prop · GH03123 · 1994-01-01 00:00:00 — Hans första uppgift är sålunda att sammanställa en utredning över gäldenärens betalningsförmåga och ekonomiska situation om inte gäldenärens ansökan och de bifogade handlingarna utreder situationen tillräckligt. Utredningen är nödvändig framför allt därför att borgenärerna skall få nödvändiga upplysningar för att kunna bedöma förslaget till betalningsprogram. På basis av utredningen skall utredaren göra upp ett förslag till betalningsprogram. Då han utarbetar förslaget skall han förhandla med gäldenären och borgenärerna. Utredaren skall till sitt förslag foga ett sammandrag av gäldenärens och borgenärernas utlåtanden över gäldenärens ansökan och det förslag som utredaren gjort upp. Han kan också få rättens uppdrag att ombesörja försäljning av gäldenären tillhörig egendom. Utredaren är också skyldig att till rätten rapportera om han får kännedom om något förhållande som bör medföra att skuldsanering inte skall beviljas. Utredaren har rätt till ett skäligt arvode och rätt att få ersättning för nödvändiga kostnader för skötseln av sitt uppdrag. Utredarens arvode och kostnadsersättning skall betalas ur statsmedel och dess belopp fastställs av domstolen. Beslutet om arvodet och kostnadsersättningen intas i det betalningsprogram som fastställs för gäldenären. Om utredaren har förordnats att ombesörja försäljning av egendom tillhörig gäldenären, tas dock utredarens arvode och kostnadsersättning för detta uppdrag ur egendomens försäljningspris. Har ett allmänt rättsbiträde verkat som utredare, betalas arvodet och ersättningen åt kommunen. fastställer grunderna för arvodet och ersättningarna. När utredaren har fullgjort sitt uppdrag, eller om en komplett utredning föreligger ändå, skall rätten ta ställning till om det föreslagna betalningsprogrammet skall fastställas. Domstolen har därvid möjlighet att sätta ut ett sammanträde till vilket gäldenären, utredaren och borgenärerna kallas. Rätten fastställer betalningsprogrammet om förutsättningarna för skuldsanering föreligger och inget hinder finns. Den som har erhållit skuldsanering registreras i ett centralt register. Den finländska lagen innehåller ett antal särskilda regler om över- klagandeförbud. Dessutom gäller generellt att processuella beslut under ärendets handläggning inte får överklagas. I stort sett är det enbart det slutliga beslutet att faställa betalningsprogrammet eller att i stället vägra skuldsanering som går att överklaga till en högre instans. I det lagförslag som föregick propositionen som innehåller det slutliga lagförslaget föreslogs att kommunerna genom lag skulle åläggas att anordna skuldrådgivning i kommunerna. Enligt detta förslag skulle man i den kommunala skuldrådgivningen ge en i kommunen bosatt person upplysningar och råd rörande skötseln av ekonomin och skulderna, ge hjälp i planeringen av hushållningen, utreda möjligheterna att lösa de problem som har att göra med gäldenärens ekonomi och biträda gäldenären i förhandlingar med borgenärerna. Vidare skulle gäldenären få hjälp med att upprätta sin ansökan om skuldsanering liksom med att utarbeta ett förslag till betalningsprogram. Skuldrådgivningen skulle enligt förslaget kunna ordnas som en uppgift för kommunens egna tjänstemän, som samarbete mellan flera kommuner eller genom köp av rådgivningstjänster från någon sammanslutning som har kunskaper på området. Staten skulle delta genom att bidra till kostnaderna för verksamheten. De remissinstanser som yttrade sig över propositionsförslaget tillstyrkte förslaget i dessa delar. I propositionen stannade man dock för att inte föreslå att kommunerna skall åläggas en lagstadgad skyldighet att ordna skuldrådgivning. I propositionen framhålls att kommunerna enligt lag (lag om anordnade av konsumentrådgivning i kommunerna 72/92) är skyldiga att tillhandahålla konsumentrådgivning. Inom ramen för denna lagstiftning kan kommunernas tjänstemän bli tvungna att syssla med olika slag av ekonomisk rådgivning till privatpersoner. Samma