prop · GH0365 · 1994-01-01 00:00:00 — Däremot gäller i arbete som inte har samband med myndighetsutövning samma regler som för den övriga arbetsmarknaden dvs. att det är tillåtligt med sympatiåtgärder (3 kap. 1 § andra meningen). Till skillnad från de allmänna fredspliktsreglerna i MBL tillämpas om arbetskonflikter oavsett om det finns ett kollektivavtal eller inte. De offentliganställdas konflikträtt begränsas också av de s.k. huvudavtalen. På statens område gäller ett nytt huvudavtal, som har träffats mellan, å ena sidan SAV och, å andra sidan SACO-S och till SACO-S hörande förbund sammantagna samt TCO-OF:s förbundsområden inom det statliga förhandlingsområdet sammantagna. Avtalet finns i SAV Cirk. 1993 A 6. Förhandlingarna med om ett sådant avtal är ännu inte avslutade. I förhållande till denna organisation gäller därför fortfarande huvudavtalet . Bland förändringarna i det nya huvudavtalet i förhållande till avtal kan följande nämnas. I princip kommer ekonomiskt viktiga avtal och avtal som omfattar hela den statliga sektorn att slutas på högsta nivå på arbetstagarsidan. Stridsåtgärder skall också i fortsättningen beslutas på denna nivå. Vidare finns i det nya huvudavtalet regler om obligatorisk medling före varsel om stridsåtgärder, begränsning av de tillåtna formerna för stridsåtgärder samt utvidgning av skyldigheten att utföra skyddsarbete. , som har till uppgift att förhindra samhällsfarliga konflikter, får en ny sammansättning med bl.a. opartiska ledamöter. Till följd härav kommer nämnden alltid att kunna avge utlåtanden, huruvida en konflikt är ägnad att otillbörligt störa viktiga samhällsfunktioner. På kommun- och landstingsområdet pågår förhandlingar om ett nytt huvudavtal. Det särskilda huvudavtalet (SHA) av gäller både staten och kommunerna. Avtalet går ut på att parterna skall sträva efter fredliga förhandlingar och undvika stridsåtgärder, när det gäller frågor som man inte anses kunna avtala om utan att kränka den politiska demokratin. Hit hör bl.a. frågor om verksamhetens mål, inriktning, omfattning och kvalitet. tillkallades en särskild utredare för att lägga fram förslag som syftade till att förbättra förhandlingsformerna och spelreglerna på den svenska arbetsmarknaden. Utredningen lade fram betänkandet Spelreglerna på arbetsmarknaden (SOU 1991:13). Betänkandet har remissbehandlats. Regeringen har i årets budgetproposition (prop. 1992/93:100 bil. 11 s. 20 och 21) uttalat att regeringen utgår från att arbetsmarknadens parter års avtalsrörelse tar sitt fulla ansvar för förhandlingsresultatet och arbetsfreden. Regeringen kommer senare att ta ställning till i vilken mån utredarens förslag, utöver det som genomförts, bör föranleda förslag till lagändringar. Dagens regler om arbetskonflikter och skadestånd i bör i sak oförändrade föras över till nya . 9 Anställningens upphörande på annat sätt än genom avskedande, m.m. 9.1 Skiljande från anställningen Mitt förslag: Föreskrifterna om att det måste finnas stöd i för att en arbetstagare skall kunna skiljas från sin anställning slopas. Härav följer att LAS bestämmelser i fråga om skiljande från anställning blir direkt tillämpliga också på statliga anställningar. förslag: Överensstämmer med mitt (huvudbetänkandet s. 162 och 163). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inget att erinra mot utredningens förslag. Några remissinstanser framhåller som en negativ konsekvens av förslaget att 39 § LAS blir tillämplig på statliga anställningar (se närmare härom avsnitt 11.6). Skälen för mitt förslag: Av 1 § LAS framgår att lagen gäller bl.a. för statligt anställda arbetstagare. Enligt 2 § första stycket får undantag från LAS göras bl.a. i lag, t.ex. i . Av 7 kap. 1 § framgår att en arbetstagare får skiljas från anställ-ningen bara med stöd av någon föreskrift i . Detta innebär bl.a. att en arbetstagare inte kan sägas upp med stöd av LAS i andra fall än när detta uttryckligen har angetts i . I LOA:s förarbeten (prop. 1975/76:105 bil. 2 s. 220) anges närmare vad som