prop · GH0344 · 1994-01-01 00:00:00 — Lagrådet anser att man åtminstone inte borde vara främmande för att med försiktighet döma till villkorlig dom (jämte böter) i vissa fall inom det nytillkomna lägsta intervallet av påverkansgrad. Det råder ingen tvekan om att grovt rattfylleri även med dagens betraktel- sesätt är att se som ett s.k. artbrott, ett brott som alltså in dubio skall förskylla fängelse. Kritiken mot domstolspraxis efter synes främst ha skjutit in sig på den ökade andelen villkorliga domar. Mycket talar emellertid för att praxis på området efter ett inledningsskede har kommit att utvecklas i restriktiv riktning. De rättsfall i vilka har tillämpat de nya påföljdsprinciperna ger intryck av att domstolen är återhållsam med att frånkänna grova rattfylleribrott egenskapen av artbrott. I endast ett av de refererade fallen har f.ö. dömt till villkorlig dom (jämte böter); det rörde sig om en körning där några mer utpräglade risker för trafiksäkerheten inte ansågs föreligga. Att en viss omsvängning är på gång får också stöd av de statistikuppgifter som redovisas i remissen under avsnitt 4.7, under rubrikerna "Skälen för regeringens bedömning", "Nuvarande ordning", "Rättspraxis". Av dessa framgår att andelen fängelsestraff i tingsrätterna hade ökat till , medan andelen villkorliga domar hade minskat , till . Eftersom yttrande från frivårdsmyndighet bör inhämtas regelmässigt i mål om grova trafiknykterhetsbrott och därmed fler ratt- fyllerister konstateras vara alkoholberoende, kommer med all sannolikhet också skyddstillsynspåföljden att vinna terräng på den villkorliga domens bekostnad, i överensstämmelse med intentionerna att genom stöd och vård hjälpa de rattfylleridömda att komma till rätta med sitt missbruk. En frekvens av fängelsedomar för grovt rattfylleri på överstiger kraftigt andelen fängelsedomar för exempelvis förmögenhetsbrott som inte utgör återfall. Redan genom en sådan tillämpning markeras enligt lagrådets mening med tillräckligt eftertryck samhällets bestämda avståndstagande från bilkörning under alkoholpåverkan. Några ytterligare nämnvärda vinster från allmänpreventiv synpunkt torde inte kunna uppnås genom en än strängare praxis. Lagrådets slutsats blir att statsmakterna bör avstå från att genom motivutta- landen förmå domstolarna att i fråga om påföljdsvalet för grovt rattfylleri yt- terligare avlägsna sig från normala principer. Det bör kunna anförtros dom- stolarna att utveckla praxis vidare på grundval av de riktlinjer som har dragits upp genom Högsta domstolens domar. Härigenom undviks en låsning till en stel och schematisk rättstillämpning. Motsidan av detta är givetvis att det kan komma att brista i likformigheten i tillämpningen. Detta är emellertid inte unikt för just rattfyllerimålens del utan en konsekvens av det nyanserade system för påföljdsval och straffmätning som har lagts fast i . Den eftersträvansvärda enhetligheten får främjas genom fortsatt prejudikatbildning, genom återkommande kartläggningar av domstolarnas praxis och genom praxisdiskussioner inom och mellan domstolarna. Det kan tilläggas att även en övergång till ett stramare synsätt i enlighet med remissförslaget innefattar risker för ojämnheter i tillämpningen, åtminstone . I remissen föreslås också ökade möjligheter att förklara fordon förverkade när de använts vid brott mot trafikbrottslagen. F.n. gäller att ett sådant fordon får förklaras förverkat, om det är uppenbart att detta behövs för att förebygga fortsatt trafikbrottslighet och förverkande inte är oskäligt. Bestämmelsen in- fördes av diskussion huruvida en sådan påföljd var förenlig med svenska rättstraditioner och rättfärdighetens krav (se bl.a. prop. 1984/85:21 s. 34 f och 52). Den restriktiva utformning som bestämmelsen har skall ses mot bakgrund av de betänkligheter som framfördes mot tanken att förverka trafikbrottslingens bil. Bl.a. anfördes att ett förverkande kan slå så slumpartat och få så kraftiga verkningar på bilägarens ekonomi att påföljden framstår som oproportionerligt sträng. I det remitterade förslaget föreslås att förverkande skall få ske, om det be- hövs för att förebygga fortsatt trafikbrottslighet och förverkande inte är up- penbart oskäligt. Ordet uppenbart har således flyttats på ett sätt som innebär en mycket kraftig ökning av förverkandemöjligheterna. Med hänsyn till de betänkligheter som på goda grunder och framförts mot for- donsförverkande och då erfarenheterna av den ifrågavarande bestämmelsen är begränsade synes det vara klokast att gå försiktigt fram när bestämmelsens tillämpningsområde vidgas. Detta gäller så mycket mer som förslaget inte har varit föremål för sedvanlig remissbehandling. Lagrådet förordar att förverkande får ske "om det