prop · GH03211 · 1994-01-01 00:00:00 — Av allmänna principer för tvångsmedelsanvändning får emellertid i dessa fall anses följa att kronofogdemyndigheten inte bör vidta några verkställighetsåtgärder förrän behov av detta visat sig föreligga. Det torde därför inte finnas anledning för krono-fogdemyndigheten att fatta något beslut om handräckning. Saken bör i stället kunna lösas så, att i de fall där motstånd befaras, kontaktar kronofogdemyndigheten i förväg. När sedan undersökningen äger rum följer en representant för kronofogde-myndigheten med och fattar det eventuella beslutet om handräckning på platsen. Ett problem med denna ordning är emellertid att kontakt med kronofogdemyndigheten får anses utgöra en ansökan om handräckning enligt EES-lagen. Till följd härav uppstår frågan om kronofogdemyndighetens principiella kommuniceringsplikt enligt 16 kap. 11 UB. Det kan härvid konstateras att, om kommunicering sker, samma olägenheter uppstår som i fallet när kronofogdemyndigheten inte kontaktats i förväg. När det gäller kronofogdemyndighetens möjligheter att underlåta kommunicering framstår begreppet brådskande i 16 kap. 11 UB inte som träffande - saken behöver ju inte alls vara brådskande. Det relevanta är i stället faran för att bevis undanhålls eller förstörs. Det kan härvid noteras att i nyssnämnda lagrum undantag från kommuniceringsplikten gjorts för kvarstad och annan säkerhetsåtgärd. Som en remissinstans påpekat finns det emellertid stöd i förarbetena till UB och i doktrinen för att ordet "brådskande" täcker den situationen att det finns risk för att bevis undanhålls eller förstörs. Som kommer att beröras i författningskommentaren, avsnitt 9, råder dock enligt 16 kap. 11 UB inget absolut förbud mot kommunikation. är således enligt den bestämmelsen inte absolut förhindrad att underrätta svaranden ens när fråga är om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd. För att förpliktelser entydigt skall vara uppfyllda bör regelsystemet inte medge att en myndighet kan ge det berörda företaget kännedom om en undersökning som beslutats enligt artikel 14.3 innan denna genomförs. Här uppstår således en konflikt mellan å ena sidan åtaganden, sådana dessa kommer till uttryck i protokoll 4 till övervakningsavtalet och artikel 3.1 i samma avtal, avgöranden samt EES-lagen och å andra sidan bestämmelserna i om kommunikation. Det anförda leder till slutsatsen att det bör införas en bestämmelse som reglerar frågan om kommunicering i dessa fall. Denna bör lämpligen vara placerad i anslutning till själva bestämmelsen om handräckning och således tillföras 13 EES-lagen. Eftersom det är som förfogar över huruvida det berörda företaget i förväg skall underrättas om undersökningen eller ej bör regeln utformas så, att kronofogde-myndigheten inte skall underrätta företaget om handräckningsansökningen innan verkställighet sker. En särskild fråga i detta sammanhang är om företagen genom att fråga eller kronofogdemyndigheten kan hålla sig underrättade om huruvida någon ansökan om handräckning gjorts. För såväl som kronofogdemyndigheten torde i detta avseende gälla att myndigheten är förhindrad att uttala sig om detta med hänsyn till reglerna i 4 kap. 1 sekretesslagen (1980:100) om sekretess till skydd för myndighets granskningsåtgärder. I målet vid kronofogdemyndigheten uppstår, enligt nuvarande bestämmelser, kostnader i form av s.k. grundavgift redan när ansökan har gjorts. För kostnaderna i målet svarar i första hand sökanden, dvs. i nu aktuella fall (17 kap. 2 första stycket UB). Av 17 kap. 8 första stycket UB följer dock att kostnaderna ytterst skall bäras av svaranden, dvs. i dessa fall det företag som undersökningen avser. En följd av den nu föreslagna regeln om att kronofogdemyndigheten inte skall underrätta företaget om att handräckning begärts är att företaget inte kan undgå kostnaderna vid myndigheten genom frivilligt fullgörande. Detta är inte tillfredsställande och