avses med skiljande från anställningen. Sammanfattningsvis kan sägas att det bara är fråga om tvångsentledigande t.ex. avskedande enligt 11 kap. (behandlas närmare i avsnitt 11) eller uppsägning enligt 7 kap. 2 § . Däremot avses inte t.ex. frivillig avgång med ålderspension eller när en arbetstagare själv säger upp sig. Bestämmelserna i 7 kap. 1 § kompletteras av 7 kap. 2 § första meningen som innebär att reglerna i LAS om skiljande från anställningen genom uppsägning åter blir tillämpliga på alla tillsvidareanställda arbetstagare. På bl.a. statens område finns en speciell anställningsform, s.k. längstförordnande, som innebär att en arbetstagare är anställd tills vidare, dock längst till en viss tidpunkt. Också en sådan ar- betstagare kan sägas upp enligt LAS. En arbetstagare, som har ett tidsbegränsat anställningsavtal, har i princip inte rätt enligt LAS att säga upp avtalet. Här bortses från det fall att arbetsgivaren i väsentlig mån har åsidosatt sina åligganden mot arbetsta- garen (4 § tredje stycket LAS) eller fråga är om ett längstförordnande. På den statliga arbetsmarknaden finns en särregel i 7 kap. 12 § , som bl.a. avser en ansökan från den som är anställd att bli entledigad före tidens utgång. I likhet med vad som gäller på arbetsmarknaden i övrigt har den statsanställde dock ingen rätt att få en sådan ansökan beviljad (prop. 1986/87:99 s. 142, jfr prop. 1975/76:105 bil. 2 s. 222). För fullständighetens skull kan nämnas att ett tidsbegränsat anställningsavtal i viss begränsad omfattning kan jämkas enligt 36 § avtalslagen. Ett syfte med att se över och anknytande författningar är att förenkla regelsystemet. Den nuvarande regeltekniken innebär i fråga om anställningsskyddet att man inte direkt av LAS kan utläsa vad som gäller på statens område. och måste jämföras med varandra. Detta leder till ett krångligt system med mycket författningstext att gå igenom. Jag anser därför att systemet måste förenklas. Den närmast till hands liggande lösningen är enligt min mening att inte ha någon särskild reglering i som anger när uppsägningar enligt LAS får ske. Jag föreslår därför att bestämmelserna i 7 kap. 1 § och 2 § första meningen inte förs över till nya . Däremot bör en bestämmelse motsvarande 7 kap. 1 § föras in i den föreslagna lagen om fullmaktsanställning. Den nu föreslagna ändrade lagkonstruktionen innebär ingen ändring i sak. 9.2 Turordning vid uppsägning på grund av Mitt förslag: De särregler i 8 kap. 2 § om turordning som utgör ett skydd för att en myndighet på ett riktigt sätt kan fullgöra sina rättskipnings- eller förvaltningsuppgifter behålls i sak oförändrade. Föreskrifterna om turordning i LAS skall i samma omfattning som gälla för arbetstagare i verksledande eller därmed jämförlig ställning. Övriga särregler i förhållande till LAS slopas. förslag: Avviker från mitt genom att utredningen föreslår att bestämmelserna i 8 kap. om turordning vid uppsägning på grund av arbetsbrist inte skall behållas (huvudbetänkandet s. 211-214). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inget att erinra mot förslaget. Några - , Överbefälhavaren, civilförvaltning, och - betonar verksamhetens krav och förordar att 8 kap. 2 § , som föreskriver att hänsyn också skall tas till kravet att myn- digheten på ett riktigt sätt fullgör rättskipnings- eller förvaltningsuppgifter, förs över till den nya lagen. påpekar att det bör tydligare framgå att beslut om turordning och därmed sammanhängande frågor inte utgör myndighetsutövning mot den enskilde. Förvaltningslagen är således inte tillämplig. Enligt , och bör bestämmelsen i 8 kap. 3 § finnas kvar om att - på talan av arbetstagaren - sådan uppsägning som strider mot bestämmelse om turordning skall förklaras ogiltig. De två förstnämnda organisationerna uttalar också att bestämmelsen borde gälla över hela arbetsmarknaden. Bakgrunden till mitt förslag: I LAS finns de huvudsakliga bestämmelserna om turordning vid uppsägning på grund av arbetsbrist. I vissa avseenden finns dock avvikande