prop · GH03123 · 1994-01-01 00:00:00 — Skillnad görs sålunda mellan fordringar som har uppkommit före beslutet om att skuldsanering skall inledas och fordringar som har uppkommit efter beslutet. Det är bara den förra gruppen av fordringar som omfattas av förbudet. Har t.ex. en gäldenär ådragit sig en skuld dagen efter beslutet om inledande av skuldsanering, kan denna skuld aldrig komma att inbe- gripas i det slutliga beslutet om att bevilja skuldsanering (se 6 §).I paragrafens första stycke föreskrivs således beträffande fordringar som uppkommit innan kronofogdemyndigheten beslutade att inleda skuldsanering att utmätning eller införsel inte får ske därefter och intill dess frågan om skuldsanering slutligt har avgjorts (jfr även 5 kap. 10 § utsökningsbalken). Skulle så ändå ske, är åtgärden utan verkan. Med fordringar avses inte bara "huvudfordran" eller "kapitalskulden" utan även räntefordringar och andra tilläggsförpliktelser som kan vara knutna till "huvudfordringen". Med utmätning avses i paragrafen hela utmätningsförfarandet, dvs. inte bara själva utmätningsbeslutet. Skulle ett utmätningsbeslut ha fattats efter det att beslut har träffats om inledande av skuldsanering skall verkställigheten gå åter. Verkställighetsförbudet gäller från det att skuldsanering har inletts (se 13 § andra stycket) och därefter under hela den tid som kronofogdemyndigheten handlägger skuldsaneringsärendet. har inte någon möjlighet att bestämma annat. Om ett skuldsaneringsärende överlämnas eller överklagas till rätten gäller verkställighetsförbudet alltjämt. Av ordalydelsen framgår emellertid att rätten har möjlighet att i det enskilda fallet bestämma annat. Rätten kan alltså häva verkställighetsförbudet. Denna möjlighet är avsedd att utnyttjas i de fall gäldenären har fört ett skuldsaneringsärende vidare till rätten, trots att det är mer eller mindre uppenbart att skuldsanering inte kan beviljas. I ett sådant fall finns det ingen anledning att gäldenären skall vara skyddad mot indrivningsåtgärder. Om det å andra sida är en borgenär som föranleder att ett ärende förs vidare till rätten trots att det är klart att förutsättningarna för skuldsanering är uppfyllda saknas det regelmässigt skäl för att häva verkställighetsförbudet. I andra stycket anges uttryckligen att fordringar som inte omfattas av ett beslut om skuldsanering är undantagna från verkställighetsförbudet i första stycket. Det kan vara frågan om fordringar som har uppkommit efter beslutet att inleda skuldsanering eller fordringar som är förenade med panträtt och därför enligt regeln i 6 § tredje stycket i viss utsträckning inte omfattas av en skuldsanering. Om viss egendom har utmätts och omhändertagits i anledning därav omfattas den enligt 6 § tredje stycket 4 inte av skuldsaneringen. Sådan egendom kan då säljas exekutivt utan hinder av det inledda skuldsaneringsförfarandet. Dessa fordringar kan följaktligen alltjämt läggas till grund för exekutiva åtgärder. Undantaget i andra stycket omfattar av naturliga skäl inte fordringar som faller utanför skuldsaneringen enligt 6 § första stycket tredje meningen; detta klargörs ju först i och med att skuldsaneringen beslutas och då upphör också förbudet mot exekutiva åtgärder enligt denna paragraf. Av samma skäl omfattas inte heller fordringar som kan komma att falla utanför skuldsaneringen till följd av ett beslut härom enligt 6 § andra stycket. I tredje stycket anges att paragrafen skall tillämpas även i fråga om beslut om betalningssäkring och verkställighet av sådant beslut enligt lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter (jfr 14 § andra stycket ackordslagen). En framställning om betalningssäkring som länsrätten inte har hunnit pröva när kronofogdemyndigheten fattar beslut om att inleda skuldsanering kan således inte bifallas av länsrätten. Om länsrätten redan har hunnit att besluta om betalningssäkring när kronofogdemyndigheten beslutar om att skuld- sanering skall inledas, utgör kronofogdemyndighetens beslut hinder för verkställighet av beslutet om betalningssäkring. Paragrafen hindrar inte att ansökan om kvarstad eller om annan åtgärd enligt 15 kap. ges in till och behandlas av tingsrätten. Inte heller verkställighet av ett beslut i ett sådant ärende hindras av denna paragraf. 