behövs för att förebygga fortsatt trafikbrottslighet och förverkande inte är oskäligt". När ett fordon förklaras förverkat utgör det en sådan mildrande omständighet som bör beaktas av domstolen vid påföljdsval och straffmätning (se prop. 1986/87 s. 12 och 1987/88:120 s. 90). Förslaget till lag om ändring i I det remitterade förslaget föreslås ändringar i 3 kap. 7 och 8 . Förslagen innebär en skärpt bedömning av brotten vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom när gärningarna begåtts i samband med trafiknykterhetsbrott. Vidare föreslås en höjning av straffmaximum för den grova varianten av dessa brott. Ansvar för vållande till annans död eller för vållande till kroppsskada eller sjukdom kommer ifråga inte bara med anledning av trafikolyckor utan aktualiseras i många andra sammanhang. Olyckor i arbetslivet, felbehandling inom sjukvården, vådaskjutningar i samband med jakt eller militärövningar, överförande av venerisk sjukdom eller HIV-smitta kan nämnas som exempel på situationer där en tillämpning av de nämnda paragraferna aktualiseras. I sammanhanget kan också erinras om att regeringen i remissen som exempel på ett medvetet risktagande av mycket allvarligt slag anför det fallet att någon i hotfullt syfte siktat på en annan person med ett skarpladdat vapen och vapnet gått av. Med hänsyn till bestämmelsernas vida tillämpningsområde framstår det som överraskande att på det sätt som skett i det remitterade förslaget såsom enda grund för bedömningen grovt brott ange det fallet att gärningen begåtts vid förande av motorfordon varvid gärningsmannen varit påverkad av alkohol eller något annat medel. Det är att beklaga att en så principiellt viktig lagändring inte har varit föremål för sedvanligt remissförfarande utan endast beretts genom s.k. hearing i . Förslaget innebär som framgått en nära koppling mellan rattfylleribrottet, å ena sidan, och brotten vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom, å den andra. En omständighet av intresse är därvid att ansvar för grovt rattfylleri enligt 4 a 3 trafikbrottslagen skall ådömas, om gär- ningsmannen framfört fordonet på ett sätt som inneburit påtaglig fara för tra- fiksäkerheten. Det är svårt att föreställa sig fall där en förare vållat en dödsolycka utan att man kan säga att förandet av fordonet inneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Var föraren vid tiden för olyckan påverkad av alkohol och var alkoholen en bidragande orsak till olyckan skall han därför, såväl en- ligt gällande rätt som enligt det remitterade förslaget, dömas för grovt rattfylleri (jfr NJA II 1990 s. 12). Och ligger i ett sådant fall alkoholhalten i gärningsmannens blod inte avsevärt under torde med det remit- terade förslaget ett sådant orsakssamband mellan alkoholpåverkan och dödsfallet som regel anses föreligga att han döms också för grovt vållande till annans död. I praktiken torde utrymmet för att döma någon för enkelt rattfylleri och grovt vållande till annans död eller grovt vållande till kroppsskada eller sjukdom bli mycket begränsat. Den dubbelverkan som alkholen sålunda får på brottsrubriceringen när åtal väcks för trafiknykterhetsbrott och vållandebrott av nu aktuellt slag reser frå- gan om den föreslagna utformningen av brottet grovt vållande till annans död, inklusive höjningen av straffmaximum till , leder till att lagkonkurrens skall anses föreligga mellan det brottet och brottet grovt rattfylleri. Om detta är fallet skall domstolarna döma till ansvar för bara grovt vållande till annans död eller för grovt vållande till annans död medelst grovt rattfylleri. I annat fall, dvs om brottskonkurrens anses föreligga, skall domstolarna döma för grovt vållande till annans död och grovt rattfylleri, varvid straffmaximum med tillämpning av 26 kap. 2 andra stycket 2 blir åtta, eller med lagrådets förslag beträffande grovt rattfylleri, fängelse. Enligt gällande rätt dömer domstolarna för rattfylleri och vållande till an- nans död i brottskonkurrens. Avsikten torde inte vara att göra någon ändring härvidlag med det remitterade förslaget. Lagrådet utgår därför från att domsto- larna även i fortsättningen skall döma i brottskonkurrens. Det får anses vara i det närmaste otänkbart att ett vållande i trafiken utgör ett så grovt brott att det blir aktuellt att döma ut ett straff på sju eller fängelse. Den föreslagna straffskalan för grovt vållande till annans död synes emellertid ha utformats främst med hänsyn till straffvärdet hos vissa förfaranden med skarpladdade vapen, att döma av regeringens ovannämnda exempel. För sådana fall, där frågan, om gärningsmannen haft eventuellt uppsåt att döda, med tvekan besvarats nekande, kan det vara befogat med en straffskala där maximistraffet sammanfaller med minimistraffet för dråp. Motsvarande synpunkter kan anläggas på den föreslagna straffskalan för brottet grovt vållande till kroppsskada eller sjukdom och på fråga om konkurrens med rattfylleribrott. Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov Också alkoholutandningsproven mötte när de infördes motstånd och bestämmelserna utformades på grund härav restriktivt. I remissen anförs att det inte finns anledning att anta att den rutinmässiga provtagning som förekommer upplevs som en mera allvarlig integritetskränkning. Att alkohol- utandningsproven accepteras av allmänheten kan enligt lagrådet bero just på en restriktiv och omdömesgill tillämpning. krävs för att alkoholutandnings- prov skall få tas "rutinmässigt" att vissa i 2 i lagen om alkoholutand- ningsprov specificerade situationer föreligger. För att sådana prov skall få tas vid en trafikkontroll krävs också att kontrollen, som skall vara "beordrad", har beslutats av en polisman i befälsställning, som innehar eller upprätthåller tjänst som lägst inspektör och leder yttre polisverksamhet (jfr prop. 1988/89:118 s. 21). Det remitterade förslaget innebär att enskilda polismän ges en rätt att _ utan att vara bundna till särskilt angivna situationer _ kontrol- lera förares nykterhet på samma sätt som de har rätt att rutinmässigt kontrol- lera förarnas behörighet genom körkortskontroll (remissen s. 67). Lagrådet finner inte jämförelsen träffande och vill utfärda en varning för att den accep- tans som har byggts upp under de som gått sedan proven infördes kan komma att äventyras genom en mindre omdömesgill provtagning. Om emellertid förslaget genomförs bör författningen ses över re- daktionellt bl.a. därför att hänvisningen i 1 till 6 kap. 2 järnvägstrafiklagen (1985:192) numera är felaktig och rätteligen bör avse 30 järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Enligt 1 i nuvarande lydelse får alkoholutandningsprov "företas på den som skäligen kan misstänkas för brott som avses i 4 lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott eller 6 kap. 2 järnvägstrafiklagen (1985:192). Detsamma gäller annat brott, varå fängelse kan följa, om provet kan ha betydelse för utredning om brottet". Prov som tas enligt första meningen måste uppenbarligen förutsättas få betydelse för utredning av trafikonykterhetsbrott som avses i 4 trafikbrottslagen respektive numera 30 järnvägssäkerhetslagen. Dessa brott har fängelse i straffskalan. Paragrafen kan därför förenklas. bör bestämmelserna i 3 första stycket bilda ett andra stycke av 1 . Paragrafen får då följande lydelse: 1 Alkoholutandningsprov får tas på den som skäligen kan misstänkas för brott som avses i 4 lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, 30 järnvägs- säkerhetslagen (1990:1157) eller annat brott, varå fängelse kan följa, om provet kan ha betydelse för utredning om brottet. Alkoholutandningsprov tas av polisman. Provtagningen skall ske på ett sätt som inte utsätter den på vilken provet tas för allmän uppmärksamhet. Om särskilda skäl inte föranleder något annat, skall provet tas i täckt fordon eller inomhus i avskilt rum. I det remitterade förslaget föreslås 2 få en i det närmaste helt ny lydelse. Den föreslagna lagtexten kan förenklas. bör bestämmelserna i 3 andra stycket bilda ett andra stycket av 2 . I det sammanhanget bör föreskriften att prov får tas endast i anslutning till den plats där "kontrollen" eller "polisingripandet" äger rum justeras eftersom formuleringen uppenbarligen tar sikte på den uppräkning i 2 som föreslås bli borttagen. Paragrafen får då följande lydelse: 2 Alkoholutandningsprov får även i andra fall än som avses i 1 första stycket tas på förare av motordrivet fordon samt på förare av maskindrivet spårfordon på järnväg, tunnelbana eller spårväg. Prov enligt denna paragraf får dock inte tas på förare av motordrivet fordon som är avsett att föras av gående. Bestämmelserna i 1 andra stycket tillämpas på provtagning enligt denna paragraf. Dessutom skall iakttas att prov får tas endast på eller i nära anslut- ning till den plats där föraren kontrolleras eller ett polisingripande mot föraren sker. För proven får endast användas instrument som kan brukas utan dröjsmål och som bara anger om eventuell alkoholkoncentration överstiger visst gränsvärde. Genomförs lagrådets förslag bör nuvarande 4 betecknas 3 . Övriga lagförslag I konsekvens med vad som anförts i det föregående anser lagrådet att det inte behövs någon ändring av straffskalorna i 325 a sjölagen (1891:35 s.1) eller i 30 tredje och fjärde styckena järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , . , , , , , , , , , , , , P. , Regeringen beslutar proposition 1993/94:44 Grovt rattfylleri m.m.