och kompletterande bestämmelser i 8 kap. . Det nuvarande systemet i LAS för turordning vid uppsägning på grund av arbetsbrist (22 och 23 §§) bygger på tanken att företräde till fortsatt anställning skall ges efter anställningstid och ålder enligt principen sist in, först ut. Som har nämnts har i prop. 1993/94:67 föreslagits den förändringen i dagens system att arbetsgivaren - innan turordningen fastställs - skall ha rätt att inom turordningskretsen undanta två arbetstagare som anses vara av särskild betydelse för den fortsatta driften, s.k. nyckelpersoner. På den statliga arbetsmarknaden har parterna använt sig av möjligheten att genom kollektivavtal göra avvikelser från LAS. Så har skett genom avtalet om turordning för arbetstagare hos staten, TurA-S (SAV Cirk. 1984 A 11). Enligt TurA-S skall turordningskretsarna i stället för vad som anges i LAS omfatta arbetstagare med i huvudsak jämförbara arbetsuppgifter hos myndigheten på den ort där det är arbetsbrist. Frågor om turordning vid uppsägning på grund av arbetsbrist regleras således på statens område i LAS, och TurA-S. En mycket betydelsefull del i trygghetssystemet på statens område utgör avtalet om trygghetsfrågor (SAV Cirk. 1993 A 13). I det avtalet finns bl.a. bestämmelser om förlängd uppsägningstid vid uppsägning på grund av arbetsbrist. 8 kap. i består av tre paragrafer. I 1 § första stycket föreskrivs att om det uppkommer fråga om att säga upp någon på grund av arbetsbrist, så skall turordning för uppsägningen fastställas, när det behövs. Av andra stycket följer att den bestämmelsen också gäller för tillsvidareanställda arbetstagare i verksledande eller därmed jämförlig ställning, om inte regeringen föreskriver något annat. Av 2 § framgår att det vid bestämmandet av platsen i turordningen skall hänsyn tas också till kravet att myndigheten på ett riktigt sätt fullgör sina rättskipnings- eller förvaltningsuppgifter. En uppsägning som strider mot en bestämmelse om turordning skall enligt 3 § första stycket på talan av arbetstagaren förklaras ogiltig. Vid tvist om giltigheten av en uppsägning tillämpas enligt 3 § andra stycket bl.a. 34 § andra och tredje styckena LAS, som innehåller vissa förbud mot avstängning m.m. (jfr avsnitt 11.3). Innehållet i 8 kap. har som bakgrund det arbete som har bedrivits för att anpassa de regler som gäller för statstjänstemän till den allmänna arbetsrättsliga lagstiftningen. Arbetet bedrevs efter två huvudlinjer. LAS skulle i så stor utsträckning som möjligt gälla också för de offentliganställda. Men fick inte reformen försämra det befintliga anställningsskyddet. Skälen för mitt förslag: Bestämmelsen i 8 kap. 1 § första stycket är enligt förarbetena närmast att se som en tydlighetsföreskrift, som är motiverad av hänsyn till den offentliga förvaltningens formbundenhet (prop. 1975/76:105 bil. 2 s. 255). Det råder nu bred enighet om att bestämmelsen inte längre behövs. I 8 kap. 1 § andra stycket avses arbetstagare i verksledande ställning. Jag anser - som närmare framgår av avsnitt 5 - att en sådan bestämmelse behövs också . Bestämmelsen i 8 kap. 2 § är en särregel i förhållande till 22 § LAS. Av förarbetena till 8 kap. 2 § framgår att bestämmelsen i första hand tar sikte på sådana arbetsuppgifter som innefattar myndighetsutövning (prop. 1974:174 s. 56). Det sägs också att det vid tillämpningen av bestämmelsen inte bör bli fråga om att ta hänsyn till något annat än "klart påvisbara skillnader från vad som gäller enligt 22 § andra och tredje styckena LAS. Bestämmelsen bör med andra ord tillämpas med försiktighet". Även om har uppgett att det vid utredningens kontakter med parterna på den statliga arbetsmarknaden har framkommit att bestämmelsen har fått en mycket begränsad praktisk betydelse så måste detta ses i ljuset av den speciella avtalsreglering - TurA-S - som finns på den statliga sektorn. Enligt avtalet skall turordningskretsarna omfatta arbetstagare med i huvudsak jämförbara arbetsuppgifter hos myndigheten på orten. Jag anser att