regeringen avser därför att genom en ändring i förordningen (1992:1094) om avgifter vid kronofogde-myndigheterna föreskriva att avgifter enligt förordningen inte skall tas ut i mål enligt 13 EES-lagen. konkurrensregler är endast tillämpliga på förfaranden som kan påverka handeln mellan de olika länderna inom EES-området, dvs. främst förfaranden i anslutning till gränsöverskridande handel. Det kan därför antas att kommer att genomföra undersökningar i olika länder utan att underrätta berörda företag i förväg. För att uppnå avsedda resultat med sådana s.k. simultaneous dawn-raids är det naturligtvis nödvändigt att "tillslagen" kan ske även i de fall man befarar att ett företag kommer att motsätta sig undersökningen. måste därför kunna erhålla bistånd av kronofogdemyndigheten på av bestämd tidpunkt. Erfarenheter från EG visar att kommissionen ofta tar kontakt med de nationella myndigheterna innan undersökningen skall verkställas. Ett skäl till detta torde vara att man vill minimera riskerna för att de berörda företagen i förväg får reda på den tilltänkta undersökningen. Särskilt om så blir fallet även när det gäller ESA:s verksamhet, kan det uppstå problem för den enligt 16 kap. 10 UB behöriga kronofogdemyndigheten att tillhandahålla erforderliga personalresurser vid den bestämda tidpunkten för undersökningen. Sådana undersökningar som här avses kommer av allt att döma att bli sällsynta, särskilt utanför våra större städer och viktigare industriorter. Det kan därför befaras att det kommer bli svårt för kronofogdemyndigheterna att hålla kunskaperna om det speciella ämnesområdet aktuella, något som är nödvändigt vid ingripanden med kort varsel. Handläggningen av frågor om handräckning enligt EES-lagen bör med anledning av det sagda koncentreras till en större kronofogdemyndighet. För den praktiska hanteringen är det lämpligt att och den behöriga kronofogdemyndigheten är belägna på samma ort. Frågor om handräckning enligt 13 EES-lagen bör därför prövas av i . Som framgått måste kronofogdemyndighetens bistånd kunna erhållas på av bestämd tidpunkt. Att de aktuella frågorna koncentreras till en större kronofogdemyndighet kan förväntas bidra till att så blir fallet.En allmän skyldighet för såväl som krono-fogdemyndigheten är, liksom för andra myndigheter, att verka för att internationella åtaganden uppfylls. Regeringen kan därför förutsätta att de berörda myndigheterna ser till att åtagandena enligt övervakningsavtalet uppfylls med avseende på tidpunkten för kronofogdemyndighetens bistånd utan att detta behöver komma till uttryck i några särskilda föreskrifter. Det bör vidare, som föreslagit, i EES-lagen införas en uttrycklig hänvisning till utsökningsbalkens regler om annat än kommunicerings- och forumfrågor. Detta behandlas vidare i författningskommentaren (avsnitt 9). 6.2 De allmänna rättsprinciperna Regeringens bedömning: Särskilda lagregler om de allmänna rättsprinciper till skydd för företag och företagssammanslutningar som kommer till uttryck i praxis m.m. är inte erforderliga och bör inte införas. Arbetsgruppens bedömning: Överensstämmer med regeringens be-dömning. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft någon invändning mot arbetsgruppens bedömning. Några remissinstanser, däribland , och , har berört frågan om kompetensfördelningen mellan de inblandade myndigheterna och därvid särskilt frågan om vad som skall ingå i kronofogdemyndighetens prövning när handräckning begärs och genomförs. Skälen för regeringens bedömning: I Hoechst-fallet uttalade inte bara att de nationella regler som avses i artikel 14.6 skall vara sådana att övervakningsmyndighetens åtgärder blir effektiva - vilken aspekt har behandlats i föregående avsnitt - utan också att dessa regler skall vara sådana att varje fysisk och juridisk person skall vara tillförsäkrad skydd mot godtyckliga och oproportionerliga ingrepp av offentliga myndigheter i den privata sfären. Domstolen gjorde dock