prop · GH0330 · 1994-01-01 00:00:00 — Även fristående organisationer, såsom avelsföreningar, Världsnaturfonden, och Ark, bedriver ett betydelsefullt artbevarandearbete på husdjursområdet. Världsnaturfonden tillhör de som satsat mest resurser på husdjursrasers bevarande . Ark är en stiftelse som vid sin anläggning vid i kommun bedriver avelsarbete för att söka rädda och bevara utrotningshotade svenska och utländska djurarter. Verksamheten är startad och intar med sina internationella dimensioner en särställning bland verksamheter med denna inriktning i och är en av två sådana anläggningar i . Jag anser det viktigt att denna verksamhet ges en god start och bedömer därför att resurser bör avsättas som en engångsanvisning till stöd för uppbyggnaden av verksamheten. bör den publika delen av verksamheten kunna generera tillräckligt med intäkter. Enligt min bedömning bedrivs ett omfattande arbete av stor betydelse för bevarande av den genetiska mångfalden i jordbruket. Jag anser dock att bevarandeplaner bör upprättas för alla arter av husdjur och lantraser för vilka kan anses ha ett särskilt ansvar. Den pågående landstudien om biologisk mångfald får visa om ytterligare insatser behövs för att skall uppfylla sina förpliktelser under konventionen om biologisk mångfald. 3.6 Planering och säkerställande av grönområden i tätorter Min bedömning: Formerna för att långsiktigt bevara och utveckla grönområden i eller i anslutning till städer och tätorter behöver utredas liksom åtgärder för att främja nya arbetssätt och samverkansformer i fråga om förvaltning och skötsel av parker och grönområden. Utredningen om en översyn av (Dir. 1992:104) bör därför ges tilläggsdirektiv med denna innebörd. Skälen för min bedömning: Tillgång till en rik och varierad natur är en grundläggande faktor för människors fysiska och psykiska välbefinnande. Särskilt för boende i tätorter, som utgör av befolkning, är natur- och grönområden i och i anslutning till den byggda miljön av avgörande betydelse för en god livsmiljö. Natur- och grönområden är grundläggande inte enbart med hänsyn till behoven för rekreation och friluftsliv, utan även för att ge dagliga naturupplevelser och berika vardagsmiljön. har vi alltmer uppmärksammats på hälsoaspekterna i fråga om parker och grönområden. Stora grupper av tätortsbefolkningen - inte minst barn och äldre - är helt beroende av vardagskontakt med natur i eller i omedelbar anslutning till bostadsområdet. Vardagskontakt med grönområden ökar förståelsen för naturens kretslopp och därmed även för en omställning av hela samhället. I detta sammanhang bör även grönområdenas betydelse för livsmiljön i tätorterna från andra aspekter framhållas. Parker och grönområden är ofta bärare av kulturhistoriska värden och bidrar till att ge städerna identitet och karaktär. Träd, växter och grönområden har också viktiga funktioner för miljösituationen i tätorterna, bl.a. genom att förbättra klimat och luftkvalitet och ingå i stadens tekniska försörjningssystem, t.ex. i dagvattenhanteringen. Våra städer och tätorter rymmer ofta en unik flora och fauna, som i väsentliga avseenden skiljer sig från omgivande landsbygdsområden. En förutsättning för den biologiska mångfalden i tätorterna är en rik tillgång till natur- och grönområden. Dessa bör innehålla såväl träd, buskar och annan vegetation i den byggda närmiljön som grönområden och parker i nära anslutning till bostads- och arbetsområden och större natur- och strövområden i tätorternas omedelbara närhet. Den byggda miljön - bebyggelse, trafikleder och andra anläggningar - påverkar emellertid omgivande natur på flera sätt. Det är allvarligt att utbyggnaden i våra tätorter alltmer tagit i anspråk parker, grönområden och annan obebyggd mark. har den obebyggda markens andel av tätorterna minskat från till (jfr. 1992/93:100, bil. Störst har minskningen varit tätorter med mer än 10 000 invånare. och har på regeringens uppdrag bl.a. behandlat frågor om grönområden och förutsättningarna för