41 Verkan av skuldsanering En skuldsanering befriar gäldenären från ansvar för betalningen av de skulder som omfattas av skuldsaneringen i den utsträckning som dessa sätts ned. Genom skuldsaneringen befrias gäldenären från ansvar för betalningen av fordringar som inte är kända i ärendet, om inte fordringen är sådan som avses i 6 § tredje stycket. Skuldsaneringen inverkar inte på den rätt en borgenär har mot en borgensman eller annan som förutom gäldenären svarar för fordringen. Paragrafen innehåller de centrala reglerna om en skuldsanerings rätts- verkningar. Motiven för paragrafen har utförligt utvecklats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.4 och 4.5. Oavsett om fråga är om kronofogdemyndighetens beslut att fastställa en frivillig skuldsanering eller rättens beslut om tvingande skuldsanering är rättsverkningarna exakt desamma. I paragrafens första stycke första mening klargörs att en skuldsanering innefattar en förändring av gäldenärens ursprungliga betalningsförpliktelse gentemot borgenären, i så måtto att det belopp gäldenären efter ett beslut om skuldsanering är skyldig att utge är reducerat i förhållande till vad som gällde innan beslutet fattades. Andra eventuella förpliktelser än betalningsförpliktelser berörs inte direkt av en skuldsanering. En fordran kan anmälas i ärendet genom att gäldenären har angett den i sin ansökan eller genom att borgenären anmäler den. En fordran kan anmälas i ärendet även på andra sätt. Om en fordran inte är känd i ärendet innebär skuldsaneringen alltid att den kan göras gällande, dvs. betalningsansvaret bortfaller helt och hållet (prekluderas), vilket framgår av första stycket andra meningen. Såsom har framhållits i den allmänna motiveringen och i anslutning till 14 § (jfr också 8 §) drabbas nämligen den okände borgenär som underlåter att anmäla sin fordran av en proklamaeffekt på så sätt att fordringen i vad den avser betalningsskyldighet helt och hållet prekluderas (jfr 6 § lagen [1981:131] om kallelse på okända borgenärer) om hans fordran inte på annat sätt är känd. Det innebär alltså att en sådan borgenär inte får någon utdelning alls enligt skuldsaneringsbeslutet och inte heller kan göra fordringen gällande i ett annat sammanhang efter det att beslutet har fattats. I 27 § finns regler som ger en borgenär vars fordran har prekluderats på detta sätt en möjlighet att i vissa fall på begäran få till stånd en omprövning av beslutet. Den preklusionsverkan som drabbar okända fordringar gäller givetvis endast sådana fordringar som enligt lagen omfattas av en skuldsanering (se 6 § första stycket). Det innebär att en fordran som faller in bland undantagen i 6 § tredje stycket inte prekluderas enligt regeln i 26 § andra meningen. Däremot drabbas en fordran som är av sådant slag att den faller in under regeln i 6 § andra stycket alltid av den preklusionsverkan som anges här, såvida det inte utryckligen har förklarats att den inte skall omfattas av skuldsaneringen. En skuldsanering inverkar inte på det betalningsansvar som åvilar borgensmän eller andra som jämte gäldenären ansvarar för skulderna. Ett skuldsaneringsbeslut avseende "huvudgäldenären" verkar alltså inte till "förmån" för en person som har gått i borgen för skuldsaneringsgäldenärens skuld. Detsamma gäller för annan medgäldenär. Detta har, i enlighet med Lagrådets förslag, uttryckligen föreskrivits i andra stycket (jfr 21 § ackordslagen). Innebörden av en skuldsanering är vidare att borgenären inte i något sammanhang kan utnyttja en "bortsanerad" penningfordran. En "bortsanerad" fordran går exempelvis inte att använda till kvittning på samma sätt som under vissa förutsättningar är möjligt när det beträffande