prop · GH03122 · 1994-01-01 00:00:00 — Den som har överträtt ett vitesförbud enligt 37 a § får inte dömas till ansvar för intrång som omfattas av förbudet. För försök eller förberedelse till brott enligt första stycket döms till ansvar enligt 23 kap. . Åklagaren får väcka åtal för brott som avses i första eller andra stycket endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Första stycket I stycket har det införts bestämmelser som innebär dels att straffbarhet föreligger även vid grov oaktsamhet, dels att straffmaximum höjs från fängelse till fängelse . I fråga om innebörden av och syftet med dessa ändringar kan hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 8 och 9). I andra meningen har tagits in ett tillägg om att den som har överträtt ett vitesförbud inte får straffas för intrång som omfattas av förbudet. Bestämmelsen har tillkommit för att undvika att samma gärning föranleder dubbla sanktioner. Andra stycket I detta stycke, som saknar motsvarighet i gällande lag, har tagits in bestämmelser om ansvar för försök och förberedelse. Enligt de nya bestämmelserna skall ansvar kunna inträda för försök respektive förberedelse under de förutsättningar som anges i 23 kap. 1 § respektive 2 § . Av hänvisningen till 23 kap. följer vidare att be- stämmelserna i kapitlets 3 § om frivilligt tillbakaträdande m.m. blir tillämpliga. Om ansvar för försök eller förberedelse kan komma i fråga, skall de särskilda straffmätningsbestämmelserna för försök i 23 kap. 1 § andra stycket och för förberedelse i 23 kap. 2 § tredje stycket beaktas. Tredje stycket Bestämmelsen har modifierats språkligt men överensstämmer i sak med nuvarande ordning. På yrkande av den som innehar ett varukännetecken enligt 1 - 3 §§ eller den som på grund av licens har rätt att ut- nyttja varukännetecken får domstolen vid vite förbjuda den som gör varumärkes- intrång att fortsätta intrånget. Om käranden visar sannolika skäl för att intrång förekommer och om det skäligen kan befaras att svaranden genom att fortsätta intrånget förringar värdet av ensamrätten till varukännetecknet, får domstolen meddela vitesförbud för tiden intill dess att målet slutligt har avgjorts eller annat har beslutats. Innan ett sådant förbud meddelas skall svaranden ha fått tillfälle att yttra sig, om inte ett dröjsmål skulle medföra risk för skada. Förbud enligt andra stycket får meddelas endast om käranden ställer säkerhet hos domstolen för den skada som kan tillfogas svaranden. Saknar käranden förmåga att ställa sådan säkerhet, får domstolen befria honom från detta. I fråga om slaget av säkerheten gäller 2 kap. 25 § utsökningsbalken. Säkerheten skall prövas av domstolen, om den inte har godkänts av svaranden. När målet avgörs skall domstolen pröva om förbud som har meddelats enligt andra stycket fortfarande skall bestå. I fråga om överklagande av beslut enligt andra eller tredje stycket samt i fråga om handläggningen i högre domstol gäller vad som föreskrivs i rättegångs- balken om överklagande av beslut enligt 15 kap. . Talan om utdömande av vite förs av den som har ansökt om förbudet. I samband med sådan talan får talan föras om nytt vitesförbud. I fråga om radio- och trådsändningars innehåll gäller bestämmelserna i radiolagen (1966:755). Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om meddelande av vitesförbud vid varumärkesintrång. Skälen för införandet av denna nya sanktionsform och huvuddragen av sanktionens utformning har redovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6). Bestämmelsen är avsedd att kunna tillämpas såväl när särskild talan om vitesförbud förs, som när ett yrkande om vitesförbud framställs i ett mål om skadestånd för intrång. För att käranden i ett skadeståndsmål skall vara säker på att yrkandet om vitesförbud kommer att prövas måste han framställa yrkandet innan målet har företagits till huvudför- handling. Annars löper han risken att yrkandet avvisas (13 kap. 3 § andra stycket ). Första stycket Inledningsvis anges vem som har rätt