prop · GH0355 · 1994-01-01 00:00:00 — När det tidigare nämnda förslaget om referensränta lades fram (se Ds 1990:84) framhölls från flera håll, bl.a. och Bankinspektionen, vikten av att det inte introduceras nya ränterisker för kreditinstituten. En svårighet är vidare att bestämma vilka räntor som skall få användas som referensräntor. Kriteriet "officiellt noterad" är mindre lämpligt av den anledningen att flera etablerade räntor är officiellt noterade endast i den meningen att privata företag och media väljer att ge offentlighet åt dem. Tänkbart vore att inskränka valrätten till "offentligrättsligt fastställda" räntor, bl.a. diskontot och den s.k. statsskuldräntan. En sådan regel innebär dock en kraftig begränsning i valrätten och medför betydande ränterisker i många fall. Det skulle säkerligen medföra att många kreditgivare ansåg sig inte kunna använda referensräntealternativet. Att märka är vidare att de offentligrättsligt fastställda räntorna i realiteten bestäms helt och hållet på grundval av vissa marknadsräntor. Under beredningen i har och , liksom kreditgivarna, betonat de fördelar som finns med en frihet i fråga om val av referensränta. Med hänsyn till vad jag sålunda har anfört samt till att kreditgivarna knappast har något intresse av att välja en olämplig referensränta, finns det enligt min mening inte tillräckliga skäl att begränsa parternas frihet vad gäller val av referensränta. Konsumentens intresse av insyn och kontrollmöjligheter bör kunna tillgodoses på ett tillfredsställande sätt genom att kreditgivaren lämnar tydlig information (se specialmotiveringen). Även när det tidigare förslaget om referensränta presenterades (se Ds 1990:84 s. 83) gjordes bedömningen att det kunde överlämnas åt kreditgivarna att välja referensränta. På denna punkt hade remissinstanserna inte några invänd- ningar. Det bör sålunda överlämnas åt avtalsparterna själva i praktiken kreditgivaren att välja en referensränta som passar för det aktuella kreditavtalet. Det innebär bl.a. att kreditgivaren kan välja en referensränta som utgör en sammanvägning på visst sätt av två eller flera räntor. Jag har tidigare nämnt att det naturligtvis finns anledning att välja en referensränta som kan förväntas behålla sin aktualitet . 2.4 Hur skall räntan för krediten knytas till referensräntan? Skälen för min bedömning: Det är ofta inte praktiskt lämpligt, eller ens möjligt, att låta krediträntan variera på exakt samma sätt som referensräntan. En sådan anknytning är visserligen möjlig om exempelvis diskontot används som referensränta, men den är praktiskt ohanterlig om det hänvisas till någon av de räntor som förekommer på penningmark- naden. Dessa ändrar sig ständigt, varför en avtalsföreskrift om anknytning till en sådan ränta måste precisera med vilka tidsintervall och på vilket sätt i övrigt variationerna närmare bestämt skall påverka avtalsräntan. När det gäller den tidsmässiga anknytningen kan det exempelvis anges att räntan skall justeras vissa bestämda dagar eller då referensräntan ändrats med minst en viss angiven andel av en procent sedan den senaste räntejusteringen. Beträffande storleken på ändringarna kan man tänka sig att en viss ändring i referensräntan får avspegla sig exakt i krediträntan; en höjning av referensräntan med exempelvis ger då samma höjning av avtalsräntan. Men det är givetvis också möjligt att avtala att ändringen i krediträntan skall vara mindre eller större än förändringen i referensräntan. Inte heller i dessa avseenden krävs, enligt min mening, någon särskild reglering i lagen. Kreditgivarna kan förväntas formulera räntevillkoren på ett sådant sätt att det tydligt framgår hur räntan skall ändras. Allt annat måste för övrigt anses stå i strid med god kreditgivningssed. Att avtalsvillkoren blir klara och tydliga är självfallet väsentligt från konsumentsynpunkt, inte minst därför att konsumenten bör kunna kontrollera relativt lätt att räntan ändras på det sätt som avtalet föreskriver. I specialmotiveringen diskuteras