biologisk mångfald i våra tre storstadsområden (Storstadsuppdraget, 1992 samt Storstädernas miljö, 4 159). Verken anser bl.a. att den planerade expansionen i storstadsområdena riskerar att påverka den biologiska mångfalden och minska grönområdena. Också i övriga städer och tätorter finns det risk för att utvecklingen av bebyggelse m.m. kommer i konflikt med önskemålen om att bevara biologisk mångfald. En grundläggande förutsättning för att bevara och utveckla den biologiska mångfalden i tätorter är att slå vakt om en variationsrikedom i fråga om grönområden, säkerställa gröna stråk och förstärka sambanden mellan olika sorters grönområden såväl inom som utanför tätorterna. En förutseende samhällsplanering kan i hög grad medverka till att skydda och utveckla den biologiska mångfalden och att förebygga skador i naturmiljön. Den kommunala fysiska planeringen kan ge ökade kunskaper om naturvärden och om ekologiska förutsättningar samt underlag i fråga om lokalisering eller utformning av bebyggelse som tar hänsyn till den biologiska mångfalden och skilda kulturvärden. En möjlighet, som alltför ofta förbises, är att utnyttja grönom- råden och vattenytor för att anpassa tekniska försörjningssystem till naturens kretslopp eller att utveckla nya grönområden i den byggda miljön. och betonar i sina rapporter att kommunerna behöver samverka i planeringen för att kunna säkerställa större, sammanhängande grönområden och ta nödvändig hänsyn till natur- och kulturvärden. Verken anser vidare att kommunernas planering av bebyggelseutvecklingen behöver samordnas med planeringen av trafikleder och av den övergripande infrastrukturen. De förebyggande planeringsinsatserna för tätorternas grönområden behöver emellertid ofta kompletteras med åtgärder för bevarande och säkerställande. Regler som ger stöd för att skydda och bevara grönområden i tätorter finns i olika lagar. Ansvaret för planering och beslut om byggande enligt (1987:10), PBL, ligger i första hand på kommunerna. Kommunerna har vidare ett grundläggande ansvar för naturvårdsarbetet enligt naturvårdslagen. Lagen (1987:12)om hushållning med naturresurser, NRL, ger övergripande utgångspunkter för myndigheternas planering samt för beslut om mark- och vattenan- vändningen. För begränsade områden, t.ex. parker med samlade kultur- och naturvärden, kan i vissa fall bestämmelserna i lagen (1988:950) om kulturminnen användas. Bristerna i lagstiftningen för säkerställande och skydd av parker och grönområden i tätorter har uppmärksammats i olika sammanhang . och har i sina storstadsuppdrag pekat på generella brister i fråga om regler och styrmedel, bl.a. för mellankommunal samverkan, för tätortsnära jord- och skogsbruk, ersättningsfrågor etc. Verken anser att det behövs ytterligare skyddsinstrument för att långsiktigt säkra betydelsefulla delar av parker och stadsnära grönområden. I miljöskyddskommitténs betänkande, Miljöbalk (SOU 1993:27), behandlas bl.a. naturvårdslagens bestämmelser för skydd och bevarande av den biologiska mångfalden. Kommittén lämnar emellertid inga förslag som rör skydd och utveckling av grönområden i eller i anslutning till tätorter. Frågan om möjligheterna att skydda cen- trala parkområden har även aktualiserats för Haga-Brunnsvikenområdet i och kommuner. har behandlat skyddet av . Regeringen beslutade med stöd av 6 kap. 2 § NRL att de bägge kommunerna skall redovisa hur de i sin planering enligt avser att tillgodose naturvårdens, kulturminnesvårdens och friluftslivets intressen i området. Kommunernas redovisning kan komma att ge underlag för ett eventuellt ställningstagande till behovet av ändringar i lagstiftningen för att skydda större, sammanhängande parkområden med samlade natur-, kultur- och friluftslivsvärden. Berguven häckar i i . I detta sammanhang bör även betydelsen av forskning och metodutveckling om planering och säkerställande av tätorternas grönområden betonas. Tillräckliga kunskaper och utvecklade metoder är naturligtvis grundläggande för att