prop · GH0390 · 1994-01-01 00:00:00 — Men som tidigare framhållits är det ytterst utgivaren av förmånen som styr över hur en förmån skall utges och därmed vilka kontrollmöjligheter som ges. Det är också på det sättet att det ifrågavarande området lämpar sig dåligt för en allmän schablon. Schablonvärde- ringen, som praktiserats och som också används enligt över-enskommelse med RSV, har för flygbranschens del skett på så sätt att det s.k. har åsatts ett värde som påförs varje person som löser ut kortet. värderas med utgångspunkt i de anställdas genom- snittliga resande. Detta förfarande har som angetts varit endast en tillfällig lösning i avvaktan på att rese- och trafikföretagen skall utveckla ett fungerande kontrollsystem. Denna schablonvärdering medför i praktiken att beskattningen inte är kopplad till den skattskyldiges faktiska resande. Han kan alltså komma att beskattas även om han inte företagit någon resa, vilket strider mot principen att man endast skall beskattas för förmån som man faktiskt åtnjutit. Om den skattskyldige däremot förebringar utredning om det faktiska resandet kan schablonbeskattningen undvikas. (Frågan om vad som skall utlösa beskattning, tillhandahållandet eller åtnjutandet av förmån behandlas utförligt i avsnitt 4.10). Utnyttjandet av de aktuella reseförmånerna kan för olika anställda skilja sig åt högst avsevärt. Företrädare för branschen har också pekat på de mindre lyckade konsekvenserna av den nuvarande schablonen, framför allt att den kan leda till beskattning trots att någon resa faktiskt inte företagits. Det torde inte gå att komma till rätta med sådana effekter om man skall ha en allmän schablon som är helt frikopplad från det faktiska resandet. Det anförda leder fram till att värderingen av reseförmåner bör, som utredningen också ansett, grunda sig på det faktiska resandet. Värdering av den enskilda resan När det gäller värderingen av den enskilda resan bör det finnas större utrymme för en schablon. Den stora svårigheten i detta avseende är enligt resebranschen att värdera resan med hänsyn till de inskränkningar som gäller för denna. Det är dock svårt att här ange några generella regler. Stora olikheter i fråga om villkoren finns uppenbarligen inte bara mellan olika delar av branschen utan också mellan de olika företagen. Det innebär att man inte bör införa några generella schablonregler, i vart fall inte vad gäller inkomsttaxeringen. En remissinstans har föreslagit att reseförmåner som erhålls endast vid enstaka tillfällen skall få redovisas för uppbörd endast en gång . En regel av sådan innebörd skulle för det första innebära att man måste klargöra vad som menas med enstaka tillfällen. Värderingsproblemen skulle ändå kvarstå. För det andra skulle det innebära ett avsteg från gällande regler om uppbörd och redovisning av preliminärskatt och arbetsgivaravgifter. Det finns inte heller anledning att i detta avseende särbehandla reseförmåner i förhållande till andra förmåner. En sådan metod måste därför avvisas. Utredningen har dock föreslagit att en schablonregel införs för värde-ring av en resa, som är förenad med villkor att den får företas endast i mån av platstillgång, vid bestämmandet av underlaget för preliminär skatt och arbetsgivaravgifter. En schablonregel i detta avseende skulle enligt utredningen underlätta den praktiska hanteringen i betydande grad. Utredningen har föreslagit att en sådan regel utformas så att en resa med sådant villkor skall anses ha ett värde motsvarande det lägsta pris som den vid tillfället betingat på den allmänna marknaden efter avdrag . Den av utredningen föreslagna schablonen skulle alltså endast avse reseförmåner som är förenade med sådana villkor att de företas i mån av platstillgång, s.k. standby-villkor. Reseförmåner med sådana villkor förekommer i första hand inom flygbranschen. Flera remissinstanser har påtalat att det föreligger stora svårigheter att avgöra marknadens lägsta pris för flygresor, dels beroende på