sak gäller tjänstemän inom . Det påtalas emellertid att ett problem med skuldrådgivningen är att sådan inte står till buds på ett jämlikt sätt i olika delar av landet och att resurserna inte är tillräckliga. Det påtalas vidare att det finns ett inte obetydligt utbildningsbehov för dem som skall syssla med praktisk skuldrådgivning. framhålls att det är mycket viktigt med en fungerande rådgivningsverksamhet så att man kan nå frivilliga lösningar utan att domstol behöver medverka. har också satt i gång olika utbildnings- och informationsprojekt inför ikraftträdandet av skuldsaneringslagen. Domstol beslutar i ärenden om skuldsanering ibland med ensamdomare, ibland i annan, större sammansättning. I propositionen anges att det är svårt att beräkna den årliga ärendevolymen, men den uppskattas till 6 000 - 8 000 ärenden . Det framhålls också i propositionen att det är av stor vikt att ärendena är väl förberedda när de väl når domstol och att domstolen när ett ärende väl är anhängiggjort har möjligheter att anlita externa utredare. I propositionen antas att antalet fordringsmål (inklusive vad som närmast motsvarar mål om betal- ningsföreläggande) kommer att minska i och med att en skuldsaneringslag införs. Sammantaget beräknar man att de finländska domstolarna behöver ett resurstillskott på 7,2 miljoner mark, vilket motsvarar en personalökning (domare och kanslipersonal) om 32 personer för att handlägga ärenden enligt skuldsaneringslagen och enligt lagen om företagssanering som trädde i kraft med skuldsaneringslagen. Vidare har man beräknat att de statliga kostnaderna för utredarfunktionen och för allmän rättshjälp som beviljas i skuldsaneringsärenden kommer att bli 10 miljoner mark. Slutligen antar man att skuldsaneringslagen inte kommer att få någon inverkan på kommunernas ekonomi. tillsattes av Familie- og forbrukerdepartement och Justits- og politidepartement en arbetsgrupp för att utreda möjligheterna att skapa en ordning där personer med akuta och allvarliga betalningsproblem skulle kunna få hjälp. Bakgrunden var att utlåningen till hushållen i hade ökat dramatiskt 1988 uppgå till . Arbetsgruppen presenterade resultatet av sitt arbete i NOU 1991:16. Efter remissbehandling och ytterligare beredning inom Barne- og familiedepartement antogs Lov om frivillig og tvungen gjeldsordning for privatpersoner (gjeldsordningsloven). Motiven till lagen finns i Ot.prp. 81 (1991/92). Lagen trädde i kraft . De grundläggande kraven för att erhålla skuldsanering är att gäldenären är varaktigt ur stånd att infria sina förpliktelser, att det inte kan uppfattas som stötande gentemot andra gäldenärer eller samhället i övrigt, att gäldenären inte har beviljats skuldsanering och att skulderna som huvudregel inte har anknytning till näringsverksamhet. Lagen avser enbart fysiska personer, också den som är näringsidkare. Som huvudregel får emellertid inte skulderna ha anknytning till näringsverksamhet, om skuldsanering (gjeldsordning) skall kunna komma i fråga. Från denna huvudregel görs i lagen två undantag. Om näringsverksamheten har upphört och det inte finns ouppklarade förhållanden som har samband med den tidigare bedrivna näringsverksamheten som skulle kunna äventyra en skuldsanering, så kan skuldsanering komma i fråga. Det andra undantaget avser det fall att de skulder som är knutna till näringsverksamheten relativt sett utgör en obetydlig del av den totala skuldbördan. Även i ett sådant fall är skuldsanering möjlig enligt lagen. Om konkursförfarande har inletts, kan ett skuldsaneringsförfarande inte inledas. Och om ett skuldsaneringsförfarande har inletts är detta inte hinder för att inleda ett konkursförfarande. I det senare fallet förfaller skuldsaneringsförfarandet. Det huvudsakliga grundkravet för skuldsanering utgörs av ett kvalificerat insolvensrekvisit. Gäldenären skall varaktigt vara ur stånd att infria sina förpliktelser. I motiven framhålls att det är viktigt att knyta an till invanda insolvensrättsliga begrepp. Detta bidrar till att