företag, kommuner och myndigheter skall kunna ta erforderlig hänsyn till önskemålen om en biologisk mångfald i den byggda miljön. har omfattande forsknings- och utvecklingsinsatser i fråga om planering och förvaltning av städernas grönområden bedrivits. Inte minst kommunerna har i samband med arbetet med översiktsplaner enligt PBL utvecklat former för att på ett sammanhållet och sektorsövergripande sätt säkerställa och utveckla grönområden i tätorterna. Alltfler kommuner har byggt upp ekologisk kompetens och förbättrat kunskaperna om ekologiska samband. Värdefulla forskningsinsatser har genomförts, bl.a. med stöd av medel från för byggforskning. har genom sitt ställningstagande till forskningspropositionen (prop. 1992/93:170, bet. 1992/93:JoU18, rskr.1992/93:398) beslutat anslå särskilda medel för forskning om grönytor. Därigenom ges grund för att stödja forskning med inriktning på sektorsövergripande frågor om plane- ring och förvaltning av grönområden i den byggda miljön. Också miljömyndigheterna medverkar till att utveckla metoder för att stödja kommunernas arbete. Bl.a. kan nämnas att i samarbete med har inlett ett projekt - "Stadens parker och grönområden". Sammanfattningsvis anser jag att det finns behov av en belysning av förutsättningarna för att skydda och utveckla parker och grönområden i tätorter. Dessa områden kan hotas av såväl tätorternas utveckling som av utbyggnaden av kommunikationsleder och andra trafikanläggningar. För att slå vakt om livsmiljön för människor och djur och skydda sådana samlade kultur- och naturvärden som utgör en viktig del av städernas karaktär behöver natur- och grönområden - den gröna strukturen - ges en ökad tyngd i samhällsplaneringen. Åtgärder för att främja planering, säkerställande och förvaltning av den gröna strukturen behöver samordnas och stärkas. Lagstiftningen är splittrad och inte ändamålsenlig i arbetet för att främja bevarande och utveckling av grönområden i tätorterna. Det behövs en samlad bild av kunskapsläget som underlag för bedömning av behovet av fortsatt utvecklingsarbete. Bestämmelserna i ger de grundläggande utgångspunkterna för kommunernas möjligheter att utveckla en strategi för grönområden i tätorter. I utredningen om översyn av (Dir. 1992:104) skall bl.a. övervägas hur miljöproblem kan förebyggas och miljökvaliteter värnas i våra städer och tätorter. Med nuvarande direktiv kan utredningen emellertid inte förväntas ge en samlad bild av hur de olika lagar som ger stöd för kommunernas planering och säkerställande av grönområden kan förbättras. Bl.a. behöver hinder i lagstiftningen för att underlätta mellankomunal samverkan belysas och förslag till att stärka skyddsinstrumenten i olika lagar övervägas. Vidare behöver formerna för förvaltning och skötsel av grönområden övervägas. Direktiven för utredningen avses därför kompletteras i syfte att få en bred belysning av hur den biologiska mångfalden i tätorter kan främjas. Jag har i denna fråga samrått med statsrådet . 4 HemställanMed hänvisning till vad jag nu anfört hemställer jag att regeringen föreslår att 1. anta förslaget till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822, avsnitt 3.3), 2. godkänna den av mig föreslagna strategin för biologisk mångfald (avsnitt 2). Vidare hemställer jag att regeringen bereder tillfälle att ta del av vad jag har anfört om 3. att etablera ett centrum samt att inrätta en kommitté för forskning om biologisk mångfald (avsnitt 2.6), 4. att genomföra en informationskampanj om biologisk mångfald inom jordbruksområdet (avsnitt 2.7), 5. att aktivt bör verka för ett protokoll om biosäkerhet under konventionen om biologisk mångfald (avsnitt 2.8), 6. att regler för miljökonsekvensbeskrivningar i jordbruket bör införas (avsnitt 2.9), 7. att den riksomfattande våtmarksinventeringen slutförs genom inventering av (avsnitt 3.2), 8. att ett svenskt system för miljöstöd anpassat till bör utarbetas (avsnitt 3.5.2), 9. att bevarandeplaner för samtliga svenska lantraser och husdjursraser