det stora utbudet dels beroende på att priserna varierar från dag till dag. Den av utredningen föreslagna schablonmetoden skulle kräva att man vet när resan företogs och vad det lägsta priset på marknaden var för den resan. Enligt utredningens förslag skall det alltid vara lägsta pris hos det flygbolag med vilket resan företas som skall tas som utgångspunkt för värderingen. Detta skulle i och för sig innebära en viss förenkling för arbetsgivaren att bestämma lägsta pris på marknaden. Men i de fall uppgift inte erhålls om med vilket flygbolag resan företagits måste det lägsta priset ändå sökas på marknaden bland det stora utbudet av samtliga flygbolags resor. För att i möjligaste mån reducera arbetsgivarnas administrativa svårigheter i detta avseende anser regeringen att övervägande skäl talar för att "det lägsta priset på allmänna marknaden" också bestäms på ett schabloniserat sätt. En möjlighet, som presenterats av ett företag i flygbranschen, är att dela in världen i olika resezoner och bestämma genomsnittliga priser för resor mellan resp. inom olika resezoner. Dessa genomsnittliga lägsta marknadspriser kan med en sådan metod bestämmas före beskattningsårets ingång. En fördel är således att arbetsgivaren under beskattningsåret vid varje anställds uttag av reseförmån inte behöver ta reda på vad marknadens lägsta pris är för just den resan vid just den tidpunkten. Genom att gå till tabellen för de fastställda genomsnittspriserna får han ganska lätt tillgång till uppgiften. Regeringen anser att det av förenklingsskäl bör införas en schablonvärderingsregel av detta slag. Genomsnittspriserna bör bestämmas utifrån en indelning av världen i sex resezoner som är relativt enhetliga i fråga om resestruktur och priser. Genomsnittspris bör bestämmas dels för resor inom varje zon, dels för resor mellan olika zoner. I prisunderlaget bör endast ingå priser för bokningsbara resor. Resor med standby-villkor som kan köpas på allmän-na marknaden bör alltså inte beaktas. I de fall resan är förenad med sådana standby-villkor att den får företas endast i mån av platstillgång, bör en reducering av nämnda schabloniserade genomsnittspris göras. Utredningen har föreslagit att reduceringen för standby-effekter görs . Enligt flera remissinstanser är dock en reducering med för lite. I stället bör enligt dessa reducering göras med . Med anledning av att det föreligger svårigheter att värdera reseförmåner av detta slag bör en viss försiktighet vid värderingen iakttas. En reducering framstår därför som för låg. Med hänsyn till att * i fråga om flygresor * redan lägsta pris på marknaden bestäms efter schablon bör dock reduceringen på grund av standby-effekten inte vara så stor som utan bör stanna vid . Om motsvarande standby-villkor gäller för andra resor än flygresor kan naturligtvis reduceringsregeln användas även för sådan resor. Regeln bör föras in i 8 § UBL. Som RSV föreslagit bör dock arbetsgivaren även i kontrolluppgiften ange detta värde. Däremot finns det inte anledning att vid inkomsttaxeringen införa en motsvarande schablon. Vid värderingen enligt 8 § UBL får arbetsgivaren alltså, när det gäller resor inom flygbranschen, bestämma värdet till genomsnittligt lägsta marknadspris. I övrigt får arbetsgivaren inte beakta andra omständigheter än standby-effekter även om andra förhållanden kan påverka resans värde för den skattskyldige. Den schablonvärdering av en reseförmån som således görs vid beräkning av preliminär skatt kan antas bli vägledande vid bedömning av förmånsvärdet vid den skattskyldiges inkomsttaxering. Vidare har utredningen föreslagit att det, i likhet med vad som föreslagits beträffande bostadsförmån, skall införas en möjlighet att vid beräkningen av underlaget för arbetsgivaravgifter jämka värdet av en reseförmån som beräknats enligt schablonregeln om detta värde avviker med från marknadsvärdet. RSV har ansett jämkningsregeln vara onödig eftersom värdet alltid skall bestämmas till ett värde som