allmänheten får klart för sig att skuldsaneringsförfarandet inte är något lättillgängligt system som innebär att ens skulder bara "försvinner" utan vidare. Det framhålls vidare att det måste göras en konkret bedömning i varje enskilt fall om kriteriet är uppfyllt. När det gäller kravet på varaktighet konstateras i motiven att om gäldenären har blivit arbetsoförmögen så torde kriteriet regelmässigt vara uppfyllt. Är gäldenären däremot tillfälligt arbetslös, är kriteriet inte uppfyllt. Arbetslösheten kan dock med hänsyn till gäldenärens ålder, arbetslivserfarenhet m.m. vara sådan att man i ett enskilt fall kan komma till att kriteriet om varaktighet är uppfyllt. Ett annat grundkrav för att erhålla skuldsanering är att en sådan inte får uppfattas som stötande bland andra gäldenärer eller hos allmänheten i stort. Typexempel härvidlag är att gäldenären medvetet har agerat på ett sådant sätt att han skall komma att falla in under lagen, att han undanhåller tillgångar eller att han håller inne med relevanta upplysningar. Ett annat exempel som nämns i motiven är att gäldenären fört över sina tillgångar på maken eller makan. Skuldsanering kan också vägras i de fall en stor del av skulden härrör från exempelvis böter. Ytterligare ett hinder för skuldsanering kan vara att huvuddelen av skulderna har tillkommit förhållandevis nära inpå en ansökan om skuldsanering. Skuldernas storlek i absoluta tal skall emellertid inte ha någon självständig betydelse. I motiven framhålls att en skuldbörda på i en familj med två inkomster inte kan sägas vara särskilt stor, medan motsvarande skuld för en ensamstående pensionär kan vara det. Så länge gäldenärens ekonomiska situation är sådan att han inte kan betala sina skulder vartefter de förfaller till betalning, spelar den totala skuldbördan ingen roll. Det nämns dock i motiven att det kan tänkas situationer där den uppgivna totala skuldbördan är så liten att man kan misstänka att betalningssvårigheterna mer beror på att vederbörande inte har ordning och reda på sina ekonomiska förhållanden. I sådana fall är det ett tecken på att man bör undersöka förhållandena närmare. Slutligen är det ett formellt krav för att en ansökan om skuldsanering skall tas upp att gäldenären kan visa att han har försökt nå en uppgörelse på egen hand med sina borgenärer. Ansökan om skuldsanering m.m. Den norska modellen kan sägas vara en modell i fyra steg. Som redan har nämnts är det ett krav att gäldenären själv har försökt nå en uppgörelse med sina borgenärer för att ett skuldsaneringsförfarande skall kunna inledas. Detta kan sägas utgöra det första steget. Det andra steget är att gäldenären ansöker om skuldsanering. En sådan ansökan görs hos namsmannen (utmätningsmannen, dvs. närmast motsvarande vår kronofogdemyndighet). Namsmannen kan avslå en ansökan om skuldsanering eller överlämna ärendet till namsretten (ungefär tingsrätt i särskild "utsökningssammansättning"). Hos namsretten kan frivillig skuldsanering uppnås som ett tredje steg i förfarandet. Som ett sista och fjärde steg kan namsretten besluta om en tvingande skuldsanering. Ansökan om skuldsanering skall alltså ställas till namsmannen på den ort där gäldenären är bosatt. Personer med gemensamt hushåll kan ansöka om skuldsanering gemensamt, men endast om de väsentligen är solidariskt ansvariga för varandras skulder. Huvudregeln är alltså att en ansökan skall avse endast en person. I ansökan skall gäldenären ange sina inkomster, sin förmögenhet, sina skulder, sina levnadsomkostnader och annat som kan vara av betydelse i ärendet. Uppgifter i alla dessa hänseenden skall också lämnas beträffande äkta maka eller make eller sambo. Ansökan skall upprättas på en för ändamålet särskilt utarbetad blankett. Vad gäller inkomster skall dessa uppges fullständigt. Det kan förutom lön från en anställning vara fråga om pensioner och olika slags bidrag som gäldenären tar emot. Beträffande förmögenhet skall all fast såväl som lös egendom uppges. När det gäller fast egendom eller