övervägande skäl talar för att i nya ha kvar denna särregel som i förhållande till de allmänna reglerna i LAS understryker vikten av att myndigheten oavsett personalläget på ett riktigt sätt kan fullgöra sina rättskipnings- eller förvaltningsuppgifter. Även med en sådan regel kan tvister uppkomma men den tydliggör att allmänhetens intresse av en fungerande förvaltning och rättskipning skall sättas i första hand. Enligt min mening behövs bestämmelsen även mot bakgrund av förslaget om rätt för arbetsgivaren att undanta två s.k. nyckelpersoner, innan turordningen fastställs. Av 34 § första stycket och 38 § LAS framgår att en uppsagd arbetstagare kan få skadestånd, om uppsägningen strider mot någon bestämmelse om turordning. Däremot kan arbetstagaren inte få sin anställning tillbaka. Denna ordning har motiverats bl.a. med hänsyn till den arbetstagare som felaktigt har fått ha kvar sin anställning. Av motiven framgår vidare att en annan ordning skulle medföra besvärliga komplikationer från processuell synpunkt. Alla turordningstvister måste avgöras i ett sammanhang, så att inte skilda domstolar kommer till olika resultat i frågan om vem som skulle få ha kvar sin anställning. Om sanktionen blir endast skadestånd, behövs inga processuella regler som garanterar en samlad prövning för alla berörda arbetstagare (prop. 1973:129 s. 183 f.). Enligt 8 kap. 3 § första stycket gäller däremot, som nämnts, att en uppsägning som strider mot någon bestämmelse om turordning på talan av arbetstagaren skall förklaras ogiltig. Flera arbetstagarorganisationer förordar att den bestämmelsen skall finnas kvar och göras tillämplig på hela arbetsmarknaden. För min del anser jag tvärtom att reglerna i LAS om att uppsägningen inte ogiltigförklaras bör i enhetlighetens intresse gälla även på den statliga sektorn. 9.3 Företrädesrätt till återanställning Mitt förslag: Föreskrifterna om företrädesrätt till återanställning i LAS skall fortfarande tillämpas på arbetstagare i verksledande eller därmed jämförlig ställning. Övriga föreskrifter i 9 kap. slopas. förslag: Avviker från mitt på det sättet att samtliga regler i 9 kap. skall slopas (huvudbetänkandet s. 215-218). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inget att erinra mot förslaget. Försvarets civilförvaltning förordar en grundlagsändring så att företrädesrätten blir lika stark på hela arbetsmarknaden. anser också att företrädesrätten bör ha en starkare ställning vid tillämpning av 11 kap. 9 § regeringsformen. Enligt nämnden skulle detta kunna lösas genom bestämmelser i den nya lagen. Såväl som TCO-OF uttrycker missnöje med att något skadestånd inte kan komma en arbetstagare till del på den statliga sektorn, om arbetsgivaren bryter mot återanställningsreglerna. Det hinder mot detta som finns i 1 kap. 2 § andra stycket lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister bör undanröjas. I övrigt hänvisas till jämställdhetslagens regler om skadestånd vid könsdiskriminering vid tjänstetillsättning (bl.a. 55 §). Bakgrunden till mitt förslag: I 9 kap. finns i vissa hänseenden en något avvikande eller förtydligande reglering i förhållande till reglerna i LAS om företrädesrätt till återanställning. Men bestämmelsen i 11 kap. 9 § regeringsformen om sakliga grunder vid anställning medför dock att återanställningsrätten på den statliga sektorn har en annan innebörd än på den övriga delen av arbetsmarknaden. I likhet med vad som gäller för turordningsreglerna är också be- stämmelserna om företrädesrätt i LAS på så sätt dispositiva, att de kan ersättas av kollektivavtal. Sådana bestämmelser finns på det statliga området i det i avsnitt 9.2 omnämnda avtalet om turordning för arbetstagare hos staten, TurA-S. Det är bara vid en anställnings upphörande på grund av arbetsbrist som det kan bli aktuellt med företrädesrätt till återanställning. Reglerna om företrädesrätt i 9 kap. har följande innehåll. En turordning för företrädesrätt skall fastställas i ärenden om tjänstetill- sättning, om det behövs (1 § första stycket). Detta gäller också för tillsvidareanställda arbetstagare i verksledande eller därmed jämförlig ställning, om inte regeringen föreskriver något annat (1 § andra stycket). I samma paragraf (tredje stycket) erinras om att i fråga om grunder för anställning av personal, så gäller vad som sägs i 4 kap. 3 § om bl.a. sakliga grunder i regeringsformen och om att skickligheten i regel skall sättas främst. Någon företrädesrätt gäller inte till högre tjänst än den som det tidigare förordnandet avsåg, om det inte finns särskilda skäl till något annat. Företrädesrätten till återanställning gäller inte heller mot en arbetstagare som skall omplaceras på grund av 7 § andra stycket LAS (2 §) . För att vara giltig måste sådan anmälan av anspråk på företrädesrätt som avses i 27 § första stycket LAS göras skriftligen hos den myndighet där arbetstagaren är eller senast har varit anställd (3 § första stycket). I 9 kap. 3 § andra stycket föreskrivs att det i beslut om uppsägning på grund av arbetsbrist eller i besked om att ett tidsbegränsat förordnande på grund av arbetsbrist inte kommer att förnyas måste tas in en upplysning om var och hur en sådan anmälan skall göras. I 11 kap. 9 § första stycket regeringsformen anges, som nämnts, att vid tillsättning av statlig tjänst skall avseende fästas endast vid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet. Enligt förarbetena till regeringsformen kan också arbetsmarknadspolitiska och lokaliseringspolitiska hänsyn få vägas in vid bedömningen (prop. 1973:90 s. 406). Enligt propositionen om anställningsskydd i statlig tjänst, m.m. (prop. 1974:174 s. 63 ff.) kan återanställningsrätten enligt LAS ses som ett exempel på sådana arbetsmarknadspolitiska hänsyn som enligt regeringsformen kan ingå som en eller flera grunder för myndighetens beslut i fråga om tillsättning av en statlig tjänst. Men bedömningen i det enskilda fallet måste dock enligt propositionen primärt utgå från grundlagen. Först i andra hand och inom ramen för grundlagen kan bedömningen grundas på reglerna i LAS om företrädesrätt. Även en icke företrädesberättigad kan således söka en ledig tjänst och konkurrera med den som har företrädesrätt. Eftersom skickligheten enligt 4 kap. 3 § tredje stycket i regel skall sättas främst vid tillsättning av bl.a. statliga tjänster, kan bedömningen innebära att tjänsten tillsätts med någon som inte har någon företrädesrätt. Men den som har rätt till återanställning kan dock anses ha fått en starkare ställning . Skälen för mitt förslag: När det gäller 9 kap. 1 § första stycket , som har tillförts lagen "närmast i klarhetens intresse och av hänsyn till den offentliga förvaltningens formbundenhet" (prop. 1975/76:105 bil. 2 s. 257), delar jag uppfattning att bestämmelsen inte längre behövs. Genom 9 kap. 1 § andra stycket görs företrädesreglerna i LAS tillämpliga också på tillsvidareanställda arbetstagare i verksledande eller därmed jämförlig ställning. I det föregående (avsnitt 5) har jag föreslagit att såväl reglerna i LAS om saklig grund för uppsägning som reglerna om turordning vid uppsägning på grund av arbetsbrist fortfarande skall tillämpas på dessa arbetstagare. Jag har samma inställning i fråga om reglerna om företrädesrätt till ny anställning. Föreskriften i andra stycket bör därför föras över till den nya lagen. Jag anser däremot att det saknas behov av bestämmelserna i 9 kap. 1 § tredje stycket . Innebörden av 9 kap. 2 § första meningen är att återanställningsrätten i regel inte kan åberopas för befordran. Bestämmelsen i andra meningen innebär att företrädesrätten inte heller gäller mot den som har rätt till omplacering enligt 7 § andra stycket LAS. Jag delar uppfattning att paragrafen ger uttryck för allmänt gällande principer på arbetsmarknaden som inte behöver särskilt regleras för statliga anställningar. Bestämmelserna kan därför slopas. I 9 kap. 3 § första stycket föreskrivs att anmälan av anspråk på företrädesrätt skall göras skriftligen. Det har motiverats av hänsyn "bl.a. till det skriftliga förfarande som allmänt tillämpas i administrativa ärenden inom statsförvaltningen" (prop. 1974:174 s. 68). Någon motsvarande regel finns inte i LAS. Eftersom arbetstagaren har bevisbör- dan att en anmälan verkligen har skett, torde man kunna utgå från att anmälningarna i regel kommer att göras skriftligen. Enligt min mening behövs därför inte heller den regeln i fortsättningen. De ordningsregler som finns i 9 kap. 3 § andra stycket kan också slopas. Enligt min mening är de krav som ställs på arbetsgivaren enligt LAS (se 8 och 16 §§) i dessa avseenden fullt tillräckliga. Mina förslag saknar materiell betydelse för återanställningsrätten, eftersom de regler som slopas i stort sett bara är av hänvisande eller upplysande karaktär enligt vad som framgått av det föregående. Några remissinstanser anser att företrädesrätten bör ges en starkare ställning på den statliga sektorn i förhållande till reglerna i 11 kap. 9 § regeringsformen om sakliga grunder vid tjänstetillsättningar. Den uppfattningen delar inte jag. Företrädesrätten till återanställning skall också på statens område vara av betydelse vid anställning av personal men skickligheten bör fortfarande sättas främst. Inte heller är jag beredd att ändra reglerna om skadestånd, något som har yrkats av SF och TCO-OF. I förhållande till den privata sektorn har en statlig arbetstagare, som är företrädesberättigad, den fördelen att han genom att i administrativ ordning överklaga tillsättningsbeslutet kan få anställningen. Enligt min mening bör också i fortsättningen tvister som avser frågan vem - en återanställningsberättigad eller någon annan sökande - som skall få en viss anställning handläggas genom överklagande av tillsättningsbeslutet (jfr 1 kap. 2 § andra stycket 1 lagen om rättegången i arbetstvister). Mitt förslag innebär således ingen ändring i det avseendet. 9.4 Skriftlighetskrav vid uppsägningar Mitt förslag: De speciella reglerna i att en uppsägning m.m. skall göras skriftligen för att vara giltig behålls i sak oförändrade. Detsamma gäller besked om upphörande av provanställningar från arbetsgivarens sida. förslag: Anser i motsats till mig att reglerna i LAS skall tillämpas i dessa fall vilket bl.a. innebär att sanktionen enbart blir skadestånd om uppsägningen från arbetsgivarens sida inte görs skriftligen (huvudbetänkandet s. 164-166). Remissinstanserna: Flera av de remissinstanser som berör frågan om skriftlighetskravet anser att en uppsägning från arbetstagarens sida fortfarande bör ske skriftligen. Några anser att påföljden för att inte iaktta detta krav bör vara skadestånd men att uppsägningen i och för sig skall kunna göras gällande. förordar att LOA:s nuvarande regler om att en uppsägning från såväl arbetsgivarens som arbetstagarens sida blir ogiltig, om den inte görs skriftligen, blir gällande över hela arbetsmarknaden. Samma åsikter förs fram av och . TCO-OF ger uttryck för samma uppfattning när det gäller uppsägning från arbetsgivarens sida. anser däremot att det är synnerligen angeläget att formkravet slopas i fråga om uppsägning från den anställdes sida. Såväl och som förordar att ett avbrytande av en provanställning sker skriftligen. Bakgrunden till mitt förslag: Inom hela arbetsmarknaden gäller att uppsägning från arbetsgivarens sida skall ske skriftligen. En viktig skillnad är dock att en uppsägning på LOA:s område blir ogiltig, om arbetsgivaren försummar att iaktta den skriftliga formen (7 kap. 2 § tredje stycket). På arbetsmarknaden i övrigt gäller enligt 38 § LAS att arbetsgivaren kan åläggas skadestånd, om uppsägningen inte sker skriftligen. Uppsägningen blir dock inte ogiltig utan kan göras gällande mot arbetstagaren. När det gäller besked från arbetsgivaren om att en provanställning skall upphöra eller inte övergå i en tillsvidareanställning, finns det inga krav på skriftlig form i LAS (6 §). Enligt däremot måste arbetsgivaren iaktta skriftlig form för att ett i huvudsak motsvarande besked skall vara giltigt (7 kap. 11 §).