enligt utredningsförslaget ligger under lägsta pris på marknaden. Den skattskyldige kan dock vid inkomsttaxeringen komma att påföras ett annat värde än det som arbetsgivaren utgått från vid preliminärskatte-och arbetsgivaravgiftsberäkningen. Det kan således uppkomma situationer där marknadsvärdet vid inkomsttaxeringen anses vara ett annat än det som arbetsgivaren bedömde som lägsta pris på marknaden. Vad som i allmänhet avses med lägsta pris på marknaden kommenteras i specialmotiveringen. När det gäller flygresor skall, som tidigare angetts, även lägsta pris på marknaden bestämmas schablonmässigt. Även i dessa fall kan värdet vid inkomsttaxeringen komma att avvika från det schablonmässigt bestämda värdet. Regeringen anser mot bakgrund av det anförda att en sådan jämkningsregel som utredningen föreslagit bör införas. Denna regel bör tas in i 5 § USAL. Förslaget föranleder ändringar 32 § 3 f mom. KL, 8 § UBL, 5 § USAL och 3 kap. 7 § LSK. 4.9 Personalvårdsförmåner och beloppsgränser Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Den övervägande delen av remissinstanserna ställer sig bakom utredningens förslag. , anser att det bör klargöras att personalrabatter är skattefria även om de betalas ut i efterhand. Länsrätten i framhåller vikten av att en översyn kommer till stånd när det gäller frågan om vem som skall betala arbetsgivaravgifter på rabatter som är skattepliktiga. och anser att förmånliga lån för bankanställda och anställda i finansiella företag skall anses vara skattefri sedvanlig rabatt. För det fall förmånliga lån ändå skall beskattas anser och att den nuvarande värderingsregeln bör ändras så att en värdering skall ligga till grund för förmånsbeskattningen. Länsrätten i anser att ersättning understigande eller en naturaförmån i form av exempelvis fri lunch, där värdet understiger , bör kunna göras skattefri under förutsättning att uppdragsgivaren inte av annan anledning är skyldig att lämna kontrol- luppgift rörande den skattskyldige. Skälen för regeringens förslag: Genom skattereform skärptes förutsättningarna för att förmåner skall kunna hänföras till skattefri personalvård. Med personalvårdsförmån avses förmåner som inte är direkt vederlag för utfört arbete utan avser enklare åtgärder av mindre värde vilka syftar till att skapa trivsel i arbetet eller liknande eller utgår på grund av sedvänja inom det yrke eller den verksamhet som det är fråga om. Som personalvårdsförmåner räknas dock inte förmåner som den anställde får byta mot kontant ersättning, förmåner som inte riktar sig till hela personalen samt andra förmåner som den anställde får åtnjuta utanför arbetsgivarens arbetsplats mot betalning med kupong eller annat motsvarande betalningssystem (32 § 3 e mom. KL). Som exempel på personalvårdsförmåner som är skattefria nämns i punkt 3 b av anvisningarna till 32 § KL förfriskningar och annan enklare förtäring i samband med arbetet som inte kan anses som måltid, sedvanliga rabatter vid inköp av varor och tjänster som ingår i arbetsgivarens ordinarie utbud eller i annat företags ordinarie utbud om företaget är närstående arbetsgivarens företag och varorna eller tjänsterna har ett nära samband med arbets-givarens verksamhet samt möjlighet till enklare slag av motion och annan friskvård. För att möjlighet till motion och annan friskvård skall anses som personalvårdsförmån måste även vissa andra förutsättningar vara för handen. Gränsen mellan å ena sidan skatte- pliktiga förmåner och å andra sidan skattefria personalvårdsförmåner kan var svår att dra i många fall. När det gäller rabatter på varor och tjänster är det en förutsättning för skattefrihet att rabatterna utgår på grund av sedvänja och har en rimlig nivå. Gränsen för en skattefri rabatt har ibland uttryckts så att den inte får överstiga vad det rabattgivande företaget är berett att lämna till sin största kund. RSV har i sina rekommendationer ansett att det bör krävas att rabatten inte är större än vad den anställde