upprättas (avsnitt 3.5.3). Lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822) Härigenom föreskrivs att det i naturvårdslagen (1964:822)[1] skall införas en ny paragraf, 43 a §, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Regeringen får förordna att de befogenheter som har enligt 20 och 39 §§ i stället skall utövas av . Denna lag träder i kraft . **FOOTNOTES** [1] Lagen omtryckt 1991:641 UtrikesdepartementetUtdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Anmälan till proposition om en strategi för biolo- gisk mångfald Biologisk mångfald och u-landsbistånd Som tidigare anförts denna dag av miljöministern har en konvention om biologisk mångfald underteck- nats vid om miljö och utveckling i . Regeringen har i propositionen om godkännande av konventionen om biologisk mångfald (prop. 1992/93:227) föreslagit ett godkännande av konventionen. Konventionen innebär bl.a. åtganden att stödja utvecklingsländernas ansträngningar att bevara och hållbart nyttja den biologiska mångfalden. Konventionen kan enligt min bedömning komma att medföra väsentligt förändrade förutsättningar och skapa nya möjligheter för delar av det svenska biståndsarbetet och jag kommer att i det följande redogöra för dessa förändrade förhållanden. UtgångspunkterDen största biologiska mångfalden finns i utvecklingsländerna. De tropiska skogarna och de ekosystemen med korallrev och mang- roveträsk innehåller den största delen av världens djur- och växtarter. Tropiska regnskogar tillhör de mest artrika ekosystemen på jorden. Huvuddelen av jordens växtgenetiska resurser av betydelse för livsmedelsproduktion och jordbruk återfinns också i u-landsregioner, inom områden som hyser stor genetisk variation av grödor av stor betydelsen för världens livsmedelsförsörjning (s.k. Vavilov-centra). Denna rika mångfald är på många håll utsatt för allvarliga hot genom utarmning och genetisk erosion. Bland orsakerna märks brister i ägande- och nyttjanderättsstrukturer, som bl.a. kan leda till olämplig mark-användning samt icke hållbart nyttjande av biologiska resurser, bl.a. i skogs- bruk, jordbruk och fiske. De ekonomiska motiven för utvecklingsländerna att investera i en bevarad biologisk mångfald har varit svaga. Mångfaldens betydelse för ekosystemens funktion samt vikten och värdet av de ekologiska tjänster som ekosystemen svarar för, är i stort sett okänd. De genetiska resurserna har varit fritt tillgängliga. De har betraktats som en offentligt tillgänglig resurs, en mänsklighetens gemensamma arvedel. Konventionen om biologisk mångfald innebär en förändring av detta synsätt. Dess ikraftträdande skapar förutsättningar för framväxten av ekonomiska incitament för att bevara den biologiska mångfalden. Det internationella flödet av genetiska resurser skall enligt konventionen baseras på ömsesidigt överenskomna villkor. Dessa villkor skall leda till en rimlig och rättvis fördelning av resultat och vinster som uppstår av utnyttjandet av rika genresurser. Den biologiska mångfalden kan härigenom bli en för väsentlig och av i-länderna efterfrågad tillgång av betydande ekonomiskt värde. Utvecklingen av det kommersiella utnyttjandet av genetiska resurser har i första hand skett i i-länderna. Förädlingsvärdet hos produkter baserade på genetiska resurser är betydande. Slutprodukternas marknadsvärde är högt. Omfattningen av förädlingen och dess ekonomiska värde har ökat till följd av den moderna bioteknikens framväxt. Bakom denna trend ligger också förstärkningar av det immaterialrättsliga skyddet, bl.a. patent, inom det biologiska området och då särskilt för utvecklade genetiska resurser. Trenden kan förväntas fortsätta i takt med bioteknikens utveckling och dess växande tillämpning i industrin, i första hand läkemedelsindustrin, samt i industriell växtför- och utsädesproduktion. Det industriella utnyttjandet av biotekniken bedöms allmänt kunna utvecklas till en mycket betydande industrisektor under . har under förhandlingarna om konventionen om biologisk