prop · GH0344 · 1994-01-01 00:00:00 — Respekt för trafikreglerna samt en förmåga att visa hänsyn, omdöme och ansvar är förutsättningar för ett trafiksäkert beteende. Om inte föraren uppfyller sådana krav kan ett framförande av motorfordon vara förenat med stora risker och få svåra följder för medtrafikanterna. Väg- och sjöfyllerikommittén har i sitt betänkande redovisat uppskattningar, enligt vilka mellan 1 500 och 2 000 personer skadas svårt eller dör vid trafikolyckor där i vart fall en av förarna misstänks ha varit alkoholpåverkad. Som uttalas i betänkandet torde i realiteten det verkliga antalet dödade och skadade vid alkoholrelaterade olyckor vara betydligt större. Mot den angivna bakgrunden framstår det som angeläget att markera det allvarliga i den nu aktuella typen av vållandebrott. Även om det finns möjligheter att beakta berusningen som ett försvårande moment vid vållande till annans död i samband med trafiknykterhetsbrott, bör således denna princip enligt regeringens mening komma till klart uttryck i lagtexten. Det bör därför uttryckligen anges att det är en försvårande omständighet att den som orsakat en trafikolycka varit berusad. Det finns också goda skäl att anta att en sådan åtgärd skulle ha en mycket stark förankring i det allmänna rättsmedvetandet. En skärpning av angivet slag bör omfatta inte bara vållande till annans död utan även vållande till kroppsskada eller sjukdom. När det gäller frågan om hur detta skall ske, framstår det som naturligt att ett tillägg med den angivna innebörden görs i de redovisade bestämmelserna i om vållande till annans död respektive vållande till kroppsskada eller sjukdom. För att kunna beaktas som en försvårande omständighet måste berusningen ha haft någon betydelse för effekten, dvs. den dödliga utgången respektive skadan eller sjukdomen. Som flera instanser _ bl.a. vid den tidigare omnämnda hearingen _ påpekat följer detta redan av det grundläggande kravet på ett orsakssamband mellan oaktsamheten och den brottsliga effekten. Detta behöver därför inte särskilt anges i lagtexten. I specialmotiveringen har prövningen av detta samband kommenterats närmare. Med hänvisning till det ovan anförda bör det i bestämmelserna om vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom föras in en särskilt för trafik gällande regel om att självförvållat rus vid förande av motorfordon skall vara en omständighet som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottet skall anses som grovt. Det självförvållade ruset bör därvid uttryckas på samma sätt som i 4 a trafikbrottslagen, dvs. att det varit fråga om påverkan av alkohol eller något annat medel. Bestämmelserna bör tas in i andra stycket av 3 kap. 7 respektive 8 BrB. Med den valda formuleringen kommer bestämmelserna att omfatta enbart förare av motorfordon, varvid begreppet motorfordon skall förstås på det sätt som anges i vägtrafikkungörelsen (1972:603). I specialmotiveringen behandlas närmare bestämmelsernas tillämpning. Där redovisas också vissa synpunkter från Lagrådet rörande bl.a. frågan om konkurrens mellan trafiknykterhetsbrott och vållandebrott. Höjning av straffmaximum Straffmaximum för grovt vållande till annans död är fängelse . Straffminimum för dråp är fängelse . Genom den lucka som finns i straffskalorna mellan de två gärningarna, har markerats den skillnad i straffvärde som generellt sett har ansetts föreligga mellan oaktsamhetsbrott och uppsåtliga brott. har i sitt huvudbetänkande Påföljd för brott (SOU 1986:14) uttalat att straffvärdet hos oaktsamhetsbrott allmänt sett är lågt beroende bl.a. på att effekten av ett sådant brott ofta inträffar slumpvis (betänkandet s. 139). I betänkandet föreslog kommittén att straffskalorna för oaktsamhetsbrott generellt sett skulle justeras nedåt. Förslaget lämnades i de delar som avsåg vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom utan erinran av remissinstanserna. Det principiella synsätt som redovisade kan sägas