den begränsningen att den nationella myndigheten inte får göra någon egen prövning av behovet av undersökningen. Den nationella myndighetens ansvar får mot denna bakgrund anses vara inskränkt till att hindra vad som närmast kan betraktas som myndighetsmissbruk. Enligt regeringens bedömning är svensk rätts regler om ansvar för felaktig myndighetsutövning och allmänna principer för tvångsmedelsanvändning tillräckliga i detta avseende. En väsentlig skillnad mellan avgörande i Hoechst-fallet och de övriga i avsnitt 2.3 kommenterade rättsfallen är att domstolen i det förstnämnda fallet har uttalat sig om vilket innehåll nationell lagstiftning skall ha till följd av artikel 14.6. I de övriga fallen har saken inte gällt medlemsstaternas lagstiftning utan gemenskapsrätten. Det innehåll gemenskapsrätten fått genom dessa och andra avgöranden av före utgör, till följd av artikel 3.1 i övervakningsavtalet, en del av det som kan kallas EES-rätten, dvs. den rättsordning som, såvitt gäller den begränsade fråga som här behandlas, i första hand skall tillämpas av och och som har införlivats med svensk rätt genom EES-lagen. De principer som utbildats i praxis utgör således, på det sätt som ovan redovisats, redan en del av svensk rätt. Som skäl för att trots det sagda införa uttryckliga lagbestämmelser kan naturligtvis anföras att detta skulle underlätta för företagen och för de berörda svenska myndigheterna att känna till de preciseringar av ESA:s befogenheter som följer av praxis, t.ex. såvitt avser skyddet för viss korrespondens. Ett problem med en sådan ordning är emellertid att principerna kommit till uttryck i enskilda avgöranden av och således för den rätta förståelsen är beroende av de faktiska omständigheter som förelegat i varje mål. Det skulle därför vara närmast omöjligt att genom uttryckliga lagbestämmelser införliva de principer som här diskuteras. Med ett sådant tillvägagångssätt skulle man dessutom riskera att reglerna fick ett innehåll som inte överensstämmer med internationella åtaganden. Till bilden hör också att enligt artikel 3.2 i övervakningsavtalet skall och vid tolkningen och tillämpningen av EES- och övervakningsavtalen ta vederbörlig hänsyn till avgöranden som meddelat efter dagen för undertecknandet av (), om avgörandena avser tolkning av rättsakter som är i sak identiska med bl.a. bestämmelserna i protokoll 4 till övervakningsavtalet. Detta innebär att de principer som här diskuteras, till sitt innehåll kan komma att förändras genom och rättsbildning. Det sagda leder sammanfattningsvis till slutsatsen att särskilda lagregler inte bör införas om de allmänna principer som kommer till uttryck i praxis. Inte heller när det gäller den av tillämpade principen om rätt för företagen till biträde av jurist vid undersökningarna bör några särskilda lagbestämmelser införas. Sådana regler skulle nämligen riskera att inskränka ESA:s befogenheter på ett sätt som inte är förenligt med åtaganden enligt EES- och övervakningsavtalen. Regeringen utgår dock från att kommer att tillämpa principen på motsvarande sätt som Kommissionen. En särskild fråga i detta sammanhang, som berörts av några remissinstanser, är vad som skall ingå i kronofogdemyndighetens prövning. Det torde inte vara möjligt att besvara denna fråga genom att exakt ange vilka överväganden kronofogdemyndigheten har rätt och skyldighet att göra enligt EES- och övervakningsavtalen respektive andra nationella regler. uppgifter enligt 13 EES-lagen är enligt paragrafens ordalydelse inskränkta till att bereda - och därmed indirekt - möjlighet att genomföra de åtgärder som sägs i 12 1, 2 och 4 EES-lagen. skall således inte självständigt göra något urval bland handlingar och liknande utan dess uppgift är främst att genomsöka lokaler, forcera lås osv. Detta innebär att t.ex. principen om skydd för viss korrespondens inte torde vara av omedelbar relevans vid kronofogdemyndighetens prövning. Inom EG behandlas tvister om