att framställa ett yrkande om vitesförbud vid varumärkesintrång. Den rätten har den som är innehavare av ett varukännetecken och den som på grund av licens äger rätt att utnyttja ett varukännetecken. Vitesförbudet måste vara klart avgränsat. Den som förbudet riktar sig mot skall veta vad han inte får göra. Yrkandet om vitesförbud måste därför vara klart preciserat och stå i relation till det påstådda intrånget. I sin begäran om vitesförbud har käranden att noga ange vari intrånget består och vilka förbudsåtgärder han önskar. Det är naturligtvis inte förenligt med kravet på precisering att låta yrkandet omfatta "liknande" eller "motsvarande" åtgärder. Inom ramen för kärandens yrkande är det domstolens uppgift att utforma förbudet så att det uppfyller kravet på entydighet och konkretisering. Det kan bli fråga om att exempelvis förbjuda svaranden att marknadsföra, sälja eller på annat sätt avhända sig varan under visst varukännetecken. Ett förbud bör dock inte gå längre än som är motiverat i det enskilda fallet. Domstolen är således oförhindrad att begränsa förbudet i förhållande till vad som yrkats. När det gäller vitesbeloppets storlek - som bestäms av domstolen - är grundregeln att vitet skall bestämmas till ett så högt belopp att det kan antas förmå svaranden att åtlyda det förbud som vitet avser (jfr 3 § lagen /1985:206/ om viten). I första hand bör svarandens ekonomiska förhållanden vara avgörande för bedömningen, men även kärandens intresse att förhindra fortsatt intrång bör beaktas. Någon övre gräns för beloppet gäller inte. I fall där ett grovt intrång har gjorts av en motpart med betydande ekonomiska resurser kan vitet behöva sättas till ett mycket högt belopp. Det kan alltså krävas att vitet i ett sådant fall bestäms till för att det preventiva syftet skall kunna uppnås. Av 4 § viteslagen följer också att vite kan föreläggas som s.k. löpande vite. Det innebär att vitet bestäms till ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilket förbudet har överträtts. Vitet kan också bestämmas så att det skall betalas för varje gång förbudet överträds. Andra stycket I andra stycket ges uttryckliga föreskrifter om att interimistiskt förbud kan meddelas. Förutsättningarna för att meddela ett sådant förbud har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6). Om i det särskilda fallet förutsättningarna för ett interimistiskt förbud skulle ändras innan målet avgörs slutligt, kan domstolen ändra eller häva förbudet. Ett interimistiskt förbud kan även meddelas i samband med dom i saken. Det följer av möjligheten att meddela förbud att gälla intill dess att målet slutligt har avgjorts. För att ett interimistiskt förbud skall meddelas krävs givetvis att ett yrkande om det har framställts. Tredje stycket Som en ytterligare förutsättning för att ett interimistiskt beslut skall kunna ges, gäller att käranden ställer säkerhet för det skadestånd som han kan bli skyldig att ge ut om beslutet visar sig vara obefogat. Skadeståndsskyldigheten gäller - liksom när förordnande enligt 17 kap. 14 § om omedelbar verkställighet upphävs - oberoende av vårdslöshet. Den omfattar all skada, även ren förmögenhetsskada (jfr 3 kap. 22 § utsökningsbalken, prop. 1980/81:8 s. 337 f.). Hänvisningen till 2 kap. 25 § utsökningsbalken innebär att säkerheten skall bestå av pant eller borgen. Som borgen får godtas endast proprieborgen och, om borgensmännen är två eller flera, endast solidarisk borgen. Efter mönster från 15 kap. 6 § har domstolen getts befogenhet att i undantagsfall befria käranden från att ställa säkerhet om han inte förmår detta. Bestämmelsen tar sikte framför allt på sådana fall som när en innehavare av ett varukännetecken med begränsade ekonomiska resurser för talan mot den som gjort intrång för vilken skadan av ett interimistiskt förbud är ringa i jämförelse med den skada varumärkes- rättens innehavare åsamkas av intrånget. Fjärde stycket När rätten avgör målet skall den pröva om det interimistiska förbudet skall