ha kommit till uttryck i 29 kap. 1 andra stycket BrB, där det anges att det vid bedömningen av en gärnings straffvärde särskilt skall beaktas bl.a. vad den tilltalade insett eller bort inse beträffande den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit samt de avsikter eller motiv som han haft. Det är i och för sig riktigt att avsevärd skillnad ofta föreligger i straffvärde mellan uppsåtliga och oaktsamma gärningar av samma slag. Detta gäller även vållande till annans död. Det finns dock situationer där skillnaden mellan ett uppsåtligt och ett grovt oaktsamt dödande framstår som mycket liten (jfr SOU 1986:14 s. 198). I promemoria nämns särskilt sådana situationer där gärningsmannen gör sig skyldig till medvetet risktagande av mycket allvarligt slag och där han visar i det närmaste likgiltighet för effekten av sitt handlande. Som exempel anges fall där någon i hotfullt syfte siktat på en annan person med ett skarpladdat vapen och vapnet gått av. I likhet med vad som anförs i promemorian anser regeringen att straffvärdet av ett sådant förfarande i vissa fall närmar sig nivån för straffminimum för dråp. Motsvarande resonemang torde kunna tillämpas på vissa fall av grovt vållande till annans död i samband med trafiknykterhetsbrott. Även om Lagrådet haft invändningar mot denna uppfattning kan det nämligen enligt regeringens mening förekomma fall där den som i alkoholpåverkat tillstånd framför motorfordon gör sig skyldig till ett så utpräglat risktagande att det visar att han varit i det närmaste helt likgiltig inför effekterna av sitt handlande. Som exempel kan nämnas fall där en berusad bilförare medvetet styr sitt fordon mot annan och därvid kör på och dödar denne och, i likhet med exemplet ovan, gärningen i subjektivt hänseende ligger på gränsen till eventuellt uppsåt. Erforderligt utrymme för straffmätning i sådana exceptionella fall kan åstadkommas genom en höjning av straffmaximum för de aktuella vållandebrotten. Mot bakgrund av det anförda bör maximistraffet för vållande till annans död höjas till den nivå som gäller som straffminimum för dråp, dvs. Vad ovan anförts om straffvärdet av vållande till annans död är i viss ut- sträckning tillämpligt också vid vållande till kroppsskada eller sjukdom. Som exempel kan nämnas det fallet att någon fått allvarliga, kanske invalidiserande, skador på grund av en kvalificerat riskfylld körning av en berusad bilist eller på grund av någon annan gärning av ovan berört slag. I sådana fall kan den nuvarande straffskalan inte anses ge en rättvisande bild av brottets allvar. Regeringen anser därför att straffmaximum för grovt vållande till kroppsskada eller sjukdom bör höjas till fängelse. Härigenom åstadkoms också en rimlig relation mellan straffskalorna för vållande till annans död respektive vållande till kroppsskada eller sjukdom. I det föreslagna rekvisitet för grovt brott ligger en skärpt syn på dödsvål- lande och vållande till kroppsskada eller sjukdom vid berusning i samband med förande av motorfordon. Skäl att därutöver _ som föreslagits av vissa instanser _ höja straffminimum för grovt brott föreligger ej. Som påpekas i promemorian får de föreslagna förändringarna av straffskalorna konsekvenser också för arbetsmiljöbrottet i 3 kap. 10 BrB. 4.11 Förverkande av fordon Regeringens förslag: Möjligheten att förklara fordon förverkade vid brott mot trafikbrottslagen utvidgas. Det skall räcka med att förverkande behövs för att förebygga fortsatt sådan brottslighet, under förutsättning att ett förverkande inte är oskäligt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens, med den skillnaden att förverkande, enligt promemorians förslag, skall underlåtas endast om det är uppenbart oskäligt. Synpunkter på promemorians förslag: Huvuddelen av de tillfrågade instanserna tillstyrker förslaget eller förordar en än strängare regel. anför dock att ett enstaka rattfylleribrott endast undantagsvis kan ge fog för bedömningen att