andel däri skall upplysningar lämnas om egendomens art, storlek, belägenhet, standard m.m. Ansökan skall också innehålla uppgifter om försörjningsbörda och om gäldenärens själv eller någon annan hushållsmedlem har särskilda behov på grund av sjukdom eller liknande. Hyra och andra fasta levnadsomkostnader skall också anges i ansökan. I ansökan skall även lämnas uppgifter om gäldenärens sociala situation. Särskilt skall anges om gäldenären förväntar sig att den kan komma att ändras exempelvis genom en förestående äktenskapsskillnad, kommande arbetslöshet eller annat som kan påverka den framtida ekonomiska situationen. I ansökan skall också anges om gäldenären har överfört egendom till någon honom närstående person. I ansökan skall skulderna redovisas så utförligt och komplett som möjligt. Namnet på varje enskild borgenär, skuldbeloppet, räntesatser, lånevillkor m.m. skall anges. Det skall också redovisas i vilken utsträckning det finns säkerheter i form av pant eller borgen för skulderna. Vidare skall gäldenären ange, om han själv har gått i borgen för andras skulder och om man i så fall kan anta han skall behöva infria sådana förpliktelser. I ansökan skall gäldenären avge en förklaring att namsmyndigheterna (utmätningsmannen och tingsrätten) får inhämta upplysningar om gäldenären från myndigheter och andra som kan ha upplysningar att lämna utan hinder av deras eventuella tystnadsplikt. Genom gäldenärens förklaring upphävs nämligen tystnadsplikten. Regeln medför inte någon skyldighet för en privatperson att lämna uppgifter om gäldenären, men den ger honom en rätt att lämna uppgifter. Ett motiv för regeln är att säkra att skuldsaneringen beviljas endast den som öppet och ärligt redovisat sin ekonomiska situation. Regeln har också en processekonomisk funktion i det att man på detta sätt kan se till att utredningen blir komplett på ett så tidigt stadium som möjligt och att handläggningen av ärendet inte störs av ständigt nytillkommande uppgifter. Ansökan skall slutligen undertecknas av gäldenären tillsammans med en förklaring om att uppgifterna i ansökan är lämnade efter bästa förmåga och att de så vitt gäldenären känner till är riktiga och fullständiga. Gäldenären skall också (på ansökningsblanketten) erinras om att uppgifterna lämnas under straffansvar. Namsmannen har en allmän skyldighet att vägleda gäldenären. Denna skyldighet kan vara omfattande i de fall gäldenären själv saknar förmåga att exempelvis utarbeta ett förslag till hur hans ekonomiska situation skall kunna lösas. Namsmannen har också en allmän utredningsskyldighet. Namsmannen skall kontrollera att ansökan formellt är i sin ordning och skall också se till att gäldenären dokumenterar påståenden i sin ansökan samt i övrigt komplettrar ansökan om så behövs. Namsmannen har också rätt att höra andra personer för att på så sätt kontrollera riktigheten av de uppgifter som gäldenären har lämnat. I motiven sägs också att namsmannen oanmäld skall kunna göra hembesök hos gäldenären för att kontrollera vilken egendom som finns hos gäldenären och vilken levnadsstandard han har. Namsmannen kan också förordna en medhjälpare. En sålunda förordnad medhjälpare skall känna till skuldsaneringslagen och det förfarande som föreskrivs där och han skall kunna hjälpa gäldenären med att utarbeta ett förslag till skuldsanering. Det framhålls i motiven att medhjälparen är namsmannens medhjälpare och att han skall förhålla sig neutral i förhållandet mellan gäldenären och hans borgenärer. Medhjälparen är berättigad till ersättning av allmänna medel för sitt arbete och sina utlägg. I motiven förutsätts att advokater i inte ringa utsträckning kommer att förordnas som medhjälpare. Avsikten är dock inte att advokater eller andra jurister skall ha någon sorts förtur till dessa uppdrag. Det anges att även andra yrkeskategorier kan komma i fråga som medhjälpare, exempelvis revisorer och andra ekonomer. Namsmannen kan också besluta om att egendom som tillhör gäldenären skall säljas och också genomföra