prop · GH03143 · 1994-01-01 00:00:00 — Frågan om underrättelse till målsägande när det gäller frihetsberövade ungdomar liksom ungdomar som är föremål för tvångsvård enligt LVU bör tas upp i samband med beredningen av förslag. Regeringen är för dagen inte heller beredd att införa regler om att målsäganden skall underrättas när personer som undergår vård enligt LVM avviker eller vistas på fri fot. 10 Verkställighet av domar angående skadestånd Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorians förslag omfattar dock även målsägande som är juridiska personer. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Några remissinstanser anser att det borde vara tillräckligt att domstolen lämnar upplysningar om hur utsökningsförfarandet går till. En remissinstans anser att staten under vissa förutsättningar bör förskottera skadestånden. En annan menar att det inger principiella betänkligheter att ge målsägande ytterligare särställning jämfört med andra svaga eller utsatta grupper. Skälen för regeringens förslag: Den som genom ett domstolsavgörande blivit tillerkänd skadestånd kan, om den dömde inte betalar frivilligt, ansöka om verkställighet hos kronofogdemyndigheten. Bestämmelser om förfarandet finns i utsökningsbalken. Ansökan om verkställighet kan göras såväl muntligen som skriftligen (2 kap. 1 ). Sökanden skall ange den åtgärd han yrkar samt ge in exekutionstiteln, dvs. i detta fall domen. Det finns inget krav på att domen skall ha vunnit laga kraft för att ansökan skall få göras (3 kap. 1 och 3 ). En dom som inte har vunnit laga kraft kan verkställas i vissa fall och under villkor som anges i 3 kap. 5-9 . Bestämmelser om ansökningsförfarandet m.m. finns också i utsökningsförordningen (1981:981). I olika sammanhang har frågan väckts om att det allmänna i större utsträckning borde underlätta för brottsoffer att få ut skadestånd som de har tillerkänts genom domstols dom. har t.ex. ansett att staten bör medverka till att brottsoffret får ekonomisk kompensation om han eller hon inte kan förmå den dömde att betala skadeståndet (BRÅ rapport 1988:1). Förslag om att skadestånd på grund av brott skulle ges förmånsrätt har också framförts i olika sammanhang. Frågor om verkställighet av skadestånd på grund av brott har också uppmärksammats i , bl.a. i lagutskottets betänkande bet. 1991/92:LU8. Enligt regeringens mening är det av flera skäl uteslutet att överväga en ordning som innebär att staten generellt skulle förskottera utdömda skadestånd eller att ge skadestånd på grund av brott någon förmånsrätt. Däremot bör myndigheterna i större utsträckning än kunna medverka och bistå målsäganden för att förbättra dennes möjligheter att få ut utdömda skadestånd. I allmänhet vet målsäganden inte om att han eller hon själv måste vidta åtgärder för att få ut skadeståndet. Även om många domstolar, i samband med att domen i målet avkunnas, lämnar målsäganden information om hur han eller hon skall förfara för att få ut sitt skadestånd svävar många i okunskap om att det är de själva som måste ta initiativ till tvångsvis verkställighet av domen. Ett sätt att försöka komma till rätta med problemet är naturligtvis att förbättra informationen och att t.ex. till domen som skickas till målsäganden bifoga en broschyr som beskriver hur han eller hon kan förfara om den dömde inte betalar skadeståndet frivilligt. Enligt regeringens mening bör man emellertid inte stanna vid detta. I promemorian föreslås att målsäganden inte själv skall behöva ge in domen till kronofogdemyndigheten. I stället skall domstolen direkt till kronofogdemyndigheten i det län där den tilltalade har sitt hemvist översända en kopia av domen sedan den vunnit laga kraft. Enligt förslaget skall kronofogdemyndigheten därefter ta kontakt med målsäganden och höra efter om denne vill ansöka om verkställighet. Om målsäganden vill göra en sådan ansökan, skall kronofogdemyndigheten hjälpa målsäganden att göra ansökan, muntligen eller skriftligen. Det kan påpekas