mångfald markerat sitt starka intresse av att bygga upp den egna kapaci- teten att själva förädla de genetiska resurserna. De har framhållit att de härigenom bäst kan öka sin andel av de resultat och vinster som ett växande utnyttjande av deras genetiska resurser kan leda till. Ju högre förädlingsvärde de själva kan skapa, desto förmånligare villkor kan de uppnå vid förhandlingar om ersättning för överföringen av genetiska resurser till i-länderna. Tekniskt samarbete har mot denna bakgrund betonats i konventionen. Stöd till tekniköverföring till har framhållits som en väsentlig uppgift för konventionens finansiella mekanism. Förslag om tekniskt samarbete och tekniköverföring kan förväntas få en central plats i utgångsbud inför bilaterala eller multilaterala förhandlingar om villkor för överföring av genetiska resurser till i-länderna. Landstudier om biologisk mångfald har genomförts i ett flertal och har finansierat en sådan studie i (avsnitt 2.5). Landstudiearbetet fortsätter och studier kan förväntas genomföras i de flesta u- och i-länder. Landstudierna redovisar kunskapsläget rörande den biologiska mångfalden, både vad gäller den vilda och den domesticerade, samt hoten mot mångfalden. Studierna lägger grunden för utveckling av nationella handlingsplaner eller program för bevarande av biologisk mångfald och ett hållbart nyttjande av de biologiska resurserna. har i den förberedande kommittén inför UNCED och inom FAO tagit initiativ till att genomföra särskilda fördjupade landstudier om de växtgenetiska resurserna av betydelse för livsmedelsproduktionen och jordbruket. Dessa studier kommer att omfatta bl.a. insatser för växtförädling och utsädesproduktion. De avses ingå som ett led i förberedelserna konferens inom FAO:s ram om växtgenetiska resurser och bidra till utvecklingen av nationella aktionsplaner på detta område. har lämnat särskilt stöd till utvecklingsländernas förberedelser inför konferensen. De nationella handlingsplanerna blir huvudinstrumentet för arbete att uppfylla sina åtaganden enligt konventionen. I vilken utsträckning de kommer att kunna uppfylla konventionens bestämmelser kommer att bli beroende av resursflödet via konventionens finansiella mekanism samt från bilateralt och multilateralt utvecklingssamarbete. Det kommer också att vara avhängigt av utvecklingen av de ömsesidigt överenskomna villkoren för överföring av genetiska resurser till i-länderna i riktning mot en rättvis fördelning av resultat och vinster av utnyttjandet av dessa resurser. Kapaciteten att kartlägga, taxonomiskt beskriva, karakterisera, tekniskt vidareförädla, rättsligt skydda och marknadsföra de genetiska resurserna måste byggas upp om dessa resursers fulla ekonomiska potential skall kunna förverkligas. Detta bör gå hand i hand med en uppbyggnad av kapaciteten att bevara den biologiska mångfalden och att hållbart nyttja de biologiska resurserna. För att denna process skall bli framgångsrik erfordras en aktiv involvering av lokalbefolkningar, inklusive urbefolkningar. Åtgärder för bevarande och hållbart nyttjande med aktivt deltagande av lokalbefolkningar måste sålunda kopplas till program för att öka den egna andelen av resultat och vinster av nyttjandet av de genetiska resurserna. Tyngdpunkten i de samlade nationella programmen kommer att bli beroende av de genetiska resursernas karaktär i landet. I som förfogar över ett rikt genetiskt material av betydelse för jordbruket och livsmedelsproduktionen blir kopplingen till växtförädling och utsädesproduktion av central betydelse. Åtgärder för att bevara jordbruksgrödornas vilda släktingar i genreservat i "naturliga" ekosystem liksom bevarande av de genetiskt betydelsefulla lantraserna i ett bevarandeinriktat självhushållningsjordbruk blir väsentliga. För att dessa åtgärder skall bli framgångsrika erfordras kopplingar till och satsningar på en lokalt förankrad växtförädling för att höja avkastningen i självhushållningsjordbruket och på en förädling av elitsorter som i