huruvida viss korrespondens åtnjuter skydd till följd av sagda princip på det sättet att förseglar de aktuella dokumenten. Om företaget inte förmår övertyga kommissionen om sin ståndpunkt fattar denna ett beslut om att förseglingen skall brytas, vilket beslut företaget har möjlighet att överklaga till (se Bellamy & Child, Common Market of Competition, s. 532). Mycket talar för att denna fråga kommer att lösas på motsvarande sätt inom EES. I det i avsnitt 4.3 refererade Hoechst-fallet sägs, som där framgått, att det ankommer på den behöriga nationella myndigheten att se till att nationella regler till skydd för företagen iakttas när undersökningar genomförs utan företagets medverkan. Av detta uttalande följer att ett stort ansvar för sådana frågor vilar på . Av det sagda torde den slutsatsen kunna dras att den prövning som ankommer på kronofogdemyndigheten är av begränsad omfattning. Frågor som uppstår under själva handräckningsförfarandet skall således, bortsett från frågor som rör sättet för verkställigheten, i första hand prövas av och . skall dock, trots det anförda, självfallet inte medverka till åtgärder som inte omfattas av ESA:s beslut eller som är uppenbart obefogade. Såvitt nu kan bedömas kommer kronofogdemyndighetens medverkan vid undersökningar hos företag i att behövas endast i några få fall . Kostnadsökningarna för i till följd av att myndigheten blir ensamt behörig att pröva dessa frågor torde till följd härav bli så begränsade att de ryms inom ramen för beviljade anslag. Detsamma gäller de kostnadsökningar som kan uppstå för och . Enligt protokoll 4 till övervakningsavtalet (kap. II, artikel 14.7 m.fl.) skall varje avtalsslutande EFTA-stat vidta nödvändiga åtgärder i det avseende som här är aktuellt från det att trätt i kraft, vilket skedde . föreslagna ändringar bör därför träda i kraft . För att inte olika regler skall gälla under handläggningen av ett enskilt ärende vid kronofogdemyndigheten bör i en särskild övergångs-bestämmelse föreskrivas att äldre bestämmelser fortfarande skall tillämpas i de fall ansökan om handräckning gjorts före ikraftträdandet. Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES) I andra stycket första meningen föreskrivs att frågor om handräckning enligt denna paragraf prövas av i . Bestämmelsen ersätter således forumreglerna i 16 kap. 10 utsökningsbalken (UB). Vid förrättning som äger rum på annan ort än i finns möjlighet för kronofogdemyndigheten att förordna en tjänsteman vid en annan myndighet att handlägga målet. Det blir i dessa fall inte fråga om överlämnande av målet enligt 2 kap. 4 UB utan detta handläggs också i dessa fall, formellt sett, av i . Av andra stycket andra meningen framgår att kronofogdemyndigheten inte skall underrätta det företag eller den företagssammanslutning där undersökningen skall ske om att ansökt om handräckning enligt EES-lagen. Bestämmelsen skall således tillämpas i stället för 16 kap. 11 UB. Till skillnad från vad som är fallet vid verkställighet av säkerhetsåtgärd enligt nämnda lagrum är regeln obligatorisk (jfr m.fl., Utsökningsbalken och promulgationslag m.m., andra upplagan, 1987, s. 577). är således alltid förhindrad att underrätta svaranden om handräckningsansökan innan verkställighet sker. Av andra stycket tredje meningen framgår att de bestämmelser i som gäller vid sådan handräckning som avses i 16 kap. 10 UB, och som inte avser forum- eller kommuniceringsfrågor, skall tillämpas också vid handräckning enligt denna paragraf. Stadgandet utesluter inte tillämpning av andra föreskrifter, t.ex. i utsökningsförordningen (1981:981), eller av de principer som följer av EES-rätten. Exempel på bestämmelser i som kan bli tillämpliga i mål av ifrågavarande slag är 2 kap. 1 om ansökan, 2 kap. 15 om tvångsmedel och 2 kap. 17 om förrättningsmannens befogenheter samt 16 kap. 12 om hur verkställighet sker. Andra bestämmelser som blir tillämpliga är de i 18 kap. om överklagande av