det föreligger en beaktansvärd risk för fortsatt brottslighet, vilket bör framgå av motiven till den föreslagna lagändringen. anför att det är av största vikt att avsikten med lagstiftningen, som kommer att medföra en betydande ökning av antalet fordonsförverkanden, klart uttrycks i motiven. Skälen för regeringens förslag: Allmänt om förverkande Förverkande av egendom är en s.k. särskild rättsverkan av brott och inte en del av brottspåföljden. De grundläggande bestämmelserna om förverkande finns i 36 kap. (BrB). Enligt dessa bestämmelser kan bl.a. utbyte av brott och egendom som använts som hjälpmedel vid brott bli föremål för förverkande (36 kap. 1 och 2 BrB). Förverkande av hjälpmedel får ske endast om det behövs för att förebygga brott eller om det finns något annat särskilt skäl. Under vissa omständigheter får egendomens värde i stället förklaras förverkat. Förverkad egendom tillfaller i de flesta fall staten. Det finns dock undantag härifrån. Som exempel kan nämnas jaktlagstiftningen, som föreskriver att förverkat vilt under vissa förutsättningar tillfaller jakträttshavaren. Förverkande förutsätter normalt att ett brott har begåtts. Från den principen finns dock undantag, t.ex. i 36 kap. 3 BrB, enligt vilken bestämmelse för- verkandet i stället tar sikte på att förhindra framtida brott. I bestämmelsen talas nämligen om att förverkande får ske i fråga om föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. Vidare anges att föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och som har påträffats under omständigheter som gav anledning att befara att de skulle komma till sådan användning får förklaras förverkade. Även föremål som är ägnade att användas som hjälpmedel vid brott som innefattar skada på egendom får enligt bestämmelsen förklaras förverkade, om föremålen har påträffats under omständigheter som gav uppenbar anledning att befara att de skulle komma till brottslig användning. I 36 kap. 5 BrB anges hos vem förverkande till följd av brott får ske. Bestämmelsen innebär bl.a. att förverkande får ske hos 1. gärningsmannen eller annan som har medverkat till brottet, 2. den i vars ställe gärningsmannen eller annan medverkande var, 3. den som genom brottet beretts eller näringsidkare som erhållit ekonomiska fördelar av brott begånget i utövningen av näringsverksamhet (jfr 36 kap. 4 BrB), 4. den som efter brottet förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva eller som efter brottet förvärvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med brottet. Enligt den ifrågavarande bestämmelsen får egendomen inte förklaras förverkad om den inte vid brottet tillhörde någon av dem som anges under 1-3. Bestämmelserna om förverkande är alltid tillämpliga vid brott enligt brotts- balken. Även inom specialstraffrätten kan dock i många fall förverkande ske. Som huvudregel krävs dock i sådana fall att det i den ifrågavarande special- straffrättsliga författningen finns bestämmelser härom. Utan sådana bestämmelser kan dock förverkande ske enligt 36 kap. 3 och 4 BrB. I specialstraffrättsliga förverkandebestämmelser anges vanligen uttryckligen att viss angiven egendom kan förklaras förverkad och under vilka förutsättningar detta kan ske (jfr t.ex. 6 narkotikastrafflagen, 1968:64, samt 48 och 49 jaktlagen, 1987:259). Även i trafikbrottslagen finns en bestämmelse om förverkande. Enligt 7 trafikbrottslagen får nämligen ett fordon som har använts vid brott enligt lagen under vissa förutsättningar förklaras förverkat. Vid förverkande skall en skälighetsbedömning alltid göras. Detta framgår vanligen direkt av den aktuella förverkandebestämmelsen, i vilken då anges att ett förverkande får ske eller skall ske om det inte är uppenbart oskäligt. Om en sådan föreskrift saknas, gäller i stället bestämmelsen i 36 kap. 16 BrB om att förverkande får underlåtas om denna rättsverkan är uppenbart oskälig. Av bestämmelserna i 29 kap. 5 första stycket 8 och 30 kap. 4 första stycket