ökande utsträckning bygger på de egna ekologiska regionernas genetiska material. Detta kommer att påverka karaktären och inriktning av det genetiska material som behöver hållas i nationella och regionala genbanker i u-landsregionerna. Den biologiska mångfald som i huvudsak återfinns i med extremt artrika ekosystem är av särskilt intresse för läkemedelsindustrin och annan industri som bygger sin verksamhet på den moderna biotekniken. Åtgärderna för att bevara och vidareförädla genetiska resurser av intresse för bioteknikindustrin och läkemedelsindustrin skiljer sig i betydande avseende från dem som vidtas för att bevara den biologiska mångfald som är av intresse för jordbruk och livsmedelsproduktion. Kravet på taxonomisk expertis för kartläggning och beskrivning av den biologiska mångfalden är betydligt större. kapacitet på detta viktiga område kan förstärkas genom utbildning av s.k. parataxonomister, dvs. snabbutbildade taxonomister utan formell akademisk träning, inom ramen för nationella program för "prospektering" av biologiska resurser. I ett inledningsskede torde dock insatser av taxonomisk expertis från i-länderna i betydande omfattning erfordras. Genom de nya förutsättningar för ekonomiskt utnyttjande av genetiska resurser som skapats, bl.a. av konventionen, får det taxonomiska arbetet en ekono- misk dimension. En analogi kan göras till de taxonomiska insatser i och internationellt som gjordes av och hans lärljungar i syfte att kartlägga organismer av potentiellt ekonomiskt värde. (1707-1778). Prospekteringsprogram kan utvecklas till att innefatta aktiviteter för förädling och vidareutveckling samt marknadsföring av de genetiska resurserna. Det första ledet i förädlingsarbetet, efter den taxonomiska beskrivningen, utgörs av en karakterisering av resurserna. Denna kan vara av ekologisk såväl som kemisk art. Den kan bygga på lokalbefolkningars kunskaper och inte minst på erfarenheter och kunnande hos ursprungsbefolkningen som i hög grad nyttjar de "naturliga" ekosystemens genetiska resurser. Detta inkluderar bl.a. omfattande etnofarmakologiska kunskaper om traditionell medicinsk användning i den s.k. folkmedicinen. Varje nytt lager information om de genetiska resurserna som karakteriseringsprocessen tillför innebär en förädling som ökar marknadsvärdet. Karakteriseringen kan också ske i kemiska laboratorier. De följande leden i växtförädlingsprocessen kan innebära utveckling av medicinska produkter med hjälp av bioteknik. Prospekteringen av de biologiska resurserna kopplas härigenom till den nationella politiken på bioteknikområdet. Bevarandet av de genetiska resurserna kan ske i särskilda genreservat underkastade områdesskydd. Det kan också kopplas till ett hållbart nyttjande av skogen som är förenligt med bevarande av den biologiska mångfalden. Mobiliseringen av lokalbefolkningen är lika väsentligt på detta område som inom den jordbruksanknutna biologiska mångfalden, vad avser såväl hållbart nyttjande som parataxonomiskt arbete och karakteriseringsinsatser. är ett föregångsland vad gäller prospektering av biologisk mångfald. Dess nationella mångfald (INBio) är pionjärer på området. De arbetar med att dokumentera djur-och växtvärld, samt söker utveckla nya, innovativa vägar att utnyttja den biologiska mångfalden på ett hållbart sätt. Verksamheten erhåller ekonomiskt stöd från SIDA. INBio:s verksamhet äe tt exempel som visar på ett framtida behov av regionalt och globalt samarbete med andra artrika för marknadsföring, bl.a. genom sammankoppling av nationella register över den biologiska mångfalden, juridiskt samarbete i de viktiga och komplicerade immaterialrättsliga frågorna samt tekniskt samarbete för att följa den internationella utvecklingen inom bioteknikområdet i syfte att ge underlag dels för prioriteringar i det tids- och arbetskrävande taxonomiska arbetet, dels för teknikvärdering inom bioteknikområdet. En sådan teknikvärdering kan vara värdefull för att tekniköverföring till skall bli framgångsrik.