fordringar som är preskriberade enligt Preskriptionslagen (se dess 10 §) eller prekluderade enligt lagen (1981:130) om kallelse på okända borgenärer (se dess 8 §). Om gäldenären av någon anledning betalar en "bortsanerad" fordran följer det däremot av allmänna regler att en sådan betalning inte med rättsordningens hjälp kan återkrävas. På ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om skuldsanering enligt denna lag kan en tingsrätt som avses i 21 § upphäva eller, i fall som avses i 5, ändra beslutet om 1. gäldenären har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer eller i hemlighet gynnat någon borgenär för att inverka på skuldsaneringsfrågans avgörande, 2. gäldenären i sin ansökan om skuldsanering eller annars under ärendets handläggning medvetet har lämnat oriktiga uppgifter till men för borgenären, 3. gäldenären lämnat oriktig uppgift till ledning för myndighets beslut i fråga om skatt eller avgift som omfattas av skuldsaneringen eller underlåtit att lämna uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten medfört att ett beslut blivit felaktigt eller inte fattats, 4. gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är ringa eller 5. gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter skuldsaneringen. I fall som avses i första stycket 5 skall ansökan ges in för skuldsaneringen. Om betalningsplanen löper gäller i stället . Innan rätten prövar borgenärens ansökan skall gäldenären och de borgenärer som avses i 19 § höras. I övrigt tillämpas lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden. En tingsrätt skall bestå av en lagfaren domare. Upphävs ett beslut om skuldsanering, blir en borgen eller annan säkerhet som tredje man har ställt för betalning av belopp som avses i 8 § första stycket 3 ogiltig, om inte tredje mannen kände till eller borde känt till de i 27 § första stycket 1 angivna omständigheterna eller medverkade till att gäldenären åsidosatt sina förpliktelser enligt 27 § första stycket 2. Bestämmelserna i paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.7. Paragrafen innehåller bestämmelser om omprövning av ett beslut om skuldsanering på begäran av en borgenär. Paragrafen gäller beslut såväl om att fastställa en frivillig som om tvingande skuldsanering. Det är dock alltid rätten som handlägger ärenden om omprövning. Behörig domstol är en tingsrätt som anges i 21 §. Omprövningen enligt denna paragraf kan med undantag för det fall som regleras i punkten 5, endast leda till att skuldsaneringen upphävs. Någon annan rättsföljd kan i dessa fall inte komma i fråga. I ett fall, nämligen då gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligt har förbättrats, kan en omprövning mynna ut i att skuldsaneringen inte upphävs utan ändras. Omprövning på begäran av gäldenären regleras inte i denna paragraf, utan i stället i 28 §. I första stycket anges att ansökan kan göras endast av borgenär vars fordran omfattas av skuldsaneringen. Det är alltså dels "känd" borgenär vars fordran enligt 26 § har satts ned eller fallit bort och dels "okänd" borgenär vars fordran enligt samma paragraf har drabbats av preklusion till följd av skuldsaneringsbeslutet som är behöriga att ansöka om omprövning enligt denna paragraf. Det förhållandet att endast borgenär är behörig att ansöka om omprövning innebär att även den som har gått i borgen för gäldenärens skulder och annan medgäldenär kan ha sådan behörighet, eftersom de är att betrakta som "regressborgenärer" i förhållande till gäldenären. För omprövning enligt denna paragraf förutsätts att gäldenären har agerat illojalt mot syftena med skuldsaneringsförfarandet, åsidosatt sina åligganden enligt skuldsaneringsbeslutet eller efter det att skuldsaneringen beslutades har fått väsentligt förbättrade ekonomiska förhållanden. Enligt första punkten kan omprövning medges om gäldenären gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer eller i hemlighet har gynnat någon borgenär för att inverka på skuldsaneringsfrågans