sådan försäljning. Detta gäller också gäldenärens bostad om den är realiserbar. För dessa fall innehåller lagen särskilda regler. Dessa går i korthet ut på att gäldenären är skyldig att låta sälja sin bostad om bostadens standard överstiger gäldenärens och hans familjs rimliga behov. Lagens förarbeten innehåller vissa beskrivningar av hur detta skall bedömas. Namsmannen kan avslå gäldenärens ansökan i tre fall. För det första kan avslag medelas om det är uppenbart att de grundläggande förutsättningarna för att erhålla skuldsanering inte är uppfyllda. För det andra kan ansökan avslås om gäldenären inte medverkar till utredningen i ärendet. För det tredje slutligen kan ansökan också avslås om gäldenären inte medverkar till att egendom säljs som namsmannen ålagt gäldenären att sälja. För det fall namsmannen inte avslår ansökan skall namsmannen när han anser ärendet vara tillräckligt utrett överlämna ärendet till namsretten (tingsrätten). Namsmannen kan alltså inte själv besluta om skuldsanering. Inget hindrar dock att gäldenären själv ärendet ligger hos namsmannen träffar en uppgörelse med sina borgenärer. När namsmannen har överlämnat ärendet till namsretten skall namsretten pröva om skuldsanering skall inledas. Skuldsanering skall inledas om de grundläggande förutsättningarna för skuldsanering är för handen. Här krävs inte att det är uppenbart att dessa förutsättningar är uppfyllda. Namsretten kan ställa vissa villkor för att besluta om att inleda skuldsanering. Det kan exempelvis vara fråga om att viss gäldenären tillhörig egendom först skall säljas. I sådant fall återsänder namsretten ärendet till namsmannen som har att ombesörja ifrågavarande försäljning för att sedan åter lämna över ärendet till rätten. Ett beslut om att inleda skuldsanering kan inte överklagas. Om namsretten beslutar att inleda skuldsanering, skall namsmannen - alltså inte namsretten - ombesörja att beslutet kungörs i Norsk Lysingsblad (motsvarar Post- och ) och också om det är behövligt i ortstidning. Kungörelsen skall innehålla en uppmaning till envar som har en fordran mot gäldenären att (normalt ) anmäla sitt krav till namsmannen. Kända borgenärer skall erhålla kopia av kungörelsen. Över huvud taget har namnsmannen en viktig roll även efter det att namsretten har beslutat att inleda skuldsanering. Namsmannen kan sålunda säkra viss egendom som skall säljas och kan också se till att visst avdrag sker på gäldenärens lön. Namsmannen skall dessutom skydda gäldenären mot att en enskild borgenär försöker kräva ut sin fordran medan skuldsaneringsförfarandet pågår. Har skuldsanering inletts, är gäldenären skyddad mot borgenärerna. får borgenärerna inte framställa krav på betalning och inte heller ta emot betalning från gäldenären. Det finns i lagen också regler som förhindrar att borgenären i vissa fall kvittar en fordran han har mot gäldenären mot ett krav gäldenären har mot honom. En borgenär får inte heller göra gällande förfalloklausuler och liknande mot gäldenären. Ränta löper , men förfaller inte till betalning under tremånadersfristen. I det norska systemet faller det allmännas skatte- och avgiftskrav utanför en skuldsanering. I stället finns det inom skattesystemet regler om av- och nedskrivning av sådana fordringar. I skuldsaneringsärendet skall därför skatte- eller avgiftsmyndigheten - om sådana skulder föreligger - meddela om det har beslutats om av- eller nedskrivning av skatte- eller avgiftsfordran. Skatte- eller avgiftsmyndighetens beslut kan sedan läggas till grund för förhandlingarna med övriga borgenärer. - som kallas för förhandlingsperioden - är gäldenären skyldig att avsätta den del av lönen som inte behövs för det omedelbara livsuppehället, att säga upp hyresavtal och andra avtal som innebär framtida förpliktelser, att inte sälja eller pantsätta egendom som tillhör honom och att inte ingå nya skuldförbindelser. När har löpt till ända skall gäldenären presentera ett förslag till skuldsanering. Förslaget skall ges in till namsmannen som