som kund eller personalen som grupp skulle kunna utverka på annat håll. Sedvanliga rabatter kan givetvis uppvisa mycket stora skillnader i värde beroende på vilken typ av varor eller tjänster det gäller. Det är förklarligt att det kan framstå som orättvist att anställda inom vissa branscher kan få skattefria rabatter på kanske medan anställda inom andra branscher kanske inte kan få några skattefria rabatter alls eller kan få sådana bara till ett värde av något hundratal kronor. Men detta är en nödvändig konsekvens av nuvarande reglers utformning om man vill hålla fast vid principen att sedvanliga rabatter skall vara skattefria. Man bör också hålla i minnet att rabattens storlek i kronor räknat står i proportion till den kostnad som den anställde har för varan eller tjänsten. En åtstramning skulle vara svår att genomföra med hänsyn till vanliga kundrabatter. Att utsträcka skattefriheten så att den kommer att omfatta alla förmåner av begränsat värde skulle i praktiken kunna medföra en omfattande överflyttning av lön till förmåner med därav följande skattebort- fall och skulle dessutom strida mot den grundläggande principen om en likformig beskattning. Det är ändå inte tillfredsställande att en skattskyldig i vissa fall kan komma att erhålla en skattefri personalrabatt som uppgår till betydande belopp medan en annan skattskyldig beskattas för en förmån av begränsat värde. I den mån en tidning är att anse som ett arbetsredskap föranleder det inte någon beskattning om arbetsgivaren betalar en anställds tidningsprenumeration. Om tidningsprenumerationen endast bidrar till en ren allmän orientering bör det medföra förmånsbeskattning. Men en tid-ningsprenumeration kan i vissa fall vara föranledd av att det finns ett behov av att den skattskyldige håller sig à jour inom ett område med anknytning till hans yrkesutövning utan att det i praxis anses vara ett arbetsredskap. I ett sådant fall kan det finnas skäl att undanta förmånen från beskattning. Det finns också förmåner som utgår på ett sådant sätt att de utvisar stora likheter med sedvanliga rabatter men ändå beskattas. Det är enligt regeringens mening nödvändigt att försöka förbättra regelsystemet ytterligare i detta hänseende. Regeringen har därför för avsikt att tillkalla en särskild utredare som på nytt skall se över reglerna på området. Det anförda innebär att regeringen nu inte är beredd att föreslå några principiella ändringar beträffande personalrabatter o.d. Däremot behöver lagtexten justeras. Den nuvarande konstruktionen med att låta begreppet personalvårds-förmån omfatta även sedvanliga rabatter utan någon uttrycklig begränsning av värdet på rabatterna gör att reglerna i viss mån står i motsatsförhållande till varandra. I 32 § 3 e mom. KL definieras sålunda personalvårdsförmån med bl.a. benämningen "enklare åtgärder av mindre värde". Men genom att det i punkt 3 b av anvisningarna till paragrafen som exempel på personalvårdsförmån anges sedvanliga rabat-ter kan ändå detta slag av förmån i det enskilda fallet komma att uppgå till betydande belopp. Regeringen föreslår därför att man bryter ut sedvanliga rabatter från personalvårdsförmåner och i stället reglerar dem särskilt. Utredningen har också något berört frågan om s.k. korsvisa rabatter. Rabatt som ges av annan än arbetsgivaren skall, för att vara skattefri, utgå från ett arbetsgivaren närstående företag. Vidare skall varorna eller tjänsterna ha ett nära samband med arbetsgivarens verksamhet. 1990/91:159 angavs som exempel på nära samband att olika företag tillverkar de komponenter som slutligen sammanfogas till en slutlig produkt. 