prop · GH0375 · 1994-01-01 00:00:00 — 24 § En patient som för har uppnått kostnadsbefrielse enligt 7 § lagen (1981:49) om begränsning av läkemedelskostnader, m.m. är även befriad från att betala patientavgifter enligt denna lag . 25 § Uppkommer kostnad med anledning av att en patient uteblivit från avtalat läkarbesök, får patientavgift som anges i 23 § första meningen ändå tas ut av patienten. Bestämmelserna i 24 § befriar inte patienten från avgift enligt denna 26 § En läkare som begär läkarvårdsersättning skall medverka till att den egna verksamheten kan följas upp och utvärderas. Läkaren skall till och lämna en redovisning med erforderliga uppgifter om mottagningens medicintek- niska utrustning, antalet patientbesök och vårdåtgärderna. 27 § Regeringen meddelar föreskrifter för tillämpningen av denna lag. Denna lag träder i kraft, i fråga om 7 § tredje stycket den dag regeringen bestämmer, och i övrigt . Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om arvode till privatpraktiserande läkare som avser tid före ikraftträdandet. För tiden fram till gäller utan hinder av 15 * 17, 20 och 21 §§ att en taxa som motsvarar bestämmelserna om arvoden i läkarvårdstaxan (1974:699) skall tillämpas vid bestämmandet av läkarvårdsersättning. En läkare som vid ikraftträdandet är uppförd på sådan förteckning hos allmän försäkringskassa som anges i 2 kap. 5 § lagen (1962:381) om allmän försäkring i lagrummets lydelse före kan få ersättning enligt denna lag utan anmälan enligt 11 § och utan hinder av bestämmelserna i 7 * 9 §§ med den inskränkning som gäller enligt punkterna 5 och 6. En läkare som omfattas av punkt 4 kan utan hinder av ålderskravet i 9 § första stycket få läkarvårdsersättning till och med utgången av . Om verksamheten hos en läkare som omfattas av punkt 4 ändras i väsentligt hänseende skall frågan om rätt till läkarvårdsersättning prövas enligt denna lag. Vid anmälan enligt 11 § fram till får verksamhet med läkarvårdsersättning utan hinder av nämnda paragraf och 19 § första stycket påbörjas efter anmälan. Härigenom föreskrivs följande. 1 § Denna lag innehåller bestämmelser om vissa ersättningar till sjukgymnaster i privat verksamhet i den öppna hälso- och sjukvården och om patientavgifter vid sådan vård (sjukgymnastikersättning). Vad som i lagen sägs om landsting gäller också kommuner som inte ingår i ett landsting. 2 § Bestämmelserna i denna lag gäller vid sjukgymnastik av den som är bosatt i , om inte något annat är särskilt föreskrivet. 3 § Med sjukgymnastik avses i denna lag sjukgymnastisk behandling som är föranledd av skada eller sjukdom och som ges efter remiss av läkare. 4 § Om inte annat anges avses i denna lag med det landsting inom vars område sjukgymnasten bedriver sin verksamhet. 5 § En sjukgymnast i privat verksamhet som ger sjukgymnastik enligt avtal med , får ta emot ersättning från på de villkor och enligt de grunder som och sjukgymnasten kommer överens om. Denna lag gäller endast om vårdavtal enligt första stycket inte har ingåtts. 6 § skall betala den sjukgymnastikersättning som inte täcks av patientavgiften. Om sjukgymnastiken har avsett en patient som inte är bosatt inom område, skall det landsting inom vars område patienten är bosatt svara för den utbetalda sjukgymnastikersättningen, om inte landstingen kommer överens om något annat. Allmän försäkringskassa får efter överenskommelse med ha hand om utbetalningar av Särskilda krav på sjukgymnastverksamheten 7 § Sjukgymnastikersättning skall lämnas för sjukgymnastik som ges av en legitimerad sjukgymnast i privat verksamhet som efter legitimationen har tjänstgjort i offentligt finansierad vård under tid som motsvarar heltidstjänstgöring, varav i den slutna vården, eller har motsvarande erfarenhet. Av skall sjukgymnasten ha tjänstgjort i offentligt finansierad vård under tid som motsvarar heltidstjänstgöring. 