bestå. Om rätten beslutar att förbudet skall bestå, gäller det oberoende av om talan fullföljs mot domen. Av allmänna processuella principer följer att ett yrkande om interimistiskt beslut också kan framställas i högre rätt. En innehavare av ett varukännetecken eller en licenshavare som fullföljer talan mot en dom varigenom ett förbudsyrkande har avslagits och ett interimistiskt förordnande har upphävts kan således i samband med överklagandet framställa yrkande om ett interimistiskt beslut. Så kan också ske även om något yrkande om interimistiskt beslut inte har framställts tidigare. Femte stycket När det gäller överklagande av det interimistiska beslutet hänvisas till bestämmelser om över- klagande av beslut som avses i 15 kap. Det innebär bl.a. att talan mot beslut som har meddelats under rättegången skall föras särskilt (49 kap. 4 § första stycket 6 och 54 kap. 3 § ). Vidare medför det en möjlighet för högre rätt att meddela inhibition (50 kap. 8 § och 55 kap. 8 § ). Att ett interimistiskt förordnande som har meddelats i samband med domen överklagas i samma ordning som gäller för överklagande av själva domen framgår av 49 kap. 5 § andra stycket och 54 kap. 3 § . Även för dessa fall finns det möjlighet för överinstansen att meddela inhibition (50 kap. 8 § och 55 kap 8 § ). Sjätte stycket Talan om utdömande av vitet får föras av den som har ansökt om vitesförbudet. Om varumärkesrätten har överlåtits eller licens upplåtits, får talan föras av den nye innehavaren respektive licenshavaren. Detta följer av allmänna processrättsliga regler (jfr 13 kap. 7 § ). En särskild talan om utdömande av vite handläggs i tillämpliga delar enligt reglerna i som mål om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskrivet (8 § vites- lagen). Andra meningen i stycket innehåller en kumulationsregel som gör det möjligt att föra talan om föreläggande av nytt vite i ett mål om utdömande av vite. Vid kumulation bör reglerna i 22 kap. 1, 3 och 5 §§ anses analogt tillämpliga. Det innebär bl.a. att rätten efter vad den anser lämpligt kan förordna att målen skall handläggas gemensamt eller var för sig. Av 1 § tredje stycket viteslagen jämfört med 25 kap. 7- 9 §§ följer att utdömt vite tillfaller staten. I fråga om uppbörd och indrivning samt förvandling av vite gäller att detta sker enligt de regler som har föreskrivits för böter. Sjunde stycket I stycket har tagits in en regel om att i fråga om radio- och trådsändningars innehåll gäller bestämmelserna i radiolagen (1966:755). Regeln innebär att vitesförbud inte får riktas mot innehållet i sådana sändningar. Denna fråga har berörts i avsnitt 6 i den allmänna motiveringen. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet gör varumärkesintrång skall betala skälig ersättning för utnyttjandet av varukänne- tecknet samt ersättning för den ytter- ligare skada som intrånget har medfört. Vid bestämmande av ersättningens storlek skall hänsyn tas även till rättig- hetshavarens intresse av att varumärkesintrång inte begås och till övriga omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Den som utan uppsåt eller oaktsamhet gör varumärkesintrång skall betala er- sättning för utnyttjandet av varukänne- tecknet, om och i den mån det är skäligt. Paragrafen, som innehåller bestämmelser om ersättningsskyldighet vid varumärkesintrång, har behandlats i avsnitt 7. Första stycket I första meningen föreskrivs - i likhet med vad som redan gäller för övriga industriella rättigheter - att den som begår varumärkesintrång skall betala skälig ersättning för utnyttjandet av varukännetecknet samt ersättning för den ytterligare skada som intrånget har medfört. Med skälig ersättning för utnyttjandet avses närmast den licensavgift som borde ha betalats om licens hade upplåtits. Föreskriften i denna del en mini- miregel för ersättningens beräkning. Ersättning skall betalas även om kännetecknets innehavare faktiskt inte har lidit någon förlust till följd av intrånget. Storleken av den licensavgift som borde ha