prop · GH03210 · 1994-01-01 00:00:00 — Ett medlemsskap innebär i princip att medlemmen levererar sina pro- dukter och att föreningen tar emot dem. Den som inte är beredd att acceptera dessa enkla villkor har självfallet full frihet att stå utanför. Dock kan det finnas anledning att granska utträdesreglerna. I vissa fall kan dessa försvåra producenternas rörlighet och möjlighet att byta affärspartner, vilket inte ligger i våra medlemmars intresse. Det måste finnas en viss förståelse för, att en ekonomisk förening inte ska behöva drabbas av en alltför snabb dränering av insatskapital, men risken finns å andra sidan att det i stället blir ägaren av insatspengarna, d.v.s. den utträdande medlemmen som kommer i en sämre situation. Därför är det bra att frågan uppmärksammas. NO:s så kallade friår har för övrigt så vitt bekant saknat all praktisk betydelse. Sågverksföreningarna: När det först gäller avtal som förhindrar eller försvårar medlemmarnas fria rörlighet på marknaden vill vi framhålla att detta är en viktig begränsning i undantagets räckvidd. Vi ansluter oss i den här delen till Arbetsgruppens överväganden, som vi anser är välavvägda. TCO: Lagen bör inte kunna tillåta stadgebestämmelser och liknande som hindrar en enskild medlem att agera fritt på marknaden. Leveransplikt eller inköpstvång får inte förekomma, ej heller bestämmelser som onödigtvis försvårar för medlem att lämna föreningen. : Även om det kan ifrågasättas ur föreningsrättslig synpunkt att göra inskränkningar mot lantbrukskooperationens möjligheter att själv fatta beslut inom föreningsrättsliga ramar, så anser vi att arbetsgruppens förslag att underlätta för den enskilde lantbrukaren vid utträde har en positiv betydelse när det gäller att i en avreglerad marknad skapa incitament för förnyelse. Vi tror att det är av stor betydelse att föreningar åläggs ett regionalpolitiskt ansvar att ansluta producenter inom en viss region, så att dessa inte sätts på undantag till exempel i extrem glesbygd eller av andra orsaker utestängs från en rationell förädlings- eller försäljningsorganisation när det föreligger önskemål om anslutning. 10.2.3 Avtal som avser fastställande av försäljningspriser : 18 b är svårtillgänglig. Detta gäller i synnerhet punkten 2 i andra stycket. I syfte att göra andra stycket något lättare att förstå föreslår hovrätten att uttrycket "Första stycket gäller dock inte avtal ..." byts ut mot "Förbudet i 6 gäller dock avtal ...". : Bestämmelsen i lagförslagets 18 b andra stycket är svårtillgänglig bl.a. därför att undantag görs från undantag i flera led. En viss förbättring vad gäller tydlighet skulle åstadkommas genom att inledningen till stycket formulerades om på följande sätt: "Förbudet i 6 skall dock, oavsett vad som sägs i första stycket, gälla avtal som har till syfte eller resultat". Även formuleringen i 18 b andra stycket punkt 2 a) väcker frågor. Det är tvek- samt om en gräns kan dras mellan prissamverkan som är en nödvändig följd av "föreningens verksamhet i övrigt" och prissamverkan som är en följd av samverkan om försäljning. De exempel på denna gränsdragning som lämnas på s. 64-65 är svårförståeliga och ger knappast tillräcklig vägledning. Enligt Mark- nadsdomstolens mening bör bestämmelsen ytterligare övervägas. : Det centrala stadgandet i ändringsförslaget, 18 b, som utgör ett nytt undantag från 6 konkurrenslagen, i sitt andra stycke innehåller ett "undantag från undantaget" samt att nämnda andra stycke, p. 2 a) och b), i sin tur innefattar undantag i ytterligare ett led. Stadgandet har härigenom fått en rättstekniskt komplicerad konstruktion och blivit ganska svårläst ehuru inte ogenomträngligt. Lokutionerna "nödvändig följd" och "nödvändigt" kan komma att föranleda åtskilliga tillämpningssvårigheter. Som anförs i promemorian måste emellertid den exakta gränsdragningen i dessa frågor förmodligen "ske i rättstillämpningen genom bedömning av den konkreta situation som är föremål för prövning i varje enskilt fall." : När det gäller prissamverkan inom ramen för en förening har den departementala arbetsgruppen föreslagit att sådan samverkan inte skall omfattas av förbudet i 6 KL, om samverkan bidrar till att förbättra produktio- nen eller distributionen eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande och fastställandet av försäljningspriser är nödvändigt för att uppnå ett sådant resultat. Förbudet i 6 KL skall alltså inte vara tillämpligt om föreningens verksamhet har sådana positiva effekter som avses i 8 KL, första punkten. Enligt verkets mening möjliggör detta prissamverkan i mycket stor utsträckning eftersom den begränsning som ligger i att dessa förbättringar skall komma konsumenten till godo (8 andra punkten KL) inte finns med. Det är enligt verkets mening mycket olyckligt om all vinst företagen gör i dessa fall stannar hos företagen själva och inte kommer konsumenten till del i form av t.ex. lägre priser. Det vore av värde att det under det fortsatta lagstiftningsarbetet klargjordes tydligare hur bestämmelsen skall tillämpas, t.ex vad galler bevisbördan i klagomålsärenden. SLU: 18 b 2 st. p. 2 helt bör utgå. Något bärande argument för att ekonomiska föreningar, vars uppgift är att prisförhandla (förhandlingskoopera- tion) ska särskiljas från andra producentkooperativa företag anges inte i för- slaget. För att förklara förekomsten av dylika föreningar är det nämligen exakt samma teorier som kommer till användning som när man ska förstå förekomsten av andra kooperativa organisationer. Det är inte heller någon skillnad mellan förhandlingskooperativa företag och andra producentkooperativa företag vad gäller deras roll för medlemmarna. Det kooperativa företaget fullgör en uppgift för medlemmarnas räkning - en bestämd del i den samlade produktionsprocessen, som den kooperativa organisationen kan ombesörja effektivare än alla de enskilda medlemmarna skulle kunna göra var för sig. Om denna del är prisförhandlingar eller råvaruinsamling eller vidareförädling eller något annat är ovidkommande - alla dessa moment är inneboende delar i en värdekedja. På samma sätt som annan kooperation förekommer förhandlingskoo- peration därför att den har en rationaliserande roll. Företagen sänker trans- aktionskostnaderna för både köpare och säljare, dels genom att antalet förhand- lingar och kontrakt reduceras och dels genom att osäkerheten minskar, vilket är till gagn för båda parter i och med att deras planeringsförmåga förbättras. Po- ängen bakom förhandlingskooperationen är att i marknadssituationer med skev maktbalans stödja den svage parten och skapa ett jämnare maktförhållande, dvs samma tankegång som i så mycken annan lagstiftning. I är dylika kooperativa företag (bargaining cooperatives, enligt vedertagen amerikansk terminologi) all- mänt förekommande och lär inte vara ifrågasatta. Därmed är sagt att ett generellt förbud mot förhandlingskooperativt företagande inte kan vara effektivitetsbefrämjande. De existerande förhandlingskoopera- tiva organisationerna verkar överlag på marknader, där de som motparter har företag av betydande storlekar. Risken är därför stor att villkoren kommer att fastställas ensidigt av den store parten, och de många småföretagarna blir lidande. Det är möjligt för de ifrågavarande producenterna att kringgå förbudet, t ex ge- nom att de etablerar en produktionsanläggning för viss vidareförädling av pro- dukterna. Risken är emellertid att detta inte leder till en optimal allokering av samhällsresurserna. Lagförslaget bygger förmodligen på att den tidigare, omfattande jordbrukspoliti- ken i har drivit fram ett antal rikstäckande, allomfattande för- handlingskooperativa företag. Utredarna har så kanske inte förstått att det är skillnad mellan det principiella och det konkreta, dvs det konkreta är alltid ett specialfall av det principiella. Det är troligen fråga om samma typ av misstag som när likhetstecken sätts mellan riksorganisationer och sekundärkooperativa