avgörande. Med oredlighet mot borgenärer avses sådana gärningar för vilka ansvar kan ådömas enligt 11 kap. 1 § och som har samband med skuldsaneringen (se också specialmotiveringen till ändringen i 11 kap. 1 § ). Något krav uppställs inte på att gäldenären har fällts till ansvar i en brottmålsrättegång, att åtal har väckts mot honom eller att förundersökning har inletts. I andra punkten anges uttryckligen att en skuldsanering kan omprövas om gäldenären medvetet har lämnat oriktiga uppgifter i sin ansökan eller annars under ärendets handläggning. Med detta avses också det fallet att gäldenären medvetet har förtigit något som skulle ha varit av betydelse i ärendet. Ett exempel är att gäldenären underlåter att uppge en fordran. För att omprövning skall kunna ske enligt denna punkt krävs att gäldenärens oriktiga uppgifter eller hans förtigande av vissa omständigheter har varit till men för borgenären. Det betyder exempelvis att omprövning inte kan aktualiseras enligt denna punkt om gäldenären förtiger en fordran som senare anmäls i ärendet. Enligt tredje punkten kan en omprövning ske i de fall gäldenären har lämnat oriktig uppgift eller underlåtit att lämna uppgift trots att han är uppgiftsskyldig och detta lett till att beslut om skatt eller avgift blivit felaktigt eller inte fattats. Rekvisiten motsvarar förutsättningarna för eftertaxering enligt taxeringslagen (1990:324). Ett sådant förfaringssätt från gäldenärens sida kan medföra att en fordran som omfattas av skuldsaneringen har upptagits till för lågt belopp där eller inte upptagits alls. För att fjärde punkten skall bli tillämplig krävs enligt ordalydelsen att gäldenären inte följer betalningsplanen, såvida avvikelsen inte är ringa. Det skall alltså vara fråga om ett förfarande från gäldenärens sida som är i strid med vad som åligger honom enligt skuldsaneringsbeslutet. Eftersom det krävs att avvikelsen inte är ringa måste det vara fråga om längre betalningsdröjsmål eller upprepade betalningsförsummelser för att skuldsaneringen med tillämpning av denna punkt skall kunna upphävas. Enligt femte punkten kan en skuldsanering upphävas om gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen har ändrats efter skuldsaneringen. Med detta avses en förändring till det bättre som är avsevärd, exempelvis att gäldenären har erhållit en betydande inkomstökning eller att han har fått en större tipsvinst eller liknande. Av inledningen till första stycket framgår att rätten i dessa fall, i stället för att upphäva beslutet, får ändra det. Av andra stycket framgår att en borgenär som vill få en omprövning till stånd på den grunden att gäldenärens ekonomi har förbättrats 42 måste ge in en ansökan därom för skuldsaneringen. Med dagen för skuldsaneringen avses endera den dag kronofogdemyndigheten beslutade att fastställa en överenskommelse om frivillig skuldsanering eller annars den dag rätten beslutade om tvingande skuldsanering. Vid tillämpningen av denna regel saknar det betydelse från vilken tidpunkt gäldenärens ekonomiska förhållanden har förbättrats, så snart förbättringen har inträtt efter dagen för skuldsaneringen. Om betalningsplanen skulle löpa utsträcks talefristen i motsvarande mån. Enligt tredje stycket skall rätten innan den fattar ett beslut i ompröv- ningsärendet höra gäldenären och övriga borgenärer som berörts av skuld- saneringsbeslutet. På förslag av Lagrådet sägs här uttryckligen att ärendelagens regler är tillämpliga på förfarandet i omprövningsärenden i den mån inget annat anges i skuldsaneringslagen. I konsekvens härmed anges också att tingsrätten när den skall handlägga ett omprövningsärende skall bestå av en lagfaren domare. I fjärde stycket anges vissa verkningar av att ett beslut om skuldsanering upphävs. Givetvis kvarstår gäldenärens "ursprungliga" skulder efter ett beslut om upphävande, eventuellt med ett på grund av avbetalning reducerat skuldbelopp. På ansökan av gäldenären kan en tingsrätt som avses i 21 § ändra vad kronofogdemyndigheten eller rätten har bestämt i en fråga som avses i 8 § första stycket 3, om det efter beslutet om skuldsanering har inträffat omständigheter som inte då kunnat förutses eller om det finns synnerliga skäl. Vid sådan omprövning tillämpas 27 § tredje stycket. Paragrafen behandlar omprövning på ansökan av gäldenären. Den har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.7. I 8, 20 och 24 §§ berörs frågan när och hur återstående del av gäldenärens skulder skall betalas. Även om denna fråga har ägnats avsevärd uppmärksamhet i skuldsaneringsärendet kan det efter det att beslutet fattats inträffa oförutsedda händelser som gör att den bestämda betalningsordningen inte längre framstår som realistisk. Ett exempel kan vara att gäldenären efter beslutet blivit långvarigt arbetsoförmögen eller att hans inkomstsituation har förändrats märkbart till det sämre. I sådana fall kan förevarande paragraf bli tillämplig. Det förutsätts att en ansökan görs av gäldenären, någon annan är inte behörig att ansöka om omprövning enligt denna paragraf. Paragrafen är avsedd att tillämpas med försiktighet. Av lydelsen följer att den i första hand avser fall där det har inträffat något i tiden efter skuldsaneringsbeslutet, men lagtextens lydelse hindrar inte en omprövning även i andra fall då synnerliga skäl föreligger. Till skillnad mot vad som i de flesta fall gäller beträffande rättsföljden av en omprövning enligt 27 § innebär en tillämpning av denna paragraf att beslutet om skuldsanering ändras. Regeln i denna paragraf kan därför sägas vara en jämkningsregel. Det är alltså beslutets innehåll i ett visst avseende som ändras. I paragrafen hänvisas till 27 § tredje stycket. Det innebär att borgenärerna skall höras i dessa omprövningsärenden och att ärendelagen är tillämplig på förfarandet. Tingsrätten skall alltid bestå av en lagfaren domare när den handlägger ett omprövningsärende enligt denna paragraf. beslut att avvisa eller avslå en ansökan om skuldsanering, inleda skuldsanering eller fastställa en skuldsanering överklagas till den tingsrätt som avses i 21 §. Detsamma gäller kronofogdemyndighetens beslut att avskriva ett skuldsaneringsärende från vidare handläggning. Överklagandet skall ges in till kronofogdemyndigheten för beslutet. beslut om att överlämna ett skuldsaneringsärende till tingsrätt får inte överklagas. Detsamma gäller ett beslut varigenom en ansökan om skuldsanering förklaras vilande. Paragrafen, som har utformats delvis i enlighet med Lagrådets förslag, innehåller regler om överklagande av kronofogdemyndighetens avgörande. I denna paragraf föreskrivs att vissa beslut inte får överklagas och att vissa av kronofogdemyndighetens beslut överklagas till tingsrätt. Reglerna har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.6. Förutom i denna paragraf regleras formella frågor beträffande överklaganden av kronofogdemyndighetens beslut i 22-25 §§ förvaltningslagen. I första stycket anges att vissa av kronofogdemyndighetens slutliga beslut överklagas till tingsrätt. Det är avvisnings- och avslagsbeslut enligt 11 och 12 §§ samt beslut om att inleda skuldsanering enligt 13 § andra stycket samt beslut om att fastställa en frivillig skuldsanering enligt 20 § samt dessutom avskrivningsbeslut enligt 34 §. Även när en ansökan förfaller enligt 33 § fattar kronofogdemyndigheten ett avskrivningsbeslut som kan överklagas enligt denna paragraf. Ett beslut av kronofogdemyndigheten enligt denna paragraf skall överklagas till den tingsrätt som är behörig enligt 21 §, dvs. normalt tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt. Överklagandet skall ges in till kronofogdemyndigheten för beslutet. I andra stycket anges att vissa beslut i ett skuldsaneringsärende över huvud taget inte får överklagas. Det är fråga om såväl slutliga som icke slutliga beslut. De slutliga beslut som inte får överklagas är beslut enligt 21 § första stycket om överlämnande till rätten. Att en tingsrätts beslut att överlämna ett skuldsaneringsärende