1990/91:SkU33) utvidgade dock begreppet och ansåg att nära samband bör anses föreligga även när det är fråga om produkter som är närliggande dem som ingår i arbetsgivarens sortiment. Exempel härpå angavs vara olika typer av bilar eller olika slags hushållsapparater eller sportartiklar som tillverkas av skilda företag inom samma koncern. Så länge man tillåter någon form av skattefria korsvisa rabatter kommer det att uppstå gränsdragningsproblem. De nuvarande bestämmelserna har varit i kraft endast en begränsad tid och någon utvecklad praxis finns ännu inte på området. Det förhandsbesked (se SOU 1993:44 s. 250) som har lämnats angående rabatter antyder dock att nuvarande konstruktion har lett till tolkningsproblem. Det kan därför behövas en mer klargörande lagstiftning för korsvisa rabatter. Önskemål om en översyn av reglerna om korsvisa rabatter har även framkommit i annat sammanhang. Även dessa frågor bör tas upp i det aviserade utredningsarbetet. Från KF har framförts önskemål om ett klargörande av frågan om sedvanliga rabatter kan utbetalas i efterhand utan att de blir skattepliktiga. Frågan om sedvanliga rabatter skall kunna utges i efterhand behandlades av utredningen i delbetänkandet (SOU 1992:57, s.89-90) Beskattning av vissa naturaförmåner m.m. Utredningen uttalade i anledning härav följande. "Rabatten skall således utgå vid inköp av varor och tjänster. Av förarbetena framgår inte om lagstiftaren härmed har åsyftat att rabatten även skall dras av direkt vid betalningen av varan eller tjänsten för att bli skattefri eller om en skattefri rabatt kan erhållas genom en form av återbäring i efterhand. RSV har dock i sina rekommendationer angett att för skattefrihet gäller att den anställde inte får belopp motsvarande rabatten direkt utbetald till sig, exempelvis genom att rabatten räknas fram på basis av gjorda inköp och betalas ut i kontanter. RSV har grundat sina rekommendationer på att det i 32 § 3 e mom. KL anges att till personalvårdsförmåner räknas inte förmån som den anställde får byta mot kontanter. Detta förbud mot utbyte av skattefri förmån mot pengar tar i första hand sikte på förhållandet att en anställd erbjuds en förmån som t.ex. kaffe men, om han inte vill dricka kaffet, kan byta ut förmånen mot motsvarande värde i kontanter. Förhållandena vid ihopsamlade rabatter är inte jämförbara med nämnda fall, eftersom ett avstående från att handla rabatterade varor inte berättigar till rabattutbetalning. Från arbetsgivarens synpunkt finns det naturligtvis, som tidigare redovisats, vissa fördelar med ett system med rabatter i efterhand. Bl.a. kan arbetsgivaren i efterhand kontrollera dels att rabatt ges till behörig person och i sedvanlig omfattning, dels att rabatten avser rabattberättigade varor eller tjänster. Att tillåta att rabatter utbetalas i efterhand kan emellertid också leda till icke önskvärda konsekvenser, såsom att systemet övergår till ett schablonbelopp som utbetalas till samtliga anställda på ett "norma- linköpsvärde". Rabatter i efterhand är dock inte någon ny företeelse. På många håll görs på det sättet att de anställda får sina kvitton signerade vid inköpstillfället och får rabatten utbetald till sig senare, t.ex. vid månadens slut. kan mot bakgrund av lagtexten synas något snävt utformade. Att i lagtext dra en gräns när sedvanliga rabatter kan utbetalas i efterhand och när de inte kan det är dock i det närmaste ogörligt, eftersom förhållandena kan var vitt skilda från fall till fall. Det bör därför ankomma på rättspraxis att avgöra om och när ett sådant förfarande kan anses tillåtet för att rabatten ändå skall anses som personalvårdsförmån." Regeringen delar utredningens bedömning att det bör ankomma på rättspraxis att avgöra om och när ett sådant förfarande kan anses tillåtet för att rabatten ändå skall anses som skattefri sedvanlig rabatt. Någon ändring i lagtexten föreslås alltså inte. har i sitt remissyttrande hemställt att ränte-förmånliga lån för bankanställda och anställda inom finansiella företag skall hänföras till gruppen sedvanliga rabatter som är skattefria. I prop.1992/93:127, som låg till grund för de nya värderingsregler för för-månliga lån som gäller, berördes denna fråga. I propositionen uttala-des inledningsvis att denna typ av förmån, bl.a. med hänsyn till att den kan ha ett betydande värde, inte