företag. Slutsatsen av resonemangen ovan ar att det finns ingen anledning att generellt förbjuda förhandlingskooperation. I den mån skadlig verkan uppkommer av dylika företags verksamhet, är det möjligt att angripa detta med paragrafen om missbruk av dominerande ställning i 19 konkurrenslagen. : Det är viktigt att man i ett gruppundantag skapar tydliga och enkla regler. Förbudet mot samverkan om försäljningspriser uppfyller inte detta krav genom den föreslagna lydelsen, att prissamverkan tillåts om den är en "nödvändig följd av föreningens verksamhet i övrigt" eller om den behövs för att förbättra produktionen eller distributionen eller främja tekniskt eller ekono- miskt framåtskridande. Denna punkt bör preciseras ytterligare. : I förslagets 18 b tillåts prissamverkan som är en "nödvändig följd av föreningens verksamhet i övrigt" eller som behövs för att förbättra produktion eller distribution eller främja tekniskt/ekonomiskt framåtskridande. Det är dock svårt att bilda sig en uppfattning om vad detta konkret innebär. Vilka samverkanssituationer som skall anses gynnsamma för produktion, dis- tribution etc, men vilka inte täcks av sådan samverkan som följer av verksam- heten i övrigt är särskilt oklart. Något exempel på förfaranden av detta slag ges heller inte. Det enda som tydligt sägs om när prissamverkan kan vara tillåten/otillåten är att då föreningen kan organisera en marknadsplats (auktion/börs) istället, skall prissamverkan inte anses som en "nödvändig följd". Det gäller dock att avgöra när ett sådant arrangemang framstår som realistiskt och rimligt ändamålsenligt, en säkert inte alltid lätt uppgift. Detta tyder på att i praktiken blir utrymmet för prissamverkan mycket stort, ett förhållande som det i så fall kan finnas skäl att analysera närmare. anförs dock att en prissamverkan inte skall få upprätthållas om det ingår företag som är tillräckligt stora för att kunna sätta egna priser. Detta synes dock inte ha att göra med vad som följer av föreningens verksamhet. Vidare uppstår frågan hur mindre företag som är medlemmar i samma förening skall behandlas i sammanhanget och för vilka man uppenbarligen avsett att tillåta prissamarbete.Sammantaget finner Förbundet att bestämmelsens inne- börd på denna punkt behöver klargöras ytterligare. I förslaget berörs inte sådana avtal inom föreningen som avser eller medför begränsningar av utbudet. Sådana synes, som förslaget är utformat, bli omöjliga eller mycket svåra att komma åt oavsett effekterna. Förbundet kan inte se att det här finns anledning att behandla utbudsbegränsningar annorlunda än prissam- verkan. Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor och (): När det gäller prissamverkan i försäljningen anförs att den även fortsättningsvis bör omfattas av förbudet i 6. Det anförs därvid att "Undantag från förbudets tillämpning görs sålunda inte beträffande avtal som innebär att försäljningspriset fastställts på producerade varor, om inte detta fastställande av försäljningspriset är en nödvändig följd av föreningens verksamhet i övrigt ..". Enligt vår uppfattning ger skrivningarna i denna del utrymme för en vid tolkning av vad som kan överenskommas betr priser. Med den omfattande integre- ring och relativt komplicerade struktur som lantbrukskooperationen innebär är det enligt vår uppfattning viktigt att anvisningarna till lagen är enkla och entydiga. : Särskilt anmärkningsvärt är att de lantbruks- kooperativa företagen föreslås få samarbeta om priser i den utsträckning som anges i förslaget. Undantagsregler för lantbrukskooperationen bör inte motivera mer eller mindre generösa undantag från det generella förbudet mot prissam- verkan. Sådan prissamverkan bör endast få ske i den utsträckning som nuvarande lagstiftning medger. Som förebild kan tjäna de kriterier för undantag som anges i 8 Konkurrenslagen. LRF: De undantag som ges i 18 b andra stycket 2 om gemensamma försäljnings- priser är oklara och oacceptabla. Sammanfattningsvis avvisas