BrB följer att det men, som ett förverkande innebär, kan beaktas i mil- drande riktning vid straffmätning och val av påföljd. Förverkande av fordon enligt 7 trafikbrottslagen Genom lagstiftning som trädde i kraft infördes i 7 trafik- brottslagen en bestämmelse som gör det möjligt att förklara fordon som använts vid brott enligt lagen förverkade. hade ett förslag till en sådan förverkandebestämmelse lagts fram (prop. 1984/85:21). Detta förslag ledde emellertid inte till lagstiftning. En förutsättning för förverkande enligt den gällande bestämmelsen är att det är uppenbart att förverkande behövs för att förebygga fortsatt brottslighet enligt trafikbrottslagen. Vidare krävs att förverkande inte är oskäligt. Enligt lagens förarbeten (prop. 1986/87:81 s. 5 f.) är tanken med bestämmelsen att förverkande skall användas då föraren genom upprepade brott eller på annat påtagligt sätt visat en uppenbar hänsynslöshet och det med hänsyn härtill finns en överhängande risk för återfall. Vidare uttalades (a. prop. s. 10) att be- stämmelsen förutsätter en mycket restriktiv tillämpning. Den anbefallda re- striktiviteten synes också ha iakttagits i praktiken. I promemorian har lämnats viss redogörelse för rättspraxis (jfr promemorian s. 9). Vidgade möjligheter till förverkande av fordon Mot bakgrund av den skärpta syn på trafiknykterhetsbrotten som kommit till uttryck i bl.a. detta lagstiftningsärende, framstår det som naturligt att även överväga om den restriktiva utformning som bestämmelsen i 7 trafikbrottslagen om förverkande av fordon har erhållit är sakligt motiverad. Som Väg- och sjöfyllerikommittén konstaterar begås enligt gjorda uppskattningar mellan tre och fyra miljoner trafiknykterhetsbrott. Många av dessa brott begås av personer som tidigare kört berusade. Kommittén uttalar också att man under sitt arbete mött uppfattningen att den aktuella bestämmelsen om förverkande getts en alltför restriktiv utformning. Syftet med att införa förverkandebestämmelsen var att komma åt de fall där det stod alldeles klart att det skulle vara förenat med betydande trafikrisker att låta den som lagförts för ett stort antal upprepade trafikbrott få behålla fordonet (jfr prop. 1986/87:81 s. 5). Som exempel angavs att lag- föring skett för flera tiotals fall av olovlig körning och den tilltalade öppet förklarat att han kört bil till domstolsförhandlingen och även avsett att köra därifrån. Det valda exemplet och vad som i övrigt anfördes i propositionen (jfr t.ex. s. 10 f.) ger vid handen att bestämmelsen är avsedd att tillämpas i fall där det varit fråga om en uppenbar hänsynslöshet från förarens sida. Den restriktiva tillämpning som förutsattes i förarbetena har, som ovan anförts, uppenbarligen också fått genomslag i rättspraxis. Särskilt vad avser trafiknykterhetsbrott kan det ifrågasättas om en sådan restriktivitet är befogad. Med hänsyn till de stora risker som trafiknykterhetsbrott och andra allvarliga trafikbrott utgör framstår det, i jämförelse med vad som gäller om förverkande på andra områden, som i hög grad rimligt att fordon som använts vid sådana brott förverkas i större utsträckning än vad som är fallet. En sådan förändring torde få särskild betydelse för att motverka rattfylleribrott. Uppenbarligen har straffhotet i många fall inte en tillräckligt brottsavhållande effekt på den som har en benägenhet att köra bil alkoholpåverkad. Vetskapen om att det utöver det hot som lagföring och straff innebär dessutom finns en beaktansvärd risk att bli av med sin bil kan sannolikt få en viss betydelse i detta hänseende. En mindre restriktiv utformning av bestämmelsen skulle sålunda vara av såväl pedagogiskt som brottsförebyggande värde samt i många fall komma att innebära att den från vilken en bil förklaras förverkad rent faktiskt hindras från fortsatt likartad brottslighet. Detta synsätt har vunnit brett stöd från de instanser som yttrat sig över promemorians förslag. Regeringen anser med hänvisning