till en annan tingsrätt inte får överklagas framgår av 21 § andra stycket. De icke slutliga beslut som inte får överklagas är kronofogdemyndighetens eller domstolens beslut om att ett skuldsaneringsärende enligt 33 § andra stycket förklaras vilande. Om tingsrätten bifaller ett överklagande av gäldenären, skall den återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten eller, om kronofogdemyndigheten avslagit gäldenärens ansökan med tillämpning av 12 § andra stycket, besluta om tvingande skuldsanering. Ett beslut av tingsrätten att återförvisa ett ärende till kronofogdemyndigheten får inte överklagas. Tingsrätten får dock tillåta att beslutet överklagas till hovrätten, om det finns särskilda skäl för en prövning om tillstånd skall ges enligt 31 § första stycket. Paragrafen, som delvis har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.7.6. I första stycket anges hur tingsrätten skall förfara om den bifaller ett överklagande av gäldenären. Där sägs att ärendet som huvudregel skall återförvisas till kronofogdemyndigheten om den bifaller överklagandet. En sådan regel är motiverad av att utredningen i huvudsak skall göras hos kronofogdemyndigheten. Tingsrätten har dock möjlighet att i stället besluta om tvingande skuldsanering när kronofogdemyndigheten på ett sent stadium har avslagit gäldenärens ansökan. Detta framgår av hänvisningen till 12 § andra stycket. Det är enbart när gäldenären överklagar som det blir aktuellt med återförvisning till kronofogdemyndigheten enligt denna paragraf. Hur rätten skall förfara då ett överklagande av en borgenär bifalls regleras inte i denna paragraf. Allmänna regler får i stället tillämpas. Som Lagrådet har påpekat torde det endast vara i en situation som återförvisning kan bli aktuell när en borgenär har överklagat ett avgörande av kronofogdemyndigheten. Det är när kronofogdemyndigheten har fastställt en skuldsanering och rätten anser att utredningen behöver kompletteras. I en sådan situation kan rätten enligt allmänna regler återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten. När en borgenär överklagar ett beslut om att inleda skuldsanering är det inte aktuellt för rätten att vid 43 bifall återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten. Om kronofogdemyndigheten har avslagit ansökan med tillämpning av 12 § andra stycket och rätten bedömer att utredningen i ärendet tillåter det, kan rätten i stället beslutar om tvingande skuldsanering. Ett beslut av tingsrätten att återförvisa ett ärende till kronofogdemyndigheten får i princip inte överklagas. Det föreskrivs i andra stycket. Där föreskrivs emellertid vidare att tingsrätten får tillåta att återförvisningsbeslutet får överklagas till hovrätten, om det finns särskilda skäl för en dispensprövning i hovrätten (se 31 § första stycket). Hovrätten får inte pröva ett överklagande av ett beslut av en tingsrätt, om inte hovrätten meddelat prövningstillstånd. Prövningstillstånd behövs inte, om överklagandet avser ett beslut som rör någon annan än en part, ett beslut genom vilket tingsrätten ogillat jäv mot en domare eller ett beslut genom vilket en missnöjesanmälan eller ett överklagande har avvisats. I fråga om meddelade prövningstillstånd skall 54 kap. 11 § tredje stycket tillämpas. I första stycket anges att det krävs att hovrätten meddelar prövningstillstånd för att ett överklagande skall prövas fullständigt av hovrätten. I andra stycket anges ett antal undantag från kravet på prövningstillstånd. Dessa undantag svarar i sak mot de undantag som finns i 18 kap. 16 a § utsökningsbalken (jfr också 49 kap. 12 § och prop. 1992/93:216 s. 87 f och s.93 f). I tredje stycket hänvisas till 54 kap. 11 § tredje stycket i fråga om medelade prövningstillstånd. Prövningstillstånd får meddelas endast om 1. det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av högre rätt, 2. anledning förekommer till ändring i tingsrättens beslut eller 3. det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet.