken på denna engångsavgift är enligt den praxis som har utvecklats endast delvis beroende av nätföretagets verkliga kostnader för anslutningen och sålunda av var i nätet abonnenten önskar ansluta sig. Det nya regelverket bör inte påverka tillämpningen av denna praxis . Vidare bör inriktningen av prövningen utgå från de nuvarande avgifts- och tariffnivåerna. Inriktningen bör även vara att dessa nivåer inte skall behöva höjas. anser att nättariffen för nätkoncession för linje bör kunna variera med hänsyn till var anslutningspunkten är belägen. Detta innebär enligt utredningen att det t.ex. på storkraftnätet kan vara tillåtet med högre tariffer i och lägre i norra . Även inom ett regionalt nät bör det vara tillåtet att variera tarifferna i de fall som det är kostnadsmotiverat. Så är fallet med de högspänningstariffer som tillämpas. Ä- ven tarifferna på de regionala näten bör liksom kunna prövas utifrån skälighet och om de är sakligt motiverade. I dagens system är det möjligt att få pris och övriga villkor för leverans, överföring eller inköp av el prövade. Prövningen syftar till att åstadkomma en skälig och sakligt motiverad prisättning. En sådan möjlighet bör finnas även i fortsättningen när det gäller nätverksamhet. Nättariffer och övriga villkor för nättjänster bör liksom vara underkastade reglering. Utgångspunkten för fastställande av skäliga avgifts- och tariffnivåer för överföring av el bör vara nu gällande praxis. Det bör vara en särskild uppgift för nätmyndigheten att se till att de nya förhållandena på elmarknaden inte leder till försämrade villkor vad gäller överföring av el för kunder i glesbygd. Regeringen avser att uppdra åt nät- myndigheten att följa denna fråga närmare. Myndigheten bör bl.a. kartlägga kost- naderna (avgifter och tariffer) för överföring på lokala och regionala nät i syfte att redovisa hur kostnaderna för elöverföring utvecklas på regionnät och i glesbygdsområden efter det att elmarknadsreformen har trätt i kraft. bör myndigheten regelbundet rapportera till regeringen i denna fråga. 6.4 Koncessionsvillkor i ellagen, m.m. Regeringens förslag: Nätkoncession ges för en bestämd tid, längst . förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar utredningens förslag eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande bestämmelser i ellagen skall linje- och områdeskoncessioner utfärdas för , normalt inte längre än , eller vid särskilda skäl . Praxis är att linjekoncessioner medges och områdeskoncessioner . Om det finns särskild anledning, exempelvis att koncessioner inom ett större område bör omprövas i ett sammanhang, ges koncessioner även , så att alla berörda koncessioner löper ut . Möjligheten att bevilja koncessioner för upp till har aldrig utnyttjats. Principen att ge koncessioner har visat sig fungera väl. Genom tidsbestämda koncessioner kan nätägaren bättre planera sin verksamhet. Koncessioner bör även fortsättningsvis ges för en bestämd tid. skall besluta om giltighetstiden för varje enskild nätkoncession. En längsta tid är tillräcklig. 6.4.2 Koncessionens högsta spänning Regeringens förslag: Nätkoncession för område ges för viss högsta spänning som bestäms särskilt för varje koncession. förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar utredningens förslag eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: I det svenska elsystemet är typiska spänningsnivåer på storkraftnätet, 130-70 kV på regionala ledningar och lägre på de lokala eldistributionsnätens ledningar. En innehavare av områdeskoncession behöver inte ansöka om koncession för att bygga ledningar inom sitt område. Områdeskoncessionen gäller dock endast för ledningar upp till en viss spänningsnivå, som vanligen anges i koncessionen.I det system som föreslås kan situationer uppstå med konkurrerande önskemål från nät- och ledningsägare om att få ansluta en viss anläggning. Den lokala verksamheten bör därför skyddas mot den utarmning som skulle inträffa om andra i stor utsträckning tilläts bygga ledningar in i området för att direktansluta attraktiva, större förbruka- re. Det finns annars en risk för att kostnaderna för det lokala nätet, som är dimensionerat för att överföra el till alla förbrukare inom området, efterhand belastar endast små elförbrukare, främst enskilda hushåll. Vidare försvåras en rationell utbyggnad av det lokala nätet om den som har nätkoncession för område inte är säker på att kunna utnyttja sitt nät för överföringar även till större förbrukare inom området. Därför innehåller lagförslaget bestämmelser bl.a. om att den som har nätkoncession för område också normalt har företräde framför den som har nätkoncession för linje, när det gäller att ansluta en förbrukare inom området som kan anslutas till bådadera. Den högsta tillåtna spänningsnivån för områdeskoncessioner har inte reglerats i lag. För att markera omfattningen av det företräde som innehavaren av nätkoncessionen för område skall ha när det gäller att bygga ledningar och ansluta anläggningar inom sitt område, har i lagförslaget tagits in bestämmelser om ledningarnas spänningsnivåer. Lagförslaget innebär att nätkoncession för område skall avse ett ledningsnät med högst en viss angiven spänning. Av lagförslaget framgår vidare att nätkoncession för linje får ges för ledningar med spänningar under den berörda områdeskoncessionens högsta spänningsnivå endast om det finns särskilda skäl. 6.4.3 Lämplighetsbedömning, m.m. Regeringens förslag: Nätkoncession skall endast ges för sådana ledningar och nät som är lämpliga från allmän synpunkt. Bestämmelsen i ellagen att möjlighet att tillgodose lokala intressen särskilt skall beaktas vid meddelande av områdeskoncession, upphävs. Nätkoncession för område skall omfatta en med hänsyn till nätverksamheten lämplig enhet. Sökandens lämplighet skall alltid prövas innan nätkoncession ges. För överlåtelse av nätkoncession fordras tillstånd av myndighet. Om koncessionshavare väsentligt åsidosätter koncessionsvillkoren eller föreskrifterna i ellagens 2 4 mom. eller 7 mom., eller inte haft ledningen eller ledningsnätet i bruk , kan nätmyndigheten besluta om återkallelse av kon- cessionen. beslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.