kronofogdemyndighetens beslut. Enligt 18 kap. 7 sista stycket skall kronofogdemyndighetens beslut överklagas från det att beslutet delgavs klaganden. Av 2 kap. 19 följer att kronofogdemyndighetens beslut gäller och att verkställigheten fortgår även om beslutet överklagas om inte något annat förordnas av en domstol. Enligt 18 kap. 12 får tingsrätten, efter överklagande, förordna att någon åtgärd för verkställighet tills vidare inte skall vidtas eller, om det finns synnerliga skäl, att en redan vidtagen åtgärd skall hävas. Till följd av föreskriften i tredje stycket om att frågor om handräckning enligt denna paragraf skall prövas av i skall kronofogdemyndighetens beslut alltid överklagas till . Det är här att märka att ESA:s beslut att genomföra undersökningen överklagas till . Detta följer av artikel 108.2 i och artikel 36 i övervakningsavtalet. ESA:s beslut om undersökning skall innehålla en upplysning om detta (se bl.a. artikel 14.3 i kap. II i protokoll 4 till övervakningsavtalet). Det är således endast överklagande av kronofogdemyndighetens beslut och åtgärder som avses i denna paragraf. I övergångsbestämmelserna föreskrivs att äldre föreskrifter skall tillämpas i de fall ansökan om handräckning gjorts före lagändringarnas ikraftträdande . Enligt 2 kap. 1 UB görs ansökan om verkställighet muntligen eller skriftligen. Det krävs således inte att givit in några handlingar för att ansökan skall anses gjord. Sammanfattning av promemorian Handräckning vid EFTA:s övervakningsmyndighets undersökningar hos företag i Enligt protokoll 4 till avtalet mellan medlemsstaterna i EFTA om upprättande av en övervakningsmyndighet och en domstol (övervakningsavtalet) har åtagit sig att, från ikraftträdande, införa regler i den nationella lagstiftningen som möjliggör för EFTA:s övervakningsmyndighet att i konkurrens-ärenden genomföra undersökningar hos företag i även om företagen motsätter sig undersökning. För uppfyllande av detta åtagande finns i 13 lagen (1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES), EES-lagen, regler om handräckning av kronofogdemyndigheten vid genomförandet av sådana undersökningar. I promemorian behandlas frågan huruvida den nuvarande regleringen är tillräcklig för att skall anses till fullo uppfylla sina internationella åtaganden i detta avseende. Utgångspunkten är därvid den av fastslagna principen att de nationella reglerna skall vara sådana att övervakningsmyndighetens undersökningar blir effektiva som företagen skall vara tillförsäkrade ett skydd mot godtyckliga och oproportionerliga ingrepp i den privata sfären. Slutsatsen i promemorian är att 13 EES-lagen bör kompletteras med bestämmelser om att kronofogdemyndigheten inte skall underrätta det berörda företaget om att handräckning begärts och om att frågor om sådan handräckning alltid skall prövas av en större kronofogdemyndighet - i . Kravet på skydd mot godtyckliga och oproportionerliga ingrepp anses tillgodosett utan att några ytterligare föreskrifter erfordras. Vidare föreslås i promemorian att det i samma lagrum införs uttryckliga hänvisningar till utsökningsbalkens regler om förrättningsmannens befogenheter vid verkställigheten och om överklagande av kronofogdemyndighetens beslut. Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES) Härigenom föreskrivs att 13 lagen (1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse När EFTA:s övervakningsmyndighet har beslutat om en undersökning enligt protokoll 4 till övervakningsavtalet har den behöriga myndigheten rätt att få handräckning av kronofogdemyndigheten för att genomföra de åtgärder som avses i 12 1, 2 och 4. skall inte underrätta företaget eller företags-sammanslutningen om den be-höriga myndighetens begäran om handräckning innan verkställighet sker. Vid verkställigheten tillämpas 2 kap. 17 utsökningsbalken. Frågor om handräckning enligt denna paragraf prövas av i . I fråga om överklagande av kronofogdemyndighetens beslut eller åtgärd