kreditgivarens skyldigheter enligt god kreditgivningssed att göra det lätt för konsumenten att själv beräkna räntan. Anknytningen till referensräntan måste utformas på ett sådant sätt att ändringarna i krediträntan blir konsekventa i förhållande till ändringarna i referensräntan och så att konsumenten inte missgynnas. Att dessa krav gäller får anses följa redan av en regel som föreskriver att räntan skall ändras "i anslutning till" ändringar i en referensränta. Att ändringarna i krediträntan skall vara konsekventa i förhållande till ändringarna i referensräntan bör inte hindra att det i avtalet bestäms att räntan inte skall överstiga en viss nivå. Det är i princip i konsumenternas intresse att det på det sättet går att skaffa sig en försäkring mot hög ränta. På samma sätt bör det vara möjligt att i avtalet bestämma en miniminivå för räntan. En reglering som tillåter "räntetak" men förbjuder "räntegolv" blir komplicerad och svår att tillämpa. Framgår miniminivån för räntan klart av avtalet, får dessutom rimliga anspråk på förutsebarhet och begriplighet anses uppfyllda. Att konsumenten inte får missgynnas vid tillämpning av ett avtalsvillkor om referensränta följer av bestämmelsen i nuvarande tredje stycke i 11 § konsument- kreditlagen. Jag återkommer till detta i specialmotiveringen. 2.5 Avsteg från kopplingen till referensräntan Skälen för mitt förslag: Om det införs en regel av innebörd att krediträntan får ändras i anslutning till variationer i en referensränta, uppkommer frågan om det bör vara möjligt att i vissa fall ändra räntan mer eller mindre än som följer av kopplingen till referensräntan. Från kreditgivarhåll har under beredningen av ärendet hävdats att en regel om referensränta måste förses med en "ventil" som innebär att det går att ta hänsyn även till kreditgivarens faktiska kostnader för krediten. Regleringen har sagts i annat fall inte bli praktiskt användbar. Sålunda har kreditgivarna menat att de måste ges rätt att i kreditavtalen införa en undantagsklausul som gör det möjligt att avvika från referensräntan i åtminstone de fall då kostnadsutvecklingen jämfört med referensräntan är påfallande negativ; utan en sådan ventil uppkommer ränterisker som är oacceptabla särskilt för bostadsinstituten men också för bankerna och övriga kreditinstitut. har instämt i kravet på en regel som gör det möjligt att i vissa fall komma ifrån en strikt koppling till en referensränta. Enligt inspektio- nen innebär referensränteklausuler annars alltför stora ränterisker för instituten. har förklarat sig ha förståelse för behovet av någon form av undantagsmöjlighet men har pekat på utvägen att med tillämpning av regeln i 36 § avtalslagen förhindra oskäliga verk- ningar. Enligt kreditinstituten och kan emellertid denna regel inte anses räcka för att ge kreditgivarna tillräckligt skydd mot ränteriskerna. Jag instämmer i allt väsentligt i de synpunkter som kreditgivarna och har gett uttryck för. Kreditgivarna bör ha möjlighet att gardera sig mot de ränterisker som annars uppkommer genom att krediträntan kopplas till en referensränta. Det torde vara möjligt att utforma en "ventil" på ett sådant sätt att kreditgivarens fördelar med en referensränteklausul (se avsnitt 2.2) inte går förlorade. En förutsättning för att undantag skall kunna göras från kopplingen till referensräntan bör vara att kreditavtalet uttryckligen tillåter detta. I andra fall bör den avtalade anknytningen till referensräntan följas strikt. När det gäller frågan om vilka krav som i övrigt bör ställas för att kopplingen till referensräntan skall kunna släppas, bör utgångspunkt tas i gällande rätt. har påpekat får nuvarande regler anses ge utrymme för avtalsvillkor som innebär dels att räntan som huvudregel skall variera med en referensränta, dels att räntan skall ändras på annat sätt, om referensräntan inte speglar kreditgivarens kostnader för krediten. En förutsättning för att ett sådant avtalsvillkor skall gälla är dock att det inte ger utrymme för andra ändringar till konsumentens nackdel än sådana som är tillåtna enligt 11 § andra stycket konsumentkreditlagen. Ytterligare en förutsättning är att villkoret utformas på ett sådant sätt att räntan inte systematiskt kommer att ändras mer till kreditgivarens fördel än till hans nackdel. I annat fall får det anses oskäligt enligt 36 § avtalslagen. Det betyder främst att avvikelser från referensräntan skall göras inte bara när kostnaderna är högre än som speglas av referensräntan utan också när de är lägre. Med en regel som möjliggör att krediträntan knyts fullt ut till en referensränta förändras rättsläget på det sättet att räntan ibland får ändras till konsumentens nackdel även om det inte kan motiveras av sådana kostnadsökningar som anges i 11 § andra stycket första meningen och även om det inte rör sig om en sådan bostadskredit som beskrivs i andra meningen i det stycket. Frågan är om det även i ett sådant rättsläge bör finnas utrymme för kreditgivaren att ändra räntan på grund av kostnadsutvecklingen eller om det läget ger anledning att vara mera restriktiv med att tillåta sådana ändringar. En möjlighet att avvika från kopplingen till referensräntan innebär nackdelar för konsumenten från förutsebarhetssynpunkt. Det blir också svårare för konsumenten att följa och kontrollera ränteändring- arna. Fördelarna med en referensränteklausul går därmed till viss del förlorade. Under förutsättning att klausulen utformas på ett sådant sätt att den behandlar parterna lika innebär den emellertid också vissa fördelar för konsumenten. Denne får, på samma sätt som kreditgivaren, en "försäkring" mot de ränterisker som följer av att referens- räntan kan utvecklas påtagligt oförmånligt. Härtill kommer att krediterna bör bli billigare än annars, eftersom kreditgivarna inte behöver kompensera sig för ränterisken. De nu angivna nackdelarna och fördelarna för konsumenten uppkommer i det fall att en referensränteklausul innehåller en "ventil" för kostnadsutvecklingen. Som jag tidigare framhållit finns det i princip inte något hinder enligt gällande rätt mot sådana "ventiler". Jag kan inte finna att det nya rättsläge som uppkommer om referens- ränteklausuler genomgående blir tillåtna ger anledning att vara mera restriktiv mot avsteg från kopplingen till referensräntan. "Ventiler" för kostnadsutvecklingen kan inte heller allmänt sett anses vara särskilt besvärande från konsumentskyddssynpunkt. Eftersom "ventiler" under vissa förut- sättningar får användas redan enligt gällande rätt, skulle det vidare bereda stora svårigheter från rättssystematisk synpunkt att för vissa andra fall begränsa möjligheterna att göra avsteg från referensräntan. Även i rättstil- lämpningen skulle detta föranleda svårigheter. Min slutsats är att räntesatsen, även om den knutits till en referensränta, bör kunna ändras på grundval av förändringar i kreditgivarens kostnader. Detta bör dock kunna ske bara om förutsättningarna för sådana ändringar anges i avtalet och om konsumenten därvid inte missgynnas. Bestämmelserna i 11 § andra stycket skall givetvis iakttas vid räntehöjningar. Det sist anförda betyder visserligen att "ventilen" får mindre betydelse för de kreditgivare, såsom försäkringsbolagen, som inte har några upplåningskostnader utan i stället lånar ut egna medel (se avsnitt 2.2). För dessa kreditgivare har dock inte ränteriskerna samma betydelse som för andra kreditgivare. Konkurrenshänsyn får anses tillräckligt väl tillgodosedda genom att förslaget ger försäkringsbolagen möjlighet att knyta utlåningsräntorna till någon referens- ränta som speglar alternativkostnaden för krediten. Jag vill framhålla att det är angeläget att tillsynsmyndigheterna noga följer tillämpningen av sådana undantagsklausuler som jag nu har behandlat och ingriper om det visar sig att vissa kreditgivare utnyttjar dem ensidigt till sin egen fördel. Kredit- givarna måste vara beredda att på förfrågan redovisa för kredittagare och tillsynsmyndigheter vilka överväganden som ligger till grund för att anknytningen till referensräntan i olika fall behållits resp. släppts. 2.6 Underrättelse om ändring av räntan Skälen för mitt förslag: I 13 § konsumentkreditlagen finns bestämmelser om kreditgivarens skyldighet att underrätta konsumenten om bl.a. ränteän- dringar. Underrättelse skall lämnas senast när ändringen börjar gälla. När räntan knyts till en referensränta kommer den i regel att ändras automatiskt. Bestämmelserna i 13 § är inte anpassade till den situationen. Det bör därför göras ett tillägg i paragrafen. För de fall då räntan ändras enbart på grund av ändringar i en referensränta bör det vara tillräckligt att konsumenten får information om ränteändringen senast i samband med nästa avisering eller kontoutdrag. Om räntan i avtalet knutits till en referensränta som huvudregel men kreditgivaren ändrar räntan med stöd av en undantagsklausul (se avsnitt 2.5), bör kreditgivaren vara skyldig att underrätta konsumenten om ränteändringen innan den börjar tillämpas. Den allmänna regeln i 13 § om tidpunkten för underrättelse bör således gälla i detta fall. I det sistnämnda fallet får det vidare anses följa av god kreditgivningssed att kreditgivaren lämnar information om anledningen till att undantagsklausulen tillämpas. Den föreslagna lagändringen bör kunna träda i kraft . Enligt allmänna principer inom kontraktsrätten blir en ny lagregel, om inte annat sägs, tillämplig endast i fråga om avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. När det gäller den nu aktuella regeln kunde det finnas en fördel med att göra den tillämplig även i fråga om sådana avtal som har ingåtts efter konsumentkreditlagens ikraftträ- dande men innan ändringen träder i kraft. En övergångsregel med den innebörden skulle sålunda medföra att rättsläget blev klarlagt och att de klausuler om referensränta som tillkommit efter det att konsumentkreditlagen trätt i kraft skulle anses giltiga helt enligt sin lydelse. Emellertid skulle en övergångsregel av nu nämnt slag även medföra nackdelar. Det kan, som jag sagt, finnas referensränteklausuler som avviker från de nuvarande bestämmelserna i 11 § konsumentkreditlagen och som därför inte får tillämpas till konsumentens nackdel (jfr prop. 1991/92:83 s. 117). En övergångsregel som den skisserade skulle ändra rättsläget och därmed innehållet i avtalet. Att innehållet i avtalet ändras i efterhand är olämpligt av flera skäl. Det skulle bl.a. i vissa fall kunna medföra ekonomiska förluster för konsumenten. Några sådana särskilda skäl som i vissa andra sammanhang funnits för att med lagstiftning ingripa i bestående avtalsförhållanden (se exempelvis prop. 1988/89:89 s. 20 f. och prop. 1990/91:193 s. 9 f.) finns inte i detta fall. Den nya regeln bör därför gälla endast beträffande avtal som har träffats efter ikraftträdandet. För att ingen oklarhet skall uppstå bör det i en övergångsregel anges att äldre föreskrifter gäller för avtal som har ingåtts tidigare. Den ändring som föreslås torde inte medföra några kostnader för det allmänna. Tvärtom kan det förväntas att den medför viss arbetsbesparing för tillsynsmyndig- heterna, främst . En föreskrift enligt vilken räntan knyts till en referensränta bör nämligen vara lättare att tolka än många andra avtalsvillkor om rörlig ränta och medföra färre tvister. Inte heller för banker eller andra kreditgivare torde ändringen medföra några beaktansvärda kostnader. Också för dem gäller att det snarare blir fråga om vissa besparingar på grund av att det kan antas sällan bli tvist rörande räntevillkor som anknyter till en referensränta. Eftersom sådana räntevillkor är förhållandevis okomplicerade att tillämpa, bör de dessutom underlätta den praktiska hanteringen av ränteändringar (jfr avsnitt 2.2). I enlighet med vad jag har anfört har inom upprättats förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830). Lagrådet har granskat förslaget. Samråd har skett med statsrådet . I propositionen föreslås ett tillägg till 11 § konsumentkreditlagen om referens- ränta. Till följd därav föreslås också vissa ändringar i 13 §. 11 § Förutsättningarna för ändringar i räntesatsen skall anges i avtalet. Räntesatsen får ändras till konsumentens nackdel endast i den utsträckning som det motiveras av kreditpolitiska beslut, ökade upplåningskostnader för kreditgivaren eller andra kostnadsökningar som kreditgivaren inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks. Vid kredit för bostadsändamål med en sammanlagd löptid om och med en ränta som är bunden under viss del av avtalstiden, , har dock kreditgivaren, om han har gjort förbehåll om det i avtalet, rätt att vid utgången av en sådan del av avtalstiden ändra räntan så att den motsvarar den ränta som kreditgivaren allmänt tillämpar för nya krediter av motsvarande slag. Utan hinder av andra stycket får räntesatsen ändras på visst sätt i anslutning till ändringar i en referensränta som kreditgivaren inte har något betydande inflytande över. Ett avtalsvillkor om det får förenas med ett undantag om att räntesatsen under särskilda förutsättningar skall ändras mer eller mindre än som följer av anknyt- ningen till referensräntan. Undantaget skall bestämmas så att det inte blir mindre förmånligt för konsumenten än för kreditgivaren. Det skall uppfylla kraven i andra stycket. Kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränteändringar på samma sätt till konsumentens förmån som till hans nackdel. I det nya tredje stycket har tillagts bestämmelser som gör det möjligt för parterna att knyta ändringar i räntesatsen till en referensränta. Om avtalet innehåller en föreskrift om det, får räntan ändras i enlighet med föreskriften i stället för enligt andra stycket. Ändringarna i räntesatsen blir då i princip oberoende av sådana om- ständigheter som anges i andra stycket och i stället avhängiga av referens- räntans upp- och nedgångar. En annan sak är att variationerna i de räntor som blir aktuella som referensräntor ofta torde ha en sådan koppling till kreditgivarnas kostnader att skillnaden inte blir särskilt stor. Enligt första meningen får sålunda, utan hinder av andra stycket, räntesatsen ändras på visst sätt i anslutning till ändringar i en referensränta. Kopplingen till en referensränta måste framgå av avtalet. Det följer av första stycket i paragrafen. Parterna får fritt välja vilken ränta som skall användas som referensränta. Den enda begränsningen är att kreditgivaren inte får ha något betydande inflytande över den ränta som väljs. Därav följer naturligtvis att kreditgivaren inte kan välja någon av sina egna in- eller utlåningsräntor. Inte heller kan som referensränta användas exempelvis en ränta som bestäms av ett dotterbolag till kreditgivaren. Däremot kan vilken som helst av de räntor som "sätts av marknaden" användas som referensränta. Det gäller exempelvis räntan på statsskuldväxlar och räntan på statsobligationer, liksom de fixerade s.k. STIBOR-räntorna. I fråga om dessa räntor kan visserligen de stora aktörerna på marknaden utöva ett visst inflytande. Detta inflytande är dock inte sådant att det kan karakteriseras som "betydande". Kreditgivarens inflytande bör anses betydande i paragrafens mening endast om han genom eget agerande kan åstadkomma ändringar i räntan som ter sig mer än marginella och som påverkar krediträntan på ett för konsumenten betydelsefullt sätt. Vidare kan de räntor användas som fastställs genom offentligrättsligt reglerade beslut, exempelvis diskontot och statslåneräntan. I princip står det också fritt för kreditgivaren att välja någon egen variant, exempelvis en ränta som fastställs genom en sammanvägning av två eller flera officiellt noterade räntor. Om utvecklingen av referensräntan inte kan följas i tidningarna eller på något annat lättillgängligt sätt, måste kreditgivaren dock anses skyldig att lämna tydlig information till konsumenten om referensräntan och dess svängningar. En sådan informationsskyldighet får anses följa av kravet på god kreditgivningssed (se 5 § konsumentkreditlagen). I bestämmelsen uppställs inte något krav i fråga om det sätt på vilket den avtalade räntan närmare bestämt skall knytas till referensräntan. Det fordras endast att avtalsräntesatsen ändras "i anslutning till" referensräntan. Detta krav får anses uppfyllt om avtalsräntan följer referensräntan på ett konsekvent och därmed i princip kontrollerbart sätt såväl tidsmässigt som beräkningsmässigt. Sålunda kan det föreskrivas exempelvis att räntan skall ändras med vissa bestämda tidsintervall eller varje gång som en viss minsta ändring skett i referensräntan sedan den senaste justeringen av krediträntan. Sådana tidsbestämningar kan också kombineras. I fråga om ändringens storlek kan det anges exempelvis att ändringarna skall exakt motsvara ändringarna i referensräntan eller att de skall motsvara en viss andel av referensräntans upp- och nedgångar. Det finns alltså inte något hinder mot villkor som innehåller att endast en del av förändringarna i referensräntan skall slå igenom på den avtalade räntan eller att förändringen i den avtalade räntan skall vara större än i referensräntan. Inte heller finns det något hinder mot exempelvis klausuler som anger att avtalsräntan skall ändras med vissa tidsintervall och därvid stå i en viss proportion till ett medelvärde för referensräntan under en viss angiven tidsperiod. Parterna kan alltså fritt bestämma över anknytningen till referensräntan under den enda förutsättningen att avtalsräntan följer referensräntan på ett konsekvent sätt. Däri ligger bl.a. att nedgångar i princip måste avspegla sig i den avtalade räntan på samma sätt som uppgångar. Ingenting hindrar att parterna i avtalet anger en högsta eller en lägsta räntesats för krediträntan, dvs. att de föreskriver att räntesatsen skall variera med referensräntan bara upp till ett "tak" eller ner till ett "golv". Av kravet på god kreditgivningssed får anses följa att konsumenten skall kunna beräkna krediträntan på egen hand utan stora svårigheter. Sättet att beräkna räntan får därför inte vara alltför komplicerat. Vidare krävs att det underlag som konsumenten behöver för att kunna göra beräkningarna finns allmänt tillgängligt eller tillhandahålls honom av kreditgivaren. Kreditgivaren bör, om uträkningen annars kan antas bereda konsumenten problem, tillhandahålla en "nyckel" för beräkning av räntan. Vid tillämpning av en avtalsklausul om anknytning till en referensränta kan i vissa fall regeln i fjärde stycket tidigare tredje stycket behöva observeras. Enligt den bestämmelsen är kreditgivaren skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränteändringar i samma utsträckning till konsumentens förmån som till hans nackdel. Normalt bestäms krediträntan mer eller mindre automatiskt på grund av knytningen till referens- räntan. Det kan emellertid förekomma att kreditgivaren förbehåller sig en viss frihet med avseende på ränteändringarna, exempelvis på så sätt att det föreskrivs i avtalet att räntesatsen får men inte måste ändras vid vissa förändringar i referensräntan. Bestämmelsen i fjärde stycket medför att kreditgivaren inte kan välja att höja räntan när avtalet så medger men underlåta att sänka den i motsvarande fall. Även i övrigt är kreditgivaren förhindrad att tillämpa villkoret på ett sätt som gynnar honom på konsumentens bekostnad. I andra - fjärde meningarna finns bestämmelser som öppnar en möjlighet att i vissa fall gå ifrån anknytningen till referensräntan. Reglerna har tillkommit för att kreditgivarna skall kunna undgå de ränterisker som annars finns när räntan kopplas till en referensränta. I bestämmelserna ställs vissa krav för att anknytningen till referensräntan skall få släppas. Avsikten med dessa krav är att så långt som möjligt tillgodose konsumentens intressen, dels av att räntan inte fastställs ensidigt av kreditgivaren, dels av att reglerna ger någorlunda god förutsebarhet. Det förutsätts för det första att avtalet innehåller en föreskrift om att anknytningen till referensräntan kan släppas i vissa fall. Detta krav följer av första stycket i paragrafen.