bestämt de begräns- ningar i rätten att sätta gemensamma försäljningspriser som föreslås i arbetsgruppens förslag. Punkten måste utgå. LRF anför att den grundsyn på den ekonomiska föreningen som företagsform som LRF redovisat och som i annat sammanhang delat samt det förhållandet att ekonomiska föreningar konkurrerar på marknaden med främst aktiebolag, som aldrig möts av liknande lagstiftning, innebär att LRF inte kan godta förslagets generella utgångspunkt och effekter. Detta gäller trots un- dantagen och deras rent praktiska betydelse. Innebörden av förslaget är för vissa branscher, t ex skogsägareföreningarna och förhandlingsorganisationerna, se nedan, oacceptabelt. Förslagets huvudregel innebär att den ekonomiska föreningen totalt sett, inklusive sättandet av försäljningspriset till tredje man, ses som en horisontell kartell mellan medlemmarna och inte som en ekonomisk enhet. Denna kartell anses föreligga även genom flera förädlingsled inom den ekonomiska föreningen den processade produkten försäljs på marknaden. Härigenom underkänns föreningen som företag på marknaden. LRF saknar en analys i förslaget av när arbetsgruppen anser att den ekonomiska föreningen konkurrensrättsligt är att se som ett företag och inte som en kartell . Var upphör kartellen och var börjar föreningen som ett företag? Är det fråga om två parallella synsätt där lagstiftaren väljer det som passar? Är det fråga om två ekonomiska enheter vid fusion mellan två ekonomiska föreningar? LRF kan inte underlåta att som jämförelse ställa frågan om det föresvävat lag- stiftaren att förbjuda en bolagskoncern som STORA att sätta priser på t.ex. papper. LRF anser att motiven rörande när prissamverkan anses tillåten är oklara. Teore- tiska synsätt utan praktisk förankring präglar formuleringarna. Härigenom skapas utrymme för godtycke och rättsosäkerhet. Vad är undantaget när en förening dels förädlar varor från medlemmarna och säljer vidare, dels köper sådana varor obe- arbetade från medlemmar och säljer vidare? Måste här en uppdelning ske av prissättningen utifrån nödvändighetskriterierna? Även då det är fråga om enbart obearbetade produkter som säljs av föreningen, vilket i stor utsträckning gäller på trädgårdsområdet, uppkommer oklarheter med förslaget. Här sägs att finns det andra sätt att sälja produkterna "som det är praktiskt möjligt att använda sig av där det inte är nödvändigt att föreningen fastställer försäljningspriserna" är prissamverkan inte nödvändig. Vad som är "praktiskt möjligt" kan vara ekonomiskt och konkurrensmässigt omöjligt. Marknadssituationen kan kräva att föreningen fastställer priserna. Syn- sättet att medlemmarna i samverkan sätter priserna är i praktiken helt främman- de. Om föreningen konkurrerar med ett antal bolag måste föreningen få välja samma försäljningssätt som konkurrenterna. Om så ej får ske uppstår diskrimi- nering. Har en förening av speciella skäl valt t ex auktionsvägen är det vidare fullständigt orimligt att andra föreningar i samma eller liknande situation skulle vara tvingade genom lagstiftning att övergå till samma teknik. Visar sig auktionsvägen vara rationellast kommer marknaden att tvinga fram den lösningen. LRF vill erinra om att på marknaden förhandlar köpare och säljare om priset. Försäljningsbegreppet omfattar också många faktorer såsom orientering om marknaden vad avser efterfrågan och utbud, avtal om villkor för leverans, kvali- tet, tid, plats och transportsätt m m. Många faktorer inverkar således på prisbildningen. Det är felaktigt och olämp- ligt att lagstiftaren försöker styra marknadsstrukturen på detta sätt. Förslaget är ogenomtänkt och visar på en misstro mot marknadens funktionssätt. I förslaget anges "Om samverkan i en förening på detta sätt bidrar till förbätt- rad produktion eller distribution eller till att främja tekniskt eller ekono- miskt framåtskridande och motsvarande resultat inte kan uppnås annat än om varor säljs till ett och samma pris är försäljningspriser