att en målsägande som söker verkställighet av en dom som gäller enskilt anspråk på grund av brott enligt 15 förordningen (1992:1094) om avgifter vid kronofogdemyndigheterna är befriad från skyldighet att betala avgift. Remissutfallet är blandat. Några remissinstanser anser att det bör vara tillräckligt om domstolen informerar målsäganden om hur utsökningsförfarandet går till. En annan remissinstans påpekar att det inte finns anledning ge målsägande ytterligare särställning jämfört med andra utsatta grupper i samhället. Enligt regeringens mening är det angeläget att ta till vara de möjligheter som finns när det gäller att förbättra målsägandes möjligheter att få ut skadestånd. Regeringen ansluter sig därför till promemorians förslag och föreslår att det genomförs såvitt gäller målsägande som är fysiska personer. Enligt regeringens mening finns det inte några skäl för att låta juridiska personer omfattas av den nya ordningen. Generellt sett bör dessa ha bättre möjligheter att själva ta till vara sin rätt än enskilda människor som utsatts för brott. I enlighet med promemorians förslag bör domstolen översända domen först sedan den vunnit laga kraft. Härigenom får den skadeståndsskyldige möjlighet att frivilligt betala skadeståndet innan frågan om verkställighet aktualiseras hos kronofogdemyndigheten. Förslaget föranleder en ändring i 2 kap. 2 UB och, som regeringen avser att återkomma till, ändringar i utsökningsförordningen och i förordningen (1990:893) om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. Förslaget innebär att en målsägande, som är fysisk person, inte själv behöver ta initiativ till att frågan om verkställighet tas upp. Kanske kan en sådan ordning också bidra till att de dömda blir mer villiga att betala frivilligt, när de vet att saken sannolikt kommer att bli ett ärende hos kronofogdemyndigheten vid utebliven betalning och att detta medför en extra kostnad för den dömde. har uppmärksammat att det kan uppstå svårigheter med målsägande som har s.k. skyddade adresser eftersom dessa uppgifter, för vilka ofta råder sekretess, kräver särskilda säkerhetsrutiner. Enligt regeringens mening kräver detta ingen särskild författningsreglering. 11 Kostnader för inrättandet av en brottsofferfond När det gäller förslaget om en brottsofferfond kommer uppbörd och indrivning av fondavgifter att ske på samma sätt som uppbörd och indrivning av böter. Kostnaderna kan därför i stor utsträckning begränsas till rena initialkostnader för berörda myndigheter. Såsom redovisats i det föregående kommer dock indrivningsåtgärder att krävas beträffande en stor del av fondavgifterna. Initialkostnaderna, liksom den merkostnad som uppkommer för indrivningen, bör finansieras genom besparingar på annat håll inom ansvarsområde. Löpande kostnader för handläggning av fonden och för medelsförvaltningen bör betalas av fondens medel. Viss del av den aviserade sänkningen av fångarnas ersättningar bör bidra till finansieringen av fondens uppbyggnad. De föreslagna författningsändringarna bör kunna träda i kraft . Av 2 kap. 10 regeringsformen följer att bestämmelserna om avgift till brottsofferfonden inte får tillämpas i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet. Detta bör framgå av en särskild övergångsbestämmelse till lagen om brottsofferfond. Det innebär att, om det är fråga om flera brott av vilka en del begåtts före och andra efter ikraftträdandet, avgift skall tas ut om det bland de senare finns åtminstone något brott som har fängelse i straffskalan. I övrigt behövs inga övergångsbestämmelser. 