betalats får avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet och efter grunder som vanligen tillämpas inom den aktuella branschen vid överenskommelser om l- icensavgift. För att innehavaren, när intrånget begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet, skall kunna få ersättning utöver miniminivån måste han visa att ytterligare skada föreligger. Som exempel på sådan ytterligare skada för vilken ersättning kan betalas kan nämnas förlorade kapitalkostnader för produktionsmedel som på grund av intrånget inte har kunnat utnyttjas, nedgång i rättighetshavarens egen försäljning och uteblivna beställningar. Ytterligare en skada för vilken ersätt- ning skall betalas är den försämring av varukännetecknets anseende (good-will) som intrånget kan ha medfört. Om intrång görs i ett varukännetecken kan man i de flesta fall utgå från att kännetecknet har en good-will; annars skulle det olovliga utnyttjandet av det inte komma i fråga. I andra meningen har tagits in en bestämmelse som ger domstolen möjlighet att när den bestämmer skadeståndets storlek ta hänsyn till rättighetshavarens intresse av att varumärkesintrång inte begås och övriga omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Avsikten med införandet av den bestämmelsen är inte att ändra de grundläggande reglerna om rätt till skadestånd som skall gälla enligt första meningen. Det betyder att utgångspunkten är att innehavaren av varumärkesrätten alltid skall ha rätt till full ersättning för utnyttjandet av varukännetecknet och, i den mån han kan visa det, den ytterligare skada som intrånget har medfört. Tillägget i stycket innebär emellertid att domstolen när den fastställer ersättningens storlek skall beakta även andra än rent ekonomiska omständigheter. De omständigheter som kan komma i fråga vid bedömningen hänför sig dels till parterna, dels till arten och graden av intrånget. Bestämmelsen har sin förebild i 58 § patentlagen. I fråga om bestämmelsens närmare innebörd kan därför i tillämpliga delar hänvisas till vad som anförts i specialmotiveringen till patentlagens regel (prop. 1985/86:86 s. 43 f.). Andra stycket Enligt detta stycke skall den som begår varumärkesintrång utan uppsåt eller oaktsamhet - dvs. i god tro - utge ersättning för utnyttjandet om och i den mån det bedöms skäligt. Ersättningen bestäms på samma sätt som enligt motsvarande bestämmelse i första stycket, dvs. närmast som skälig licensavgift. I vissa fall kan det vara rimligt att ingen ersättning alls betalas och i andra fall kan det finnas skäl att jämka ersättningen. Någon rätt till ersättning för annat än utnyttjandet av varukännetecknet föreligger inte i ett godtrosfall. På yrkande av den som har lidit varumärkesintrång får domstolen efter vad som är skäligt till förebyggande av fortsatt intrång besluta att varukännetecken som olovligen förekommer på varor, förpackningar, reklamtryck, affärshandlingar eller lik- nande skall utplånas eller ändras. Kan en sådan åtgärd inte ske utan att egendomen på vilken kännetecknet förekommer förstörs eller ändras på visst sätt får domstolen besluta om detta. I ett sådant fall får domstolen också, på yrkande, besluta att egendomen skall mot lösen lämnas ut till den som har lidit int- rånget. På yrkande av den som lidit intrånget får domstolen efter vad som är skäligt till förebyggande av fortsatt intrång besluta att föremål, vars användande skulle innebära varumärkesintrång, skall förstöras eller ändras på visst sätt. Sådan egendom som avses i första och andra styckena får tas i beslag om det skäligen kan antas att ett brott enligt 37 § har begåtts. I fråga om ett sådant beslag tillämpas reglerna om beslag i brottmål i allmänhet Bestämmelserna i första - tredje styckena tillämpas också i fråga om försök och förberedelse enligt 37 § andra stycket Paragrafen, som innehåller bestämmelserna om de privaträttsliga säkerhetsåtgärderna vid varumärkesintrång, har behandlats i den allmänna motiveringen avsnitt 13. Första stycket Den egendom som