8 § Sjukgymnastikersättning lämnas endast till en sjukgymnast som senast efter det att verksamheten påbörjades bedriver privat sjukgymnastisk verksamhet på heltid, om inte annat följer av 10 §. En sjukgymnast anses som heltidsverksam om sjukgymnasten har arbetat minst i genomsnitt någon tolvmånadersperiod under de senaste två 9 § Sjukgymnastikersättning lämnas inte till en sjukgymnast som vid behandlingstillfället har fyllt . Sjukgymnastikersättning lämnas inte heller till en sjukgymnast som är anställd i eller något annat landstings hälso- och sjukvård. 10 § Om en sjukgymnast på grund av sjukdom, semester, ledighet för vård av barn, vidareutbildning eller forskning inom yrkesområdet, politiskt eller fackligt uppdrag eller annat liknande skäl är helt eller delvis förhindrad att bedriva sin verksamhet, får en annan sjukgymnast som uppfyller villkoren enligt 7 och 9 §§ för sjukgymnastikersättning vikariera under Anmälan och samråd m.m. 11 § En sjukgymnast som avser att bedriva verksamhet med ersättning enligt denna lag skall anmäla sin avsikt till senast verksamheten påbörjas. Sjukgymnasten skall samråda med om sin kommande verksamhet. 12 § En sjukgymnast som bedriver verksamhet med ersättning enligt denna lag skall underrätta före den tidpunkt då han eller hon avser att upphöra med eller flytta sin verksamhet till ett annat 13 § Bestämmelserna om anmälan enligt 11 och 12 §§ gäller inte för en sjukgymnast som tillfälligt vikarierar för en sjukgymnast som får sjukgymnastikersättning. Anmälan behövs inte heller före eller efter ett tillfälligt uppehåll i verksamheten. 14 § En sjukgymnast som får sjukgymnastikersättning skall samverka med andra inom vård- och 15 § Sjukgymnastikersättning skall lämnas med ett belopp som skäligen motsvarar sjukgymnastens åtgärd. Ersättningen betalas som normalarvode, enkelt arvode eller särskilt arvode. Genom patientavgiften betalar patienten hela eller en del av ersättningen, om inte något annat följer av 22 eller 23 §. Sjukgymnastikersättning lämnas också för sjukgymnastens kostnader för resor i samband med behandlingsbesök. 16 § Normalarvodet är ett enhetligt arvode för den huvudsakliga delen av behandlingarna i verksamheten. Normalarvodet baseras på beräknade mottagningskostnader och årlig besöksvolym i sjukgymnastisk verksamhet. Enkelt arvode är ett lägre arvode för enklare undersökningar och behandlingar. Åtgärder som är särskilt tids- eller kostnadskrävande ersätts med ett högre, särskilt arvode. 17 § En sjukgymnast kan få sjukgymnastikersättning med fullt belopp a) för åtgärder som ersätts med särskilt arvode, och b) för åtgärder som ersätts med normalt eller enkelt arvode, i den mån den sammanlagda ersättningen härför under ett kalenderår inte överstiger vad som motsvarar en full årsarbetstid. Om sjukgymnasten har uppnått den ersättningsgräns som anges i första stycket b) kan sjukgymnastikersättning för sådana åtgärder utgå med reducerat belopp upp till sammanlagt högst samma ersättningsgräns ökad (ersättningstak). Bestämmelserna i första stycket b) och andra stycket hindrar inte sjukgymnasten att ge sjukgymnastik mot patientavgift. 18 § En sjukgymnast som bedriver verksamhet med ersättning enligt denna lag får inte ge sjukgymnastik mot högre arvode än som följer av lagen eller en föreskrift som har utfärdats med stöd av 19 § är inte skyldigt att betala sjukgymnastikersättning tidigare än efter anmälan enligt 11 §. Om en sjukgymnast inte har utfört den eller de åtgärder som sjukgymnasten begär eller har fått ersättning för, får hålla inne ett motsvarande belopp respektive återkräva det belopp som felaktigt har utbetalats. får i sådant fall i stället avräkna beloppet från annan fordran från sjukgymnasten på sjukgymnastikersättning. Om sjukgymnasten trots påminnelser vid upprepade tillfällen eller annars i väsentlig utsträckning begär sjukgymnastikersättning med för höga belopp eller på annat felaktigt sätt får sätta ned den sjukgym- nastikersättning som begärs till skäligt belopp. Särskilda bestämmelser för vissa områden 20 § En sjukgymnast som etablerar sig på en ort inom stödområdena 1 eller 2 enligt förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt företagsstöd eller inom kommunerna i , i eller , eller i får ta ut normalarvode, enkelt arvode och särskilt arvode enligt 15 § med tjugo procents förhöjning. Höjningen skall betalas av . Arvodeshöjning enligt första stycket skall från etableringen minskas ner till fem procents höjning. Särskilda bestämmelser för vissa 21 § En sjukgymnast som vid utgången av var uppförd på en sådan förteckning som anges i 2 kap. 5 § lagen (1962:381) om allmän försäkring i lagrummets lydelse före får ta ut normalarvode, enkelt arvode och särskilt arvode enligt 15 § med fem procents förhöjning. Höjningen skall betalas av . 22 § För sjukgymnastik som ges av en sjukgymnast som får ersättning enligt denna lag får patienten avkrävas en patientavgift, om inte något annat är särskilt föreskrivet. Patientavgift får tas ut med högst samma belopp som den patientavgift som gäller för motsvarande sjukgymnastik hos . Om sjukgymnasten tar ut en lägre patientavgift än vad som följer av första stycket skall detta inte påverka den del av sjukgymnastikersättningen som betalas av . Patientavgiften får inte överstiga det arvode som får tas ut för sjukgym- 23 § En patient som för har uppnått kostnadsbefrielse enligt 7 § lagen (1981:49) om begränsning av läkemedelskostnader, m.m. är även befriad från att betala patientavgifter enligt denna lag . 24 § Uppkommer kostnad med anledning av att en patient uteblivit från avtalat sjukgymnastbesök, får patientavgift ändå tas ut av patienten. Bestämmelserna i 23 § befriar inte patienten från avgift enligt denna bestämmelse. 25 § En sjukgymnast som begär sjukgymnastikersättning enligt denna lag skall medverka till att den egna verksamheten kan följas upp och utvärderas. Sjukgymnasten skall till och lands- 110 tinget lämna en verksamhetsredovisning med erforderliga uppgifter om behandlingsåtgärderna, mottagningens utrustning och antalet patientbesök. 26 § Regeringen meddelar föreskrifter för tillämpningen av denna lag. Denna lag träder i kraft . Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om arvode till privatpraktiserande sjukgymnaster som avser tid före ikraftträdandet. För tiden fram till gäller utan hinder av bestämmelserna i 15 * 17, 20 och 21 §§ att en taxa som motsvarar bestämmelserna om arvoden i förordningen (1976:1018) med taxa för sjukvårdande behandling skall tillämpas vid bestämmandet av sjukgym- nastikersättning enligt denna lag. En sjukgymnast som vid ikraftträdandet är uppförd på en sådan förteckning hos allmän försäkringskassa som avses i 2 kap. 5 § lagen (1962:381) om allmän försäkring i lagrummets lydelse före kan få sjukgymnastikersättning utan hinder av bestämmelserna i 7 * 9 och 11 §§ med den inskränkning som gäller enligt punkt 5 och 6. En sjukgymnast som omfattas av punkt 4 kan utan hinder av ålderskravet i 9 § första stycket få sjukgymnastikersättning till och med utgången av . Om verksamheten hos en sjukgymnast som omfattas av punkt 4 ändras i väsentligt hänseende skall fråga om rätt till sjukgymnastikersättning prövas enligt denna lag. Vid anmälan enligt 11 § fram till får verksamhet med sjukgymnastikersättning utan hinder av nämnda paragraf och 19 § första stycket påbörjas efter anmälan. Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: justitierådet Per Jermsten, justitierådet . , regeringsrådet . Enligt protokoll vid regeringssammanträde , varvid statsrådet varit föredragande, har regeringen för Lagrådets yttrande överlämnat förslag till 1. lag om läkarvårdsersättning, 2. lag om sjukgymnastikersättning. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslagen föranleder följande yttrande av Förslag till lag om läkarvårdsersättning 7 § I paragrafen slås fast att läkare för att få rätt till läkarvårdsersättning enligt lagen skall ha specialistkompetens. Vidare krävs att läkaren ska ha mottagningsverksamhet i den öppna vården inom sin specialitet för enskilda patienter. Av paragrafens tredje stycke framgår att läkarvårdsersättning skall utgå även för vård som ges av en läkare som har kompetens som allmänpraktiserande läkare (). För att en Europaläkare skall få rätt till läkarvårdsersättning krävs dock att har godtagit etableringen. Rätten till läkarvårdsersättning enligt förevarande lag gäller inte läkare med specialistkompetens enbart i allmänmedicin. Den kategorin läkare är avsedd att verka inom ramen för det antagna husläkarsystemet. Att allmänpraktiserande läkare med Europaläkarkompetens föreslås omfattas av förevarande lag är en följd av . När träder i kraft kommer att omfattas av den frihet inom EG som benämns fri rörlighet för personer. För att underlätta för bl.a. läkare att vara verksamma i andra medlemsländer finns i EG-direktiven vissa bestämmelser om ömesidigt erkännande av kompetensbevis. En närmare redogörelse för aktuella direktiv finns intagen i departementspromemorian (Ds 1992:34) om införande av EES-rätt * ömsesidigt erkännande av kompetensbevis för verksamhet inom hälso- och sjukvården m.m. Enligt EG-direktiven har ålagts att införa en särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare utan specialistkompetens. Fr.o.m. skall enligt direktiven varje medlemsstat kräva att en läkare har sådan utbildning för att få rätt att vara verksam som allmänpraktiserande läkare inom landets socialförsäkringssystem. För läkare med utbildning i det egna landet får dock högre krav på utbildning ställas. Bestämmelser om kompetens som allmänpraktiserande läkare () har införts i lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. Bestämmelserna träder i kraft den dag regeringen bestämmer. För att tillgodose den fria rörligheten för personer skall enligt direktiven varje medlemsstat inom ramen för sitt eget socialförsäkringssystem erkänna de kompetensbevis som för allmänpraktiserande läkare utfärdats av övriga medlemsstater till medlemsstaternas medborgare. För svensk del är husläkarsystemet stängt för Europaläkarna eftersom det, som ovan nämnts, krävs specialistkompetens i allmänmedicin för att verka som husläkare. Europaläkarna kan därför ges tillträde till det svenska socialförsäkringssystemet endast genom förevarande lag. Mot bakgrund av den fria rörlighet för personer och den fria etableringsrätt som skall gälla inom EES-området kan det ifrågasättas om inte det särskilda kravet på godkännande utgör ett etableringshinder. I motiven anförs som enda skäl för att villkoret ställs att Europaläkarna har en betydligt kortare utbildning än de privata specialister som i övrigt omfattas av rätten till läkarvårdsersättning. Villkoret kan inte i och för sig anses diskriminerande mot övriga EES-staters medborgare eftersom det gäller både svenska och utländska läkare. Den omständigheten hindrar emellertid inte att villkoret kan utgöra ett etableringshinder för utländsk medborgare. EG-direktiv medger ju att högre krav kan ställas på det egna landets läkare. Enligt Lagrådets mening blir det avgörande för om villkoret kan uppfattas som ett etableringshinder hur villkoret kommer att tillämpas av landstingen. Ett generellt beslut om att godkänna Europaläkare endast om det råder brist på privatpraktiserande läkare inom sjukvårdsområdet kan sålunda knappast anses stå i överensstämmelse med en fri etableringsrätt. Tvekan kan således råda om den föreslagna regleringen är förenlig med . Lagrådet vill dock inte motsätta sig förslaget eftersom det närmast får ses som ett politiskt ställningstagande hur nära EES-- regleringen svenska bestämmelser bör 8 § I denna paragraf ges bestämmelser angående omfattningen av den verksamhet enligt 7 § som krävs för att läkarvårdsersättning skall kunna utgå. Enligt första stycket får sådan ersättning lämnas endast till läkare som senast efter det att verksamheten påbörjats bedriver angiven verksamhet på heltid. Av andra stycket följer att denna förutsättning anses föreligga om en läkare har arbetat minst i genomsnitt någon tolvmånadersperiod . I specialmotiveringen anförs bl.a. att kravet på heltidsarbete innebär att s.k. fritidspraktiker inte blir berättigade till ersättning enligt lagen samt att heltidskravet skall ha uppnåtts senast efter det att läkaren startade sin verksamhet. Sistnämnda uttalande synes inte vara förenligt med den i andra stycket givna tolkningsregeln angående när en läkare skall anses som heltidsverksam. Det räcker här att hänvisa till att en nyetablerad läkare kan ha anlitat en vikarie enligt 10 § och därför inte hunnit arbeta innan gått efter etableringen. Avfattningen av bestämmelserna kan därtill ge utrymme för en inte avsedd fritidspraktik upp till . För att kunna hindra ett sådant förfarande eller annat missbruk torde det finnas behov av en möjlighet för att fortlöpande pröva om verksamheten kan antas komma att få en sådan omfattning som utgör ett villkor för att läkarvårdsersättning skall lämnas. Mot bakgrund av vad nu sagts förordar Lagrådet att paragrafen ges följande lydelse. "Läkarvårdsersättning lämnas endast till en läkare som bedriver verksamhet enligt 7 § på heltid, om inte annat följer av 10 §. En läkare anses som heltidsverksam om läkaren har arbetat minst i genomsnitt någon tolvmånadersperiod . Beträffande en läkare som ännu inte arbetat gäller dock att läkarvårdsersättning kan lämnas om det kan antas att läkaren kommer att bedriva sin verksamhet på 15 § I paragrafen anges bl.a. att läkarvårdsersättning skall lämnas med ett belopp som skäligen motsvarar kostnaden för läkarens åtgärd. Vidare föreskrivs att ersättningen skall betalas som normalarvode, enkelt arvode eller särskilt arvode. Enligt ett till paragrafen fogat andra stycke skall ersättning lämnas även för läkarens resekostnader i samband med sjukbesök. Vid föredragningen inför Lagrådet har upplysts att avsikten är att det arvode som utbetalats till läkaren skall utgöra ersättning såväl för läkarens arbete som hans kostnader. I arvodet skall dock inte ingå ersättning för resekostnader i samband med sjukbesök, vilka kostnader skall ersättas för sig. Den avsedda innebörden bör komma till tydligare uttryck i lagtexten som lämpligen kan ges följande lydelse: "Läkarvårdsersättning för viss åtgärd skall lämnas med ett belopp som utgör skälig ersättning för läkarens arbete och kostnader. Ersättningen med undantag för del därav som avser läkarens kostnader för resor i samband med sjukbesök betalas som normalarvode, enkelt arvode eller särskilt arvode. Genom patientavgiften betalar patienten hela eller del av arvodet, om inte något annat följer av 22 eller 24 §." 17 § Enligt specialmotiveringen innehåller paragrafen vissa bestämmelser som begränsar skyldighet att utge läkarvårdsersättning. I lagtexten återfinns också vissa regler därom i första stycket under b) samt i andra stycket. I första stycket anges emellertid därutöver att en läkare kan få läkarvårdsersättnig med "fullt belopp" för de åtgärder som nämns under a) och c). Sistnämnda uppgifter framstår som onödiga i förhållande till vad som redan angetts under 15 §. I den mån avsikten bakom den sålunda föreslagna avfattningen av 17 § är att tydliggöra sambandet mellan nämnda paragrafer synes det vara mer ändamålsenligt att i 15 § på plats som enligt vad Lagrådet föreslagit under den paragrafen är ledig, nämligen som ett andra stycke - ange att bestämmelser om vissa undantag från första stycket finns i 17 §. Av det föreslagna första stycket b) framgår, att avsikten är att åtgärder som ersätts med normalt eller enkelt arvode skall lämnas med "fullt belopp" i den mån den sammanlagda ersättningen härför under ett kalenderår inte överstiger "vad som motsvarar en full årsarbetstid inom specialiteten". Av andra stycket följer vidare att i fall då denna ersätt- ningsgräns har uppnåtts så kan läkarvårdsersättning för samma typ av åtgärder utgå med reducerat belopp "upp till sammanlagt högst samma ersättningsgräns ökad (ersättningstak)". Sistnämnda formulering kan tolkas som att utrymmet för reducerade arvoden skulle vara av den i första stycket under b) angivna ersättningsgränsen. Det har emellertid under föredragningen inför Lagrådet