till det anförda att det finns anledning att skärpa reglerna om förverkande av fordon som använts vid brott enligt trafikbrottslagen. Vid utformningen av en sådan förverkanderegel måste bl.a. bestämmelsens rent brottsförebyggande syfte beaktas. En tänkbar lösning skulle då kunna vara att direkt hänvisa till den del av bestämmelsen i 36 kap. 2 BrB som anger att förverkande av egendom som använts som hjälpmedel vid brott får ske om det är påkallat för att förebygga brott. Detta skulle då bl.a. förutsätta att ett fordon som använts vid brott enligt trafikbrottslagen skulle antingen betraktas som hjälpmedel vid brottet eller att det i bestämmelsen i trafikbrottslagen angavs att fordon som använts vid brottet skulle kunna förklaras förverkade på samma sätt som hjälpmedel. Ett sådant betraktelsesätt skulle dock utvidga begreppet hjälpmedel i mening på ett främmande sätt. Den lösning som i sak framstår som mest ändamålsenlig och lagtekniskt mest naturlig är i stället att ändra bestämmelsen i 7 trafikbrottslagen så att förverkande får ske om det behövs för att förebygga fortsatt brottslighet enligt trafikbrottslagen. Detta innebär att det nuvarande kravet på att behovet att fö- rebygga fortsatt brottslighet skall vara uppenbart tas bort. Härigenom får be- stämmelsen i det hänseendet i sak samma utformning som bestämmelsen om hjälpmedelsförverkande i 36 kap. 2 BrB. Regeringen föreslog i lagrådsremissen dessutom att förverkande skulle få ske om det inte är uppenbart oskäligt och inte som i nu gällande bestämmelse om det är endast oskäligt. Lagrådet har i denna del, med åberopande av särskilt de betänkligheter som framförts mot fordonsförverkande och med hänvisning till att erfarenheterna av den nuvarande bestämmelsen är begränsade, förordat en mer försiktig utvidgning av möjligheten till förverkande. Lagrådet har föreslagit att oskälighetsrekvisitet inte ändras och att förverkande således även fortsättningsvis skall underlåtas om ett förverkande är oskäligt. Det remitterade förslaget skall ses mot bakgrund av bl.a. syftet att beträf- fande oskälighetsrekvisitet få till stånd en språklig och saklig överensstäm- melse med vad som allmänt gäller vid prövning av förverkande (jfr t.ex. 36 kap. 1 och 16 BrB). Regeringen finner dock inte anledning att motsätta sig den något mer försiktiga utvidgning som Lagrådet förordat. Oskälighetsrekvisitiet bör därför utformas i enlighet med vad Lagrådet föreslagit. Sammantaget innebär regeringens förslag att tillämpningen kommer att bli mindre restriktiv än vad som gäller. Det utvidgade tillämpningsområdet är främst avsett för sådana brott, där trafiksäkerhetsriskerna framstår som sär- skilt påtagliga. Såsom utvecklas närmare i specialmotiveringen kan den utökade förverkandemöjligheten komma till särskild användning vid trafiknykterhetsbrott, men även för andra allvarliga trafikbrott och vid återfall i trafikbrott av inte alltför obetydligt slag bör förverkande kunna tillgripas. Bestämmelsens närmare tillämpning behandlas i specialmotiveringen. Regeringens bedömning: Frågorna om krav på särskild utredning vid ansökan om körkortstillstånd och om återkallelse av körkort, m.m. bör behandlas i samband med de övergripande överväganden beträffande körkortsreglerna som pågår inom . Kommitténs förslag: Kravet på särskild utredning vid ansökan om kör- kortstillstånd skall gälla envar som dömts för rattfylleri eller grovt rattfyl- leri. Återkallelse av körkort vid trafiknykterhetsbrott skall få underlåtas endast om synnerliga skäl föreligger och om det kan ske utan fara för trafiksäkerheten. Bestämmelserna om att varning skall meddelas vid alkoholkoncentrationer under eller motsvarande _ om varning av särskilda skäl kan anses vara en tillräcklig åtgärd _ föreslås alltså avskaffad. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som yttrar sig över förslagen tillstyrker desamma eller lämnar dem utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: De frågor Väg- och sjöfyllerikommittén tagit upp på detta område bör lämpligen behandlas i samband med de övergripande överväganden beträffande körkortsreglerna som pågår inom . Förslag till ändring i körkortslagstiftningen bör därför inte läggas fram . Det bör dock påpekas att det nu framlagda förslaget beträffande gränsvärdet för grovt rattfylleri får effekt även för körkortshanteringen, nämligen på det sättet att området, enligt 21 körkortslagen (1977:477), där spärrtiden vid återkallelse av körkort på grund av trafiknykterhetsbrott skall bestämmas till kommer att utvidgas. Regeringens förslag: Polisens möjligheter att få ta alkoholutandningsprov utvidgas. förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Så gott som alla de remissinstanser som tagit upp frågan ställer sig positiva till förslaget. Väg- och sjöfyllerikommittén: Kommittén har inte lämnat något uttryckligt förslag till lagändring. Den uttalar dock att katalogen över trafikbrott i lagen om alkoholutandningsprov bör ses över och att föreskrifter om tillämpningen av lagen bör skärpas på visst sätt. Remissinstanserna: Eftersom något fullständigt förslag i denna del inte lämnats av kommittén berör endast ett fåtal remissinstanser frågan. framför att det är nödvändigt att lagen om alkoholutand- ningsprov ändras så att varje polis utan särskild order får rätt att ta rutinmässiga alkoholutandningsprov. Även för Trafiknykterhetens Främjande (NTF) menar att utvidgade och enklare befogenheter för polisman att utföra luftutandningsprov bör införas. Skälen för regeringens förslag: Endast en liten del av trafiknykterhetsbrotten upptäcks och beivras. Som tidigare framhållits begås uppskattningsvis mellan tre och fyra miljoner trafiknykterhetsbrott i vårt land. Av dessa leder drygt 20 000 till lagföring. Mot den bakgrunden är det givet att en av de mest angelägna uppgifterna måste vara att höja upptäcktsrisken. I detta arbete är polisens möjligheter att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov utan att det föreligger misstanke om trafiknykterhetsbrott av stor betydelse. Be- stämmelser om när sådana prov får företas ges i lagen (1976:1090) om al- koholutandningsprov. Nuvarande lagstiftning ger möjlighet till detta vid be- ordrad trafikkontroll, vid trafikolyckor samt i samband med misstanke om vissa trafikbrott. För att alkoholutandningsprov skall få tas rutinmässigt vid en trafikkontroll krävs att kontrollen har beslutats av en polisman i befäls- ställning, som innehar eller upprätthåller tjänst som lägst inspektör och leder yttre polisverksamhet (jfr prop. 1988/89:118 s. 21 och RPSFS 1989:13 FAP 333-2). föreslår att lagen om alkoholutandningsprov ändras så att en enskild polisman skall kunna ta rutinmässiga alkoholutandningsprov utan att någon trafikkontroll har beordrats. Väg- och sjöfyllerikommittén framhåller att det är angeläget att höja upp- täcktsrisken för trafiknykterhetsbrotten och att polisens möjligheter att genom- föra rutinmässiga alkoholutandningsprov utan att det föreligger misstanke om trafiknykterhetsbrott är av stor betydelse. Enligt kommittén bör katalogen över trafikbrott i lagen om alkoholutandningsprov ses över. Enligt kommittén bör också föreskrifter om tillämpningen av lagen skärpas på så sätt att alkoholutandningsprov, om särskilda skäl inte talar däremot, skall tas på förare som haft del i uppkomsten av en trafikolycka, på förare som misstänks för brott enligt 1-3 trafikbrottslagen eller för fortkörning, stoppliktsförseelse och underlåtenhet att i mörker ha föreskriven lykta eller strålkastare tänd. Flertalet av de remissinstanser som berört frågan har ställt sig positiva till förslaget. Lagen om alkoholutandningsprov har tillämpats och alko- holutandningsproven är accepterade av allmänheten som en nödvändig del av polisens trafikövervakning. Det finns inte anledning anta att den rutinmässiga provtagning som förekommer upplevs som någon mer allvarlig integritetskränkning.