kan bli föremål för säkerhetsåtgärd är dels varukännetecken som satts fast på varor etc., dels den egendom som olovligen märkts. I övrigt har endast redaktionella ändringar gjorts i bestämmelsen. Andra stycket Med föremål vars användande skulle innebära varumärkesintrång avses apparater, redskap, klichéer, formar och liknande hjälpmedel som använts för framställning av varukännetecknet eller anbringande av detta på varan. Det krävs inte att föremålet uteslutande är användbart för det olovliga förfarandet. Åtgärd kan alltså ske även om föremålet möjligen kan användas också för annat ändamål. Tredje stycket Genom hänvisningen till andra stycket kommer också föremål vars användande skulle innebära varumärkesintrång att kunna tas i beslag. I övrigt har endast redaktionella ändringar gjorts i bestämmelsen. Fjärde stycket Regleringen innebär att bestämmelserna i paragrafen om utplåning av varukännetecken m.m. är tillämpliga också i fall av försök och förberedelse till brott. 16.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:729) omupphovsrätt till litterära och konstnärliga verk Den som beträffande ett litterärt eller konstnärligt verk vidtar åtgärder, som innebär intrång i den till verket enligt 1 och 2 kap. knutna upphovsrätten eller som strider mot föreskrift enligt 41 § andra stycket eller mot 50 §, döms, om det sker uppsåtligen eller av grov oaktsamhet, till böter eller fängelse i högst . Den som för sitt enskilda bruk kopierar ett datorprogram som är utgivet eller varav exemplar har överlåtits med upphovsmannens samtycke, skall inte dömas till ansvar, om förlagan för kopieringen inte används i näringsverksamhet eller offentlig verksamhet och han inte utnyttjar framställda exemplar av datorprogrammet för annat ändamål än sitt enskilda bruk. Vad som sägs i första stycket gäller också, om någon till för spridning till allmänheten för in exemplar av verk, där exemplaret framställts utomlands under sådana om- ständigheter, att en sådan framställning här skulle ha varit straffbar enligt vad som sägs i det stycket. Den som har överträtt ett vitesförbud enligt 53 a § får inte dömas till ansvar för intrång som omfattas av förbudet. För försök eller förberedelse till brott som avses i första och tredje styckena döms till ansvar enligt 23 kap. . Paragrafen har, förutom redaktionella ändringar, kompletterats med ett fjärde stycke. Fjärde stycket Bestämmelsen, som föreskriver att den som har överträtt ett vitesförbud inte får straffas för intrång som omfattas av förbudet, har tillkommit för att undvika att samma gärning föranleder dubbla sanktioner. På yrkande av upphovsmannen eller hans rättsinnehavare eller av den som på grund av upplåtelse har rätt att utnyttja verket får domstolen vid vite förbjuda den som vidtar en åtgärd som innebär intrång eller överträdelse som avses i 53 § att fortsätta med åtgärden. Om käranden visar sannolika skäl för att en åtgärd som innebär intrång eller överträdelse som avses i 53 § förekommer och om det skäligen kan befaras att svaranden genom att fortsätta med åtgärden förringar värdet av den ensamrätt som upphovsrätten medför, får domstolen meddela vitesförbud för tiden intill dess att målet slutligt har avgjorts eller annat har beslutats. Innan ett sådant förbud meddelas skall svaranden ha fått tillfälle att yttra sig, om inte ett dröjsmål skulle medföra risk för skada. Förbud enligt andra stycket får meddelas endast om käranden ställer säkerhet hos domstolen för den skada som kan tillfogas svaranden. Saknar käranden förmåga att ställa sådan säkerhet, får domstolen befria honom från detta. I fråga om slaget av säkerheten gäller 2 kap. 25 § utsökningsbalken. Säkerheten skall prövas av domstolen, om den inte har godkänts av svaranden. När målet avgörs skall domstolen pröva om förbud som har meddelats enligt andra stycket fortfarande skall bestå. I fråga om överklagande av beslut enligt andra eller tredje stycket samt i fråga om handläggningen i högre domstol gäller vad som föreskrivs i rättegångs- balken om överklagande av beslut enligt 15 kap. . Talan om utdömande av vite förs av den som har ansökt om förbudet. I samband med sådan talan får talan föras om nytt vitesförbud. I fråga om radio- och trådsändningars innehåll gäller bestämmelserna i radiolagen (1966:755). Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om meddelande av vitesförbud. På samma sätt som i 55 § tar paragrafen sikte på den som vidtar åtgärd som innebär intrång eller överträdelse som sägs i 53 §. Det kan alltså vara fråga om åtgärd som innebär intrång i den till verket enligt 1 och 2 kap. knutna upphovsrätten eller som strider mot föreskrift enligt 41 § andra stycket eller mot 50 §. Det kan också vara fråga om åtgärd som innebär överträdelse av regeln i 53 § tredje stycket. Vad som har anförts i specialmotiveringen till bestämmelsen om vitesförbud vid varumärkesintrång (37 a §) gäller i tillämpliga delar också för intrång i eller överträdelse av upp- hovsrätten. I sista stycket har tagits in en regel om att i fråga om radio- och trådsänd- ningars innehåll gäller bestämmelserna i radiolagen (1966:755). Regeln innebär att vitesförbud inte får riktas mot innehållet i sådana sändningar. Denna fråga har berörts i avsnitt 6 i den allmänna motiveringen. Vad som sägs i 53 - 56 §§ skall också tillämpas på rättighet som skyddas genom föreskrift i 5 kap. Till ansvar som föreskrivs i 53 § första stycket skall ådömas också den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet till försäljning bjuder ut eller i övrigt till allmänheten sprider grammofonskivor, filmer eller andra anordningar som avses i 45, 46 eller 48 § och som har fram- ställts i strid mot någon av dessa bestämmelser eller framställts utomlands under sådana omständigheter att en motsvarande framställning här skulle ha varit straffbar enligt denna lag. Den som har överträtt ett vitesförbud enligt 53 a § får inte dömas till ansvar för intrång som omfattas av förbudet. För försök eller förberedelse till brott som avses i andra stycket döms till ansvar enligt 23 kap. . Bestämmelserna i 53 a - 56 §§ tillämpas också när någon till allmänheten sprider anordningar som avses i andra stycket. Ersättning enligt 54 § första stycket skall dock betalas endast om spridningen har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Första stycket Hänvisningen till att vad som sägs i 53 - 56 §§ upphovsrättslagen skall ha motsvarande tillämpning på de närstående rättigheterna enligt 5 kap. innebär att också 53 a § blir tillämplig som en sanktionsform för dessa rättigheter. Andra stycket I andra meningen har tagits in ett tillägg om att den som har överträtt ett vitesförbud inte får straffas för intrång som omfattas av förbudet. Bestämmelsen har tillkommit för att undvika att samma gärning föranleder dubbla sanktioner. Fjärde stycket Bestämmelsen anger att också reglerna i 53 a § skall tillämpas när någon till allmänheten sprider anordning som avses i andra stycket. 16.3 Förslaget till lag om ändring i patentlagen (1967:837) Gör någon intrång i den ensamrätt som patent medför (patentintrång) och sker det uppsåtligen eller av grov oaktsamhet, skall han dömas till böter eller fängelse i högst . Den som har överträtt ett vitesförbud enligt 57 a § får inte dömas till ansvar för intrång som omfattas av förbudet. För försök eller förberedelse till brott enligt första stycket döms till ansvar enligt 23 kap. . Åklagaren får väcka åtal för brott som avses i första eller andra stycket endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Första stycket I stycket har tagits in bestämmelser som innebär dels att straffbarhet föreligger även vid grov oaktsamhet, dels att straffmaximum har höjts från sex månaders fängelse till fängelse . I fråga om innebörden av och syftet med dessa ändringar hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 8 och 9). Andra stycket I detta stycke, som saknar motsvarighet i gällande lag, har tagits in be- stämmelser om straff för försök och förberedelse.