13.1 Förslaget till lag om brottsofferfond I första stycket regleras fondavgiftens storlek samt avgränsas den personkrets som skall åläggas att betala avgift till brottsofferfonden. Eftersom det är fråga om rättsverkan av brott måste avgiftens storlek regleras genom lag (se 8 kap. 7 andra stycket regeringsformen). En fondavgift skall tas ut för varje dom enligt vilken någon döms för ett eller flera brott om fängelse ingår i straffskalan för något av brotten. Detta gäller oavsett vilken påföljd som döms ut i det enskilda fallet. Skälen för det föreslagna systemet och förutsättningarna för uttag av fondavgift har utvecklats närmare i avsnitt 4.2. Regleringen innebär t.ex. att avgift tas ut även i de fall den dömde överlämnas till särskild vård enligt bestämmelserna i 31 kap. BrB och när rätten enligt 34 kap. 1 första stycket 1 BrB förordnar att tidigare ådömd påföljd skall avse annat brott. Bestämmelsen i 36 kap. 13 BrB om förverkande och annan särskild rättsverkan av brott när det gäller psykiskt störda lagöverträdare blir tillämplig även på fondavgift. Denna grupp kan alltså åläggas fondavgift endast om det enligt vad som närmare sägs i lagrummet kan anses skäligt. Det ankommer på domstolen att utan särskilt yrkande fatta beslut om avgift till brottsofferfonden. Om en dom, som innefattar fondavgift, överklagas följer av allmänna regler att högre rätt inte skall ålägga ytterligare en fondavgift, om t.ex. underrättens dom fastställs. Har däremot underrätten t.ex. helt frikänt den tilltalade eller dömt honom endast för något rent bötesbrott och överrätten dömer honom för något fängelsebrott, skall givetvis överrätten ålägga honom fondavgift. Om två tingsrättsdomar som båda innehåller beslut om fondavgift handläggs gemensamt i hovrätten, skall hovrätten normalt döma ut endast en avgift. Det följer av bestämmelsens konstruktion som innebär att endast en avgift tas ut per dom, oavsett hur många brott domen omfattar. Det är också en naturlig ordning mot bakgrund av reglerna i 30 kap. 3 BrB som föreskriver att rätten skall döma till gemensam påföljd när någon döms för flera brott, om inte något annat är föreskrivet. Sistnämnda bestämmelse är tillämplig också när en hovrätt överprövar två tingsrättsdomar (NJA 1975 s. 691); hovrätten kan t.ex. inte fastställa de två tingsrättsdomarna utan skall undanröja straffbestämningarna och bestämma en ny gemensam påföljd. Regleringen innebär i och för sig att den som har dömts genom två separata tingsrättsdomar kan över- klaga de båda domarna i ansvars- eller påföljdsdelen med det enda syftet att bli av med en av fondavgifterna och vinna framgång. Om domarna bara överklagas såvitt gäller fondavgifterna - och domarna i övriga delar vinner laga kraft - utgör den omständigheten att domarna överklagas inte ensam någon grund för att upphäva den ena fondavgiften. Om påföljden i tingsrätten har bestämts till böter krävs det dessutom att hovrätten först meddelar prövningstillstånd (jfr prop. 1992/93:216 s. 89). Av andra meningen i detta stycke framgår att fondavgift skall tas ut även i de fall fråga om ansvar för brott tas upp av åklagare genom strafföreläggande. Åklagaren skall då självmant fatta beslut om avgift till brottsofferfonden och ta in detta i strafföreläggandet. Av andra stycket följer att avgift inte skall tas ut om påföljdseftergift meddelas. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt denna paragraf skall bestämmelserna om bortfallande av böter tillämpas på fondavgift, vilket bl.a. innebär att fordran på fondavgift inte får drivas in förflutit från det domen eller strafföreläggandet vann laga kraft. Däremot blir de bestämmelser i 35 kap. 7 BrB som gäller preskriptionstid i fall av bötesförvandling inte tillämpliga eftersom fondavgift inte kan förvandlas till fängelse. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Av första stycket framgår att fondavgifterna avsätts till särskild förvaltning i en brottsofferfond. Där anges också fondens ändamål i stora drag samt överlämnas till regeringen att föreskriva närmare riktlinjer för fondens verksamhet. Fondens medel har genom första stycket undandragits regeringens disposition varför det i andra stycket särskilt anges att fondens medel efter beslut av regeringen får tas i anspråk för kostnaderna för förvaltning av fonden. Såsom Lagrådet påpekar täcker begreppet förvaltning såväl administration som förvaltning. Det ankommer på regeringen att meddela närmare föreskrifter om brotts- offerfondens förvaltning. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 11. Den har utformats efter förslag av Lagrådet. 13.2 Förslaget till lag om ändring i En ändring har gjorts i första stycket. Den innebär att domstolen inte längre skall pröva om en målsägande, som vill anlita en stödperson, med hänsyn till brottets art eller annars kan antas vara i behov av personligt stöd under rättegången. Målsäganden får i fortsättningen själv avgöra denna fråga. Domstolen skall, liksom tidigare, avgöra om den önskade stödpersonen är lämplig eller inte. Skulle domstolen anse att personen inte är lämplig behöver det inte medföra att han eller hon inte alls får närvara under rättegång. Enligt huvudregeln i 5 kap. 1 första stycket RB är huvudförhandlingen offentlig. Det är först om domstolen förordnar om stängda dörrar som personen i fråga kan vara tvungen att lämna rättsalen. I övrigt hänvisas till motiveringen i avsnitt 6. Den ändring, som har gjorts i paragrafens tredje stycke, innebär att en stödperson enligt 20 kap. 15 RB har rätt att närvara vid förhör med målsäganden, om detta kan ske utan men för utredningen. Hänvisningen till 20 kap. 15 RB innebär att både stödpersonens uppgifter och de krav som uppställs beträffande vederbörandes lämplighet blir desamma under förundersökning och rättegång. En skillnad, som framgår direkt av lagtexten, är att målsäganden under förundersökning får åtföljas av en stödperson endast om det kan ske utan men för utredningen. Frågan har behandlats i avsnitt 6. Ändringen i paragrafens första stycke innebär att rätten inte som alltid skall inleda förhöret med att fråga vittnet om ålder, yrke och hemvist. I stället gäller att dessa uppgifter skall efterfrågas endast i den utsträckning det behövs. Vid förhör med målsäganden skall enligt 37 kap. 3 RB bestämmelsen i 36 kap. 10 tillämpas. Ändringen gäller därför också vid förhör med målsäganden. I första stycket har också vissa språkliga ändringar gjorts. Ändringen har behandlats i avsnitt 8. 45 kap. 9 och 16 , 51 kap. 8 och 10 samt 55 kap. 8 och 10 Ett tillägg har gjorts i 45 kap. 9 och 16 som innebär att uppgift om målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress inte skall framgå av det exemplar av stämningsansökan och därvid fogade handlingar som delges den tilltalade. Undantag gäller om någon sådan uppgift har betydelse för själva åtalet. Samma gäller i fråga om vadeinlaga, revisionsinlaga och genmälen, vilket framgår av de ändringar som gjorts i 51 kap. 8 och 10 samt 55 kap. 8 och 10 . Ändringarna tar uteslutande sikte på mål om allmänt åtal och omfattar således inte de - fåtaliga - fall då en målsägande väcker enskilt åtal. Skälen för ändringarna har redovisats i avsnitt 8. Ändringen innebär att fondavgift skall föreläggas den misstänkte till godkännande på samma sätt som förverkande eller annan sådan särskild rättsverkan. Skälen för ändringen har redovisats i avsnitt 4.2. Ändringen innebär att ett strafföreläggande som endast avser böter och fondavgift under vissa förutsättningar skall anses godkänt genom betalning, trots att skriftligt godkännande inte har skett. Skälen för förslaget har utvecklats i avsnitt 4.2. 13.3 Förslaget till lag om ändring i utsökningsbalken Om exekutionstiteln är en dom som har översänts från en domstol till kronofogdemyndigheten på grund av föreskrift i lag eller annan författning, behöver sökanden inte ge in den till kronofogdemyndigheten. Detta följer av ett nytt femte stycke i bestämmelsen. Ändringen tar sikte på domar som det är meningen att domstolarna i fortsättningen självmant skall skicka till kronofogdemyndigheten, nämligen brottmålsdomar som innehåller en förpliktelse för en tilltalad att utge skadestånd till en målsägande, som är fysisk person. Bestämmelsen förutsätter en ändring i förordningen (1990:893) om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. om att domstolen skall skicka sådana domar till kronofogdemyndigheten och även en ändring i utsökningsförordningen. Skälen för förslaget har redovisats i avsnitt 10. 