tillåtna." Det torde inte vara svårt att påvisa att de ekonomiska föreningarna uppfyller sådana uppställda positiva villkor. I förslaget anförda exempel ger dock såvitt avser kopplingen fördel - gemensamt pris - helt otillräcklig vägledning vid bedömningen av undantaget tillämplighet. Om fördelarna kan nås på annat sätt än genom gemensam prissättning kan denna vara förbjuden. Inget sägs om marknads- eller konkurrenskrav. Reglerna är så oklara att de tvingar fram ansökan om icke-ingripandebesked eller anmälan för undantag, vilket ju undantagsreglerna avsett onödiggöra. Vad nu sagts gäller även nödvändighetsrekvisitet i 18b andra stycket 2 a. Vidare är immunitets- reglerna otillräckligt utredda. Att lönsamheten ökar vid gemensam prissättning anges i förslaget inte vara en nödvändig följd av den övriga verksamheten. Påståendet strider helt mot den kooperativa föreningens principer. Föreningarnas syfte är ju att genom medlem- marnas deltagande främja deras ekonomiska intressen. Den gemensamma satsningen på leveranserna till föreningen kan inte fullföljas om prissättningen styrs av "praktiskt möjliga" sätt. Det är marknadskraven på företaget ekonomisk förening i konkurrens med andra företag som skall avgöra prissättningsfrågan. Förslaget innebär att företagsformen ekonomisk förening diskrimineras gentemot aktiebolaget. () m.fl konstaterar att jordbrukets förhandlingsor- ganisationer - potatisodlarorganisationen, betodlarorganisationen, frö- och oljeväxtodlarorganisationen och konservväxtodlarorganisationen - faller helt utanför det föreslagna undantaget. Detta framgår av arbetsgruppens kommentarer till frågan om gemensamma försäljningspriser. Nämnda organisationer skall i sin helhet likställas med primärföreningar och omfattas av undantaget. Med hänsyn till den inställning konkurrensverket redovisat i sin skrivelse till regeringen i ärendet föreligger en betydande risk för att nämnda organisationer inte erhåller undantag eller sådant endast i begränsad omfattning med åtföljande krav på ändring av verksamheten. Detta kan inte godtas. Arbetsgruppen behandlar över huvud taget inte frågan om förhandlingsorganisationerna, dessa omnämns endast. Ingen analys finns av de jordbrukspolitiska konsekvenserna och av följderna för berörda branscher och odlare av arbetsgruppens inställning. Berörda organisationer består, som framgår av material som överlämnats till arbetsgruppen, av två led, föreningar och av dem ägd förening. Det är fråga om en blandning av ekonomiska och ideella föreningar. Föreningarna köper inte in medlemmarnas produkter för försäljning utan viss eller vissa föreningar inom branschen har bl a förhandlingsuppgifter gentemot kopparslant. Samverkan inom nämnda förhandlingsföreningar är nödvändig for att odlarna som är mycket små aktörer på marknaden skall kunna hävda sig mot sina i många fall myc- ket stora köpare. I ett fall i intar köparen () en monopolställning på marknaden. LRF vill starkt understryka det jordbrukspolitiska engagemang som staten gjort i flera av de berörda branscherna. Vad härmed avses framgår av till arbetsgruppen överlämnat material. De nämnda förhandlingsorganisationerna fullgör en jordbrukspolitiskt nödvändig uppgift för näringens bedrivande och tillvaratagande av odlarnas ekonomiska intressen samt deras möjligheter att hävda sig på marknaden mot olika köpare. Verksamheten är rationell och balanserar i samtliga fall starka köpare. Just mot bakgrund av den jordbrukspolitiska situationen inför ett EU-inträde är det abso- lut nödvändigt att låta föreningarna fortsätta sin verksamhet i oförändrad form så att näringens intressen kan tillvaratas under stabila former. : Det är oklart vad som menas med att tillåta sådan prissamver- kan som är en "nödvändig följd av föreningsverksamhet i övrigt" eller som anses nödvändig för att förbättra produktion eller distribution eller främja teknisk eller ekonomisk framåtskridande. Detta bör preciseras. : Eftersom det inte framgår vare