bör hänföras till kategorin skattefria personalvårdsförmåner. Det finns inte anledning att nu ändra uppfattning i frågan. har också framfört önskemål om ändrade värde-ringsregler. Nuvarande värderingsregler trädde i kraft så sent som . Regeringen är inte beredd att redan nu ompröva gällande bestämmelser i detta avseende. Utredningen har vidare tagit upp en annan fråga, nämligen vem som bör betala arbetsgivaravgifter för skattepliktiga rabatter när utgivaren av rabatten är någon annan än den för vilken arbetet utförts. Nuvarande ordning innebär i princip att utgivaren av rabatten skall betala arbetsgivaravgifterna, om rabatten är att anse som ersättning för arbete. Det har från näringslivet ifrågasatts om detta är en rimlig ordning. Utred-ningen har angett att den inte haft möjlighet att inom tidsramen för sitt arbete göra den översyn av reglerna som är erforderlig för att avgöra om en ändring behövs och har därför inte presenterat något förslag till ändring i denna del. Det är här fråga om regler på ett komplicerat område och en eventuell ändring kräver en noggrann översyn av berörda regler. Med hänsyn härtill anser regeringen inte det möjligt att nu föreslå någon ändring i bestämmelserna. En annan fråga som utredningen också har behandlat är frågan om det * ur förenklingssynpunkt * finns anledning att införa något skattefritt intäktsbelopp i inkomstslaget tjänst, dvs. en skattefri gräns för ersättning oavsett om den utgår i pengar eller annat och för det andra om det finns anledning att införa belopps- gränser när det gäller vissa särskilda intäkter såsom för naturaförmåner. Frågan har delvis berörts i det föregående (avsnitt 4.8). Vidare har utredningen också övervägt om det bör införas beloppsgränser när det gäller vissa kostnadsersättningar vid tillfälliga arbeten m.m. och då i första hand när det gäller arbetsgivarens/upp-dragsgivarens skyldighet att göra preliminärskatteav- drag, betala arbets-givaravgifter samt lämna kontrolluppgift. Utredningen har dock inte funnit skäl att införa någon generell gräns för skattefria intäkter eller någon annan beloppsgräns. Införandet av beloppsgränser motiveras i regel av förenklingsskäl. Man skall dock hålla i minnet att frigränser inte innebär så stora förenklingseffekter som man i förstone kan tro. Bl.a. måste såväl den skattskyldige som arbetsgivaren normalt ändå hålla reda på alla intäkter för att kunna kontrollera om beloppsgränsen överskrids. Motsvarande gäller i princip också vid beloppsgränser på avdragssidan. Alla skattepliktiga intäkter är, med några få undantag (t.ex. tävlingsvinst), skattepliktiga från första kronan. års skattereform fanns en beloppsgräns (600-kronorsregeln) som inte omfattade alla slags intäkter utan avsåg en begränsad intäktsgrupp, nämligen skattepliktiga förmåner som hade utgått i annat än pengar och som inte var ett direkt vederlag för utfört arbete. Trots den begränsade utformningen kom stadgandet att innebära att 600-kronors- regeln fungerade som ett bottenbelopp för förmåner. Skattefrihet för vissa slag av förmåner leder till att skattelagstiftningen inte blir neutral, eftersom det är förmånligare för såväl arbetstagaren som arbetsgivaren att ta ut ersättning i form av skattefri förmån än som kontant lön. Det var just kraven på en neutral skattelagstiftning som ledde till att 600-kronorsregeln avskaffades. Detta talar mot ett återinförande av en liknande beloppsgräns, särskilt som 600-kronorsregeln avskaffades så sent som vid taxering. Om en beloppsgräns inte skall medföra bristande neutralitet mellan lön och olika slags förmåner måste den alltså gälla alla intäkter. Men att införa någon generell skattefrihet för intäkter om de från en och samma arbetsgivare/upp- dragsgivare understiger ett visst belopp, t.ex. 500 eller skulle medföra ett betydande bortfall av skatteintäkter och leda till att skattskyldiga med flera arbetsgivare/uppdragsgivare gynnas framför andra med endast en arbetsgivare/uppdragsgivare.