13.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt m.m. Om en intagen avtjänar straff för ett brott som har riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, skall målsäganden, enligt första stycket, tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om i vilken kriminalvårdsanstalt den intagne befinner sig, om den intagnes förflyttning till öppen anstalt, om permissioner och vistelser utanför anstalten enligt 32 -34 i samma lag, om frigivning, om rymning och om uteblivande efter permission. Andra stycket, som anger när underrättelsen till målsäganden skall lämnas, har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag. Underrättelsen till målsäganden skall - som grundregel - göras och - i de fall det kan ske - innan den intagne lämnar anstalten. Men när det gäller frigivning kan, såsom Lagrådet påpekat, ett sådant beslut meddelas så tidigt att det av informationsskäl är bättre att vänta något med underrättelsen till målsäganden. Det föreskrivs därför att underrättelsen skall lämnas lämplig tid före frigivningen. Det bör ankomma på att lämna närmare anvisningar om detta. Underrättelseskyldigheten åvilar styresmannen eller dennes ställföreträdare vid den anstalt där den dömde är intagen. Bestämmelsen motsvarar i princip allmänna råd (ARK 1988:5). Ändringen har kommenterats i avsnitt 9. 13.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Ändringen innebär att införsel får äga rum för brottsofferfondsavgift. Skälen för ändringen har redovisats i avsnitt 4.2. 13.6 Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413) har ersatts med . När det gäller reglerna om överklagande har terminologin moderniserats. Av paragrafen framgår att det hos finns en nämnd som avgör vissa ärenden om brottsskadeersättning och att nämnden utses av regeringen. Ändringarna har kommenterats i avsnitt 5. 13.7 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) I 7 kap. 30 har ersatts med . 14 Anslagsfrågor för /95 Regeringen har budgetproposition (prop. 1993/94:100 bil. 3) föreslagit att, i avvaktan på en särskild proposition rörande bl.a. förslag till organisation m.m. av en myndighet med ett övergripande ansvar för brottsofferfrågor, för /95 under angivna anslagsrubriker beräkna följande belopp. : Förvaltningskostnader G 4. : Ersättning för skador på grund av brott Regeringen återkommer till dessa frågor. 1992/93 Utgift 6 122 3671 1993/94 Anslag 7 /95 Förslag 7 944 000 1 G 3. Antalet ansökningar om brottsskadeersättningar har fortsatt att öka kraftigt. Under /93 ökade antalet personskadeärenden och sakskadeärendena jämfört med budgetåret innan. Mot bakgrund av att antalet brottsskadeärenden kraftigt har ökat beräknar regeringen ett ramanslag för förvaltningskostnader under nästa budgetår till . Det ytterligare medelsbehov som uppstår till följd av uppgifter enligt regeringens förslag finansieras genom medel ur brottsofferfonden samt engångsvisa finansieringar inom verksamhetsområde. : Ersättning för skador på grund av brott 1992/93 Utgift 45 632 5332 1993/94 Anslag 35 000 0002 1994/95 Förslag 50 000 000 2 G 4. : Ersättning för skador på grund av brott Under /93 utbetalades brottsskadeersättningar för . Mot bakgrund av att antalet ansökningar har ökat och fortsätter att öka beräknas anslaget till för nästa budgetår. Bidrag till har utgått från detta anslag. För innevarande budgetår har förbundet erhållit ett bidrag om . Enligt regeringens förslag om inrättande av en brottsofferfond skall sådana organisationer som stödjer brottsoffer som t.ex. vända sig till brottsofferfonden med begäran om bidrag. För att underlätta övergången till den nya ordningen och för att förbundet skall kunna planera sin verksamhet för nästa budgetår har beräknats till även för /95 under detta anslag. Bilaga 1 Sammanfattning av promemorian Brottsoffren i blickpunkten - åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29) Utgångspunkten för arbetet med denna promemoria har varit att mot bakgrund av redan genomförda åtgärder på brottsofferområdet kartlägga behovet av ytterligare insatser och föreslå de åtgärder som krävs för att stärka brottsoffrens ställning. Frågorna spänner över ett brett område och omfattar åtgärder av olika slag. I avsnitt 1 redovisas översiktligt bl.a. vilka åtgärder som har vidtagits för att stärka ställningen för dem som har utsatts - eller som riskerar att utsättas - för brott. En kort redogörelse för det arbete som pågår på brottsofferområdet i våra nordiska grannländer lämnas också. I avsnitt 2 tas frågor om myndigheternas ansvar för brottsoffren upp. Det föreslås en ändring som innebär att polisens informationsskyldighet stärks. När det gäller frågan om att förtydliga ansvar för brottsoffren föreslås inte någon lagändring. Olika ideella organisationer som är verksamma på brottsofferområdet presenteras i avsnitt 3. I avsnitten 4 och 5 behandlas frågor om samverkan och samarbete mellan myndigheter och andra samt frågor som rör möjligheten till psykologiskt stöd och terapibehandling för dem som har drabbats av brott. Det föreslås att någon lämplig myndighet får i uppdrag att driva ett projekt för att hitta lokala lösningar för samverkan och samarbete mellan myndigheter och andra. Uppdraget föreslås också omfatta lokala lösningar för att tillgodose brottsoffers behov av psykologiskt stöd och terapibehandling. Utbildning som rör brottsoffer tas upp i avsnitt 6. Stora satsningar har gjorts på utbildningssidan och några ytterligare åtgärder bedöms inte vara nödvändiga. Möjligheterna att stärka brottsoffrens ställning under förundersökning och rättegång behandlas främst i avsnitten 7 - 13. Det föreslås bl.a. att målsägandens möjligheter att ta med sig en stödperson under förundersökning och rättegång ökas, avsnitt 8.1, och att informationen till målsäganden om det egna ärendet generellt förbättras. Förslag om utvidgad rätt till målsägandebiträde och förbättrat rättsligt bistånd till brottsoffer utomlands bereds inom Justi- tiedepartementet (avsnitt 8.2 och 8.3). En proposition beräknas kunna föreläggas . I avsnitt 9.1 föreslås regler om att målsäganden under förundersökningen skall informeras om möjligheterna att få statlig brottsskadeersättning, om besöksförbud och om stödperson under rättegång och förundersökning, om möj- ligheterna att få allmän rättshjälp och rådgivning samt om vilka myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp. Även målsägandens möjligheter att bli underrättad om beslut som fattas under handläggningen av det egna ärendet skall förbättras. Det föreslås, avsnitt 9.2, en ny regel som innebär att målsäganden skall tillfrågas om vilka beslut - bl.a. beslut om att lägga ned en förundersökning - han eller hon vill bli underrättad om. Detsamma gäller underrättelse om tidpunkt för huvudförhandling och om dom i målet. Uppgifterna skall antecknas i förundersökningsprotokollet. I avsnitt 9.3 föreslås en uttrycklig bestämmelse om att målsäganden sedan åtal har beslutats - på samma sätt som gäller för den misstänkte - har rätt att på begäran få en kopia av förundersökningsprotokollet. Det föreslås också en uttrycklig bestämmelse om skyldighet för domstol att underrätta en målsägande, som har begärt det, om utgången i målet. Ett förtydligande av de särskilda bestämmelserna om förhör med barn i förundersökningskungörelsen föreslås i avsnitt 10. Bestämmelserna skall gälla vid förhör med alla barn som är , oavsett om barnet är misstänkt för brott, målsägande eller vittne. För att i viss mån öka skyddet för målsäganden och vittnen föreslås i avsnitt 11.2 att uppgifter om målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress inte skall framgå av det exemplar av stämningsansökan i mål om allmänt åtal som delges den tilltalade. Samma ordning föreslås när det gäller vissa andra inlagor i rättegången och domen i målet.