upplysts, att ifrågavarande utrymme avses vara av nämnda ersättningsgräns. Mot bakgrund av det anförda föreslår Lagrådet att förevarande paragraf ges följande avfattning. "Om det till en läkare och vikarie i dennes verksamhet under ett kalenderår har lämnats läkarvårdsersättning, för åtgärder som ersätts med normalt eller enkelt arvode med ett belopp som motsvarar ersättningen för en full årsarbetstid inom specialiteten, lämnas därefter ersättning för sådana åtgärder med reducerade belopp. Reducerad ersättning lämnas högst till ett belopp som motsvarar en halv årsarbetstid (ersättningstak). Bestämmelserna i första stycket hindrar inte läkaren att ger vård mot patientavgift som anges i 23 § första stycket första meningen. Ersättning för rådgivning i födelsekontrollerande syfte eller angående abort eller sterilisering ingår inte i underlaget för de i första stycket angivna gränserna för ersättning." 19 § Om en läkare inte har utfört den eller de åtgärder som han begär eller har fått ersättning för får enligt bestämmelserna i paragrafens andra stycke hålla inne ett motsvarande belopp respektive återkräva det belopp som felaktigt har utbetalats. Vidare föreskrivs i samma stycke att i sådant fall i stället får avräkna beloppet från annan fordran från läkaren på läkarvårdsersättning. Enligt Lagrådets mening saknas skäl att låta regleringen omfatta det fallet att läkaren begärt men ännu inte fått någon ersättning. I ett sådant fall följer redan av 15 § att någon ersättning inte skall lämnas. Det synes vara avsett att möjligheten till återkrav eller avräkning skall kunna användas inte bara då läkaren inte utfört någon åtgärd utan också när han visserligen utfört någon åtgärd men begärt ersättning för detta med för högt belopp. Bestämmelserna i andra stycket bör avfattas så att detta klart framgår. Enligt tredje stycket får i ett särskilt angivet fall sätta ned den läkarvårdsersättning som en läkare begär till skäligt belopp. Det fall som avses är att en läkare trots påminnelser vid upprepade tillfällen eller annars i väsentlig utsträckning begär läkarvårdsersättning med för höga belopp eller på annat felaktigt sätt. Beträffande denna bestämmelse sägs i specialmotiveringen bl.a. att , om läkarens kostnadsräkning inte framstår som tillförlitlig, knappast har någon annan möjlighet än att göra en skälighetsbedömning av begärt belopp. Skulle det senare utredas att läkaren är berättigad till högre ersättning än som antagits, skall - heter det vidare i motiven - självfallet det överskjutande beloppet utbetalas. Det framgår av motiven att bestämmelserna i tredje stycket inte är avsedda att innefatta någon slutgiltig reglering av läkarens rätt till ersättning. För att detta skall kunna utläsas av lagtexten bör till tredje stycket fogas en föreskrift som innebär att möjligheten till nedsättning inte skall användas om det visar sig att läkarens krav på ersättning är berättigat. Även i övrigt bör lagtexten bearbetas redaktionellt i förtydligande syfte. Mot bakgrund av det anförda kan förevarande paragraf ges förslagsvis följande lydelse: "är inte skyldigt att betala läkarvårdsersättning tidigare än efter anmälan enligt 11 §. Om en läkare har fått läkarvårdsersättning med för högt belopp får återkräva det belopp som felaktigt har utbetalats. får i sådant fall i stället avräkna beloppet från en annan fordran från läkaren på läkarvårdsersättning. Om en läkare trots påminnelser vid upprepade tillfällen eller annars i väsentlig utsträckning begär läkarvårdsersättning med för högt belopp eller på annat felaktigt sätt, får sätta ned den samlade läkarvårdsersättning som begärts till skäligt belopp. Det sagda gäller inte om det framgår av tillgänglig utredning att läkaren är berättigad till den ersättning han begär." 20 § I denna paragraf har tagits in bestämmelser om högre arvode till läkare som etablerat sig inom angivna stödområden eller särskilt angivna kommuner. Av specialmotiveringen framgår att arvodeshöjning bara skall utgå vid nyetablering.