skall granska att förslaget inte strider mot innehållet i skuldsaneringslagen. Om förslaget inte stämmer överens med lagens krav, kan namsmannen uppmärksamma gäldenären på detta så att gäldenären får tillfälle att korrigera sitt förslag. Namsmannen kan inte själv göra ändringar i förslaget. Förslaget skall bygga på en realistisk bedömning av gäldenärens betalningsförmåga. Det står annars gäldenären till viss del fritt att ge förslaget det innehåll han tror att borgenärerna kan godta. Avsikten på detta stadium är nämligen att gäldenären och borgenärerna skall kunna träffa en frivillig överenskommelse om skuldsanering. Om en överenskommelse inte nås utom rätta, är dock frivilligheten inte total. Lagen innehåller ett antal regler beträffande skuldsaneringens innehåll som måste följas om man skall nå en frivillig skuldsanering enligt skuldsaneringslagen. Det förslag om frivillig skuldsanering enligt lagen som borgenärerna skall få ta ställning till skall innehålla all den information som borgenärerna behöver för att kunna avgöra om de skall lämna sitt samtycke till skuldsaneringen. Bland annat skall i förslaget anges vilka fordringar som omfattas av skuldsaneringen, uppgift om med vilket procenttal fordringarna skall betalas, hur mycket gäldenären skall betala varje enskild borgenär , vilken egendom gäldenären skall sälja respektive behålla och hur lång skuldsaneringsperioden skall vara (normalt ). Lagen innehåller också en möjlighet till att på detta stadium inför namsmannen hålla sammanträde med gäldenären och borgenärerna. Samtliga berörda borgenärer skall få del av skuldsaneringsförslaget. De skall föreläggas () inom vilken de skall ta ställning till förslaget. Om en borgenär inte hör av sig, anses han ha godtagit förslaget. I fall en borgenär motsätter sig förslaget, skall han ange grunden för detta. Om samtliga borgenärer godtar förslaget eller inte hör av sig är skuldsaneringsförslaget antaget och en frivillig skuldsanering enligt lagen är uppnådd. Kan erforderliga samtycken inte erhållas för en frivillig skuldsanering kan gäldenären hos namsmannen begära tvingande skuldsanering. En sådan begäran, som skall åtföljas av ett förslag till tvingande skuldsanering, skall vara namsmannen tillhanda inom . Namsmannen skall genast överlämna ärendet till namsretten. Tremånadersfristen förlängs automatiskt i ett sådant fall med en månad. När särskilda skäl föreligger kan namsretten förlänga perioden ytterligare. I motiven framhålls emellertid att denna möjlighet skall utnyttjas endast i rena undantagsfall. I motiven nämns vidare att gäldenärens möjlighet att föra ärendet vidare med en begäran om tvingande skuldsanering bör medverka till att det blir lättare att nå en frivillig skuldsanering. Tvångsmöjligheten skall alltså utgöra en press på borgenärerna att gå med på en frivillig skuldsanering. När namsretten har fått en begäran om tvingande skuldsanering skall rätten göra en preliminär bedömning av gäldenärens förslag. Det är två syften med denna preliminära bedömning: dels kan rätten ge gäldenären tillfälle att komplettera och justera sitt förslag och dels kan rätten härigenom konstatera att det är klart att skuldsanering inte kan komma i fråga. I det senare fallet kan begäran om tvingande skuldsanering avslås. Begäran kan också avslås om gäldenären inte efterkommer en begäran från rätten om komplettering. Före ett eventuellt avslag skall gäldenären få tillfällle att yttra sig. Om begäran inte avslås, skall rätten kalla gäldenären och samtliga kända borgenärer till en muntlig förhandling. Till kallelsen skall gäldenärens förslag fogas. Borgenärerna kan under vissa förutsättningar höra av sig skriftligen i stället för att deltaga vid förhandlingen. Vid förhandlingen skall förslaget gås igenom och det kan göras ändringar i förslaget. Om en sålunda vidtagen ändring är till nackdel för någon borgenär som inte deltar vid förhandlingen, skall den borgenären få tillfälle att skriftligen komma med synpunkter på förslaget i ändrat skick.