sig av förslaget eller kommentarerna, på vad sätt föreningarnas prisinformation för medlemmarnas produkter skulle vara till skada, framstår motiven för att förbjuda dem som mycket dunkla. Det måste fastslås, att den nuvarande ordningen ger stabilitet åt marknaden och skapar en grund för rättvisa mellan producenter. Det är, som var och en förstår, inte realistiskt att alla småproducenter ska un- derhandla om priset vid varje försäljningstillfälle - liksom vid forna tiders marknader eller torghandel. Det bör påpekas att likaprisidén kompletterats med en presta- tionsbetingad prissättning. Utgångspunkt är föreningens prislista men med möj- lighet för producenterna att också få nytta av de fördelar de kan erbjuda före- ningen genom exempelvis långsiktiga kontrakt, fulla slaktdjurslass, eller hela långtradarleveranser av handelsgödsel etc. Extra hög kvalitet ger också underlag för högre leverantörspris. De medlemmar som ger föreningen bättre kvalitet eller lägre omkostnader får alltså ersättning för detta. Skulle man inte bli överens om villkoren, kan producenten välja en annan affärspartner. Så fungerar systemet - till nytta för inblandade parter. 10.2.4 Prissamverkan inom skogsnäringen SLU: Den föreslagna bestämmelsen 18 b 2 st. p. 2 skulle i hög grad komma att påverka den svenska skogsnäringen. Genom att skogsägareföreningarna blir försva- gade och får en reducerad roll för de enskilda skogsägarna är risken stor att det privata skogsbrukets ställning i blir lidande. Skogsägareförening- arna har haft en stor betydelse för framväxten av ett rationellt, intensivt och konkurrenskraftigt skogsbruk hos de enskilda skogsägarna. Föreningarnas in- satser, bl a prisförhandlingar, har stor betydelse även för icke anslutna skogsägare. Därjämte består föreningarnas verksamhet i virkesförmedling, rådgivning och service vad gäller skogsvård, avverkning mm. Verksamheten har inneburit att intensiteten och kvaliteten i skötseln av landets privatägda skogar har ökat till en internationellt sett unik nivå. Vidare har ett samlat utbud av virkesråvara till skogsindustri och energiproducenter vuxit fram i takt med att efterfrågan ökat. Till bättre utnyttjande av skogsråvaran har föreningarna också bidragit genom etablering av egen skogsindustri, främst sågverk men i vissa områden även massa- och pappersindustri. Det är av stor vikt för skogsnäringen att en prisbildning baserad på fri konkur- rens kan byggas upp. Ännu saknas dock mekanismer för att kunna handla virke på en marknadsplats, t ex i form av en optionsbörs med tillhörande terminsaffärer. Så länge detta är fallet kan en någorlunda fri marknad uppnås endast genom att jämbördiga förhandlingsorganisationer skapas på virkesmarknaden. Inte heller köparsidan är betjänt av att föra individuella prisförhandlingar med c:a 200 000 skogsägare. Detta går inte att förena varken med ett rationellt skogsbruk eller med en rationell skogsindustriell produktion, vilka båda kräver en lång plane- ringshorisont. Transaktionskostnaderna blir orimligt höga, helt i enlighet med vad som ovan sagts generellt om fastställande av försäljningspriser. Skogsägarna bör med andra ord via sina föreningar ges möjligheter att organisera sina prisförhandlingar så att de på ett rimligt sätt balanserar köparparternas styrkeförhållanden. LRF: Beträffande skogsägareföreningarnas rätt att fastställa sina försäljnings- priser skulle arbetsgruppens resonemang kunna tolkas så att en skogsägareföre- ning, som inte har virkesförädling i egen regi, inte skulle ha rätt att fastställa försäljningspriser. Detta skulle få helt orimliga konsekvenser för föreningens konkurrenskraft. Arbetsgruppen konstaterar att det for en skogsägare som endast bedriver skogsbruk i begränsad omfattning kan vara alltför betungande att själv förhandla om priser och andra villkor med köpare. Det är just detta som är en av grundidéerna bakom bildandet av skogsägareföreningar, vilkas medlemmar i genomsnitt har ca 50 ha skogsmark.