enligt denna paragraf tillämpas bestämmelserna i utsökningsbalken om talan mot utmätning i allmänhet. Denna lag träder i kraft . Äldre föreskrifter skall fortfarande tillämpas i de fall ansökan om handräckning gjorts före ikraftträdandet. Sammanställning av framförda synpunkter vid hearing angående handräckning vid EFTA:s övervakningsmyndighets undersökningar hos företag i Vid hearingen deltog företrädare för följande: , , , i , , , , , , , , , och . Samtliga ställer sig positiva till eller har ingen erinran mot att i EES-lagen införs bestämmelser om att kronofogdemyndigheten inte skall underrätta det berörda företaget om att handräckning begärts. ifrågasätter dock om det behövs en uttrycklig bestämmelse om att kommunikation inte skall ske. Hovrätten påpekar att ordet "brådskande" i 16 kap. 11 UB täcker den situationen att det finns risk för att bevis undanhålls eller förstörs. Hovrätten motsätter sig emellertid inte att saken regleras uttryckligen. ifrågasätter om det föreslagna kommuniceringsförbudet också innebär att kronofogdemyndigheten är förhindrad att på förfrågan uppge huruvida en ansökan om handräckning föreligger mot ett företag. berör frågan huruvida kronofogdemyndigheten skall göra någon prövning innan den deltar vid undersökningen. , , m.fl. berör kompetensfördelningen mellan de inblandade myndigheterna och därvid närmast vilken myndighet - , eller kronofogdemyndigheten - det är som har att fatta beslut om t.ex. vilka handlingar som skall företes, vilka utrymmen som skall genomsökas och huruvida företaget har fått tillräckliga möjligheter att tillkalla en jurist vid undersökningen. Därvid berörs särskilt frågan om vad som skall ingå i kronofogdemyndighetens prövning. anser att samtliga kronofogdemyndigheter bör vara behöriga att pröva frågor enligt 13 EES-lagen. Hovrätten framhåller vidare att förslagets hänvisning till 2 kap. 17 UB inte är lämplig eftersom det kan finnas behov av att tillämpa också andra bestämmelser i , t.ex. 2 kap. 15 . Vidare krävs en uttrycklig hänvisning till 17 kap. UB för att balkens rättegångskostnadsregler skall bli tillämpliga. Hovrätten påpekar också att 3-15 kap. UB aldrig kan bli tillämpliga i mål av förevarande slag. Hovrätten förordar att en uttrycklig hänvisning till 16 kap. 10-12 UB införs i EES-lagen i stället för de hänvisningar som förslaget innehåller. framhåller att myndigheterna vid undersökningar bör till företaget överlämna upplysningar om vad beslutet grundar sig på, vilka rättigheter företaget har och vilka möjligheter det finns att överklaga besluten. påpekar att promemorian saknar varje hänvisning till den nationella konkurrenslagen vars regler om undersökningar hos företag i väsentliga avseenden motsvarar EES-lagens. Det finns en risk för att en uttrycklig bestämmelse i den sistnämnda lagen om att kommunicering inte skall ske leder till att konkurrenslagen tolkas på motsatt sätt. Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES) Härigenom föreskrivs att 13 lagen (1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 13 När EFTA:s övervakningsmyndighet har beslutat om en undersökning enligt protokoll 4 till övervakningsavtalet har den behöriga myndigheten rätt att få handräckning av kronofogdemyndigheten för att genomföra de åtgärder som avses i 12 1, 2 och 4. Vid handräckning enligt denna paragraf gäller bestämmelserna i utsökningsbalken om sådan verkställighet som avses i 16 kap. 10-12 den balken. skall dock inte underrätta företaget eller företags-sammanslutningen om den be-höriga myndighetens begäran om handräckning innan verkställighet sker. Frågor om handräckning enligt denna paragraf prövas av i . Denna lag träder i kraft . Äldre föreskrifter skall fortfarande tillämpas i de fall ansökan om handräckning gjorts före ikraftträdandet. Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. regeringsrådet , justitierådet , regeringsrådet . Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES).