prop · GH03210 · 1994-01-01 00:00:00 — Ett stort antal samverkansprojekt på federationsnivå inom lantbruskooperationen riskerar att behöva avvecklas eller ändras till förfång för bönderna, för svensk export och i slutänden även för konsumenterna. Föreningarnas möjlighet att agera på marknaden i enlighet med sina syften beskärs av förslaget. Den av LRF påtalade konflikten mellan konkurrenslagen och föreningslagen har arbetsgruppen inte analyserat och än mindre löst. Den ekonomiska föreningen som företagsform måste respekteras konkurrensrättsligt och därmed ges samma möjligheter att agera på marknaden som andra företags- former. Det kan inte ligga i samhällets intresse att direkt motverka en företagsform på marknaden när intresset snarare bör vara att stimulera mångfald. Den grundsyn som präglar arbetsgruppens förslag kan inte accepteras. Förslaget uppfyller inte lantbrukskooperationens krav på att den ekonomiska föreningen respekteras som företagsform. Det är diskriminerande att statsmakterna lägger sig i företagsinterna frågor i en ekonomisk förening när samma frågor eller företeelser i ett aktiebolag inte blir föremål för statsmakternas ingripanden. LRF erinrar om att det finns tusentals ekonomiska föreningar utanför lantbruks- kooperationen som inte omfattas av de föreslagna undantagsbestämmelserna. Hur beaktas de föreningsrättsliga aspekterna i dessa fall vid konkurrensverkets prövning? Experter i arbetsgruppen utreder f n förhållandet mellan konkur- renslagen och föreningslagen men deras resultat har inte tillåtits påverka för- slaget. Remissinstanserna har således ej tillgång till denna analys. LRF finner detta anmärkningsvärt. Utgångspunkten måste vara att konkurrenslagen skall respektera företagsformen ekonomisk förening sådan den kommer till uttryck i föreningslagen. Detta innebär att de specifika förutsättningarna för företagsformen måste beaktas. Ar- betsgruppens förslag grundas dock på en kartellfixering i synen på företaget ekonomisk förening som det av andra skäl bedömts nödvändigt att ge undantag. Tvingande regler i föreningslagen, som t ex deltagandekravet och öppen- hetsprincipen, beaktas ej vid denna kartellklassificering. Det krävs undantag för sådant som föreningslagen förutsätter. Härigenom förnekas företagsformen ekonomisk förening. Detta är inte likställighet/likaberättigande av företagsfor- men gentemot andra företagsformer. Det är diskriminering. En utgångspunkt för undantagsregler i konkurrenslagen på lantbruksområdet måste vidare vara den verklighet i form av differentierade föreningslösningar/- samverkan som på grund av marknadsmässiga och branschspecifika förutsättningar finns inom lantbrukskooperationen. : Föreningsrörelsen Lantbrukets ekonomiska föreningsrörelse har gamla anor i . De första föreningarna började sin verksamhet vid mitten av 1800 talet och strax fanns flertalet av de riksorganisationer etablerade, som fortfarande fungerar som sammanhållande enheter för dagens primärföreningar. Verksamheten är följaktligen väl beprövad. Den har varit till stor nytta, inte bara för utvecklingen inom lantbruket, utan också för folkhushållningen. Det senare kanske allra mest påtagligt under . För dagens företagare inom lantbruk, trädgårdsnäring och skog har den ekonomiska föreningsrörelsen fortfarande stor betydelse. I ändringsförslagets punkt 6 anges grunden för en ekonomisk förening. Redovis- ningen är dock ofullständig och något missvisande genom att det kanske vikti- gaste kriteriet för den enskilde medlemmen utelämnats, nämligen: "lika pris för lika prestation". Få yrken kräver kunskaper inom så många områden som lantbruket. Bland de många ansvarsområdena har flertalet utövare valt att ägna sig åt produktion och verksamhet inom det egna företaget och att lita på tryggheten i att den ekono- miska föreningen presenterar bästa möjliga avräkningspris - utan ständiga förhandlingar. Detta är det kanske viktigaste skälet till att han väljer att vara föreningsmedlem. Som sådan väljer han representanter till fullmäktige och styrelse och kan härigenom påverka företagets inriktning och policy. En ekonomisk förening i har följande tänkvärda devis som riktpunkt "lantmän ska alltid vara medlemmarnas bästa affärspartner". Det ger vad man brukar kalla medlemsnytta och kan uppfyllas, inte i första hand genom höga konsumentpriser, utan genom rationell hantering och minimering av mellanledets andel. Det senare f.ö. också en väsentlig del i den kooperativa modellen. De rekommendationer till nya system för föreningarnas affärsverksamhet som fram- förs i kommentarerna på sid 64 får väl anses ligga något vid sidan om uppdraget för lagrådsremissen. Det finns de facto olika system, som passar in i olika situationer, men mycket stora negativa effekter kommer att uppstå, om myndig- hetsingripanden ska sabotera ett väl etablerat system. Man kan bara hoppas, att det inte är drömmen om som hägrar - den modellen duger inte ! : Både konsument- och lantbrukskooperationen spelar en viktig roll om svaga konsument- och producent intressen. Det är därför viktigt att samhället inte förhindrar kooperativ samverkan. 5 Europeiska Unionen och tillämpningen av konkurrensregler på jordbruksområdet i andra länder 5.1 EG:s konkurrensreglers tillämpning på jordbruksområdet RRV: En målsättning med jordbrukspolitiken är att , vid ett inträde i EU, skall ha en stark och konkurrenskraftig jordbruksnäring och livsmedelsindustri. En utgångspunkt för RRV är att företagens effektivitet i första hand främjas genom konkurrens. RRV konstaterar att de lantbrukskooperativa primärföreningarna på många områden och sammantaget på den svenska marknaden har en dominernade ställning och att de inte konkurrerar inbördes. Många av föreningarna har också verkat utan nämnvärd yttre konkurrens på den svenska marknaden. Det kan ifrågasättas om de är tillräckligt effektiva för att klara konkurrensen efter ett inträde i EU. RRV har till uppgift att verka för att de regler samhället uppställer effektivt bidrager till sina syften. RRV utgår från kravet på att livsmedelsindustrin skall vara stark och konkurrenskraftig vid EU-inträdet. Intern konkurrens mellan primärföreningarna ger enligt RRVs mening bäst resultat för konsumenterna och för de svenska bönderna. Från ett samhällsekonomiskt perspektiv är det frågan om att vid EU-inträdet bör ha kvar de jordbruk som av naturens förutsättningar eller av annat skäl är särskilt effektiva samt ha kvar de anläggningar som är anpassade till dessa effektiva jordbruks behov. RRV vill påminna om att EUs regler (EEG nr 26/62) om undantag för avtal mellan jordbrukare ingår utgår från att sådana avtal "heller inte får medföra att konkurrensen elimineras eller att något av de jordbrukspolitiska målen äventy- ra". Bland de sistnämnda målen ingår också kravet på rimliga livsmedelspriser för konsumenterna. SLIM: Den gemensamma konkurrenspolitiken gäller även för aktörerna på jord- brukets område i EU. Den gemensamma jordbruksprisregleringen är dock en kon- kurrensbegränsande åtgärd för en hel näringsgren. För att uppnå målen för den gemensamma jordbrukspolitiken fastställer nämligen gemensamma institutionella baspriser på jordbrukets område, gränsskydd, vissa produk- tionskvoter och exportstöd. Dessa regleringsåtgärder utgör i första hand restriktioner för jordbrukets omfattning i EU. Marknadspriserna i EU på jordbrukets område skapas av konkurrensen mellan de olika aktörerna på de olika marknaderna. EU kan ingripa med intervention endast om marknadspriserna underskrider fastställda minimipriser. I övrigt råder fri prisbildning mellan aktörerna på marknaden som den gemensamma konkurrenspo- litiken förutsätter. LRF: Klausulen i EU-förordningen 26/62 att samverkan inte får innebära för- pliktelse att tillämpa ett fastställt pris avser inte förbud t ex mot att en "primärförening" sätter "gemensamma försäljningspriser" på produkter som föreningen förädlat efter köp från medlemmarna. Men även andra fall i en "primärförenings" prissättning mot marknaden omfattas av undantaget. Vad förbudet tar sikte på framgår av en rättsutredning som några ledande tyska konkurrensrättsspecialister (m fl) gjorde för danska lantbruksorganisationer. Där sägs bl a: "auch im ist die Preisfestlegung verboten, die die Teilnahmer an der Vereinbarung bzw die durch die Beschlüsse gebundenen Wett- bewerber daran hindert, ihre Preise selbst festzulegen." Slutsatsen är att på jordbruks- och trädgårdsområdet avviker från den inställning till prissättning mot marknaden i en ekonomisk förening, som ligger till grund för arbetsgruppens förslag. LRF vill understryka hur hanterar hithörande frågor. Tillämp- ningen av 26/62 sköts av DG VI enligt jordbrukspolitiska grunder. Endast om DG VI överlämnar ärendet till DG IV sker en konkurrensrättslig bedömning. EU-för- ordning 26/62 innehåller procedurregler för att garantera att de jord- brukspolitiska intressena tillgodoses. LRF har inte, trots förfrågningar utomlands, kunnat finna några andra EU-länder där den nationella konkurrenslagen innebär att primärföreningars fastställande av sina försäljningspriser är förbjudet som grundprincip. Mot angiven bakgrund är arbetsgruppens förslag i denna del inte jordbrukspoli- tiskt/skogsbrukspolitiskt motiverat. Tvärtom hämmas härigenom det svenska lantbrukets konkurrensläge visavi i övrigt. Vad gäller EU (EG) sägs att det inte går att bedöma om förslaget medför onödiga begränsningar i förhållande till för företagen. Denna fråga måste, sägs det, bli föremål för vidare överväganden. Vem skall göra detta och när? Situationen är ju den att statsmakterna redan nu måste se till att primärföreningarna inte hindras i sin verksamhet. En rent jordbrukspolitisk bedömning måste här leda till att sådana misstag inte tillåts ske. : De föreslagna lagparagraferna avviker på centrala punkter från motsvarande bestämmelser i utlandet, inklusive EU-länderna och de främsta konkurrentländerna. Förvisso kan regelverket ändras vid ett svenskt EU-inträde, men eftersom det krävs tid för näringslivets anpassning, är förut- seende och framförhållning nödvändigt. vid är det inte ovanligt att viktiga branscher - sannolikt delvis som resultat av lobbyverksamhet - lyckats uppnå mer eller mindre vittgående undantag från den generella konkurrenslagstiftningens förbudsregler. är ett tydligt exempel på detta. Bland i sådant sammanhang aktuella branscher märks, förutom agrarnäringarna, ofta transporter av olika slag samt bank- och försäkringsverksamhet. 6 Lantbrukskooperationen och verksamheten inom jordbruks-, trädgårds- och skogsnäringen : Förbundet har varit i nära kontakt med de frågor som berör konkurrensfrågorna på jordbrukets område. har både medlemsföretag inom liksom självt haft anledning hävda behovet av konkurrensneutralitet inom köttsektorn, som ett oeftergivligt krav för att inte de utanför jordbrukskooperationen stående före- tagen skulle få svårigheter i sin verksamhet. Mot denna bakgrund har vi med stort intresse tagit del av den föreslagna lagstiftningen. Våra kommentarer an- sluter sig i sin helhet till erfarenheter från slakt och köttförädling. har producenter av slaktdjur organiserat sig i ekonomiska föreningar, s.k. slakteriföreningar. Från att från början ha varit små, lokala sammanslutningar har de utvecklats till mycket stora företag. Antalet har dramatiskt minskat, och de stora föreningarnas ekonomiska makt har i motsvarande grad ökat gentemot både producenter och konsumenter. finns i det första ledet, slaktledet, konkurrens från privatägda slakterier. Dessa grundar sin verksamhet på samma uppsamling och förädling som de kooperativa slakteriföreningarna, och det innebär att de enskilda producenterna av slaktdjur har en konkret valmöjlighet. Att garantera denna valfrihet, som i sig utgör överlevnadsvillkoret för en privatägd slakteriindustri, är därför av grundläggande betydelse för en sund utveckling inom slakterisektorn. Till gruppen konsumenter av råvara hör i detta fall även de vidareförädlare, framför allt privatägda styckningsföretag, men även charkuteriföretag, som driver sin verksamhet med från primärföreningarna inköpt råvara. Enligt våra beräkningar får t.ex. de privata styckningsföretagen sin råvara med c:a hälften från den kooperativa sektorn och hälften från de privata slakteriföretagen. Den privatägda styckningsindustrin är därför mycket sårbar om råvaruleveranserna skulle styras bort från dem av olika skäl. Deras möjligheter att utvecklas till livskraftiga företag kräver regler för konkurrensneutralitet. LRF: Arbetsgruppen har uppenbarligen utgått från ett mycket snävt perspektiv. Någon analys av de praktiska konsekvenserna for enskilda skogsbrukares samver- kansmöjligheter och/eller konsekvenserna för t ex virkesmarknadens funktion har inte gjorts. Vissa brister i bakgrundsmaterialet är av sådant slag att de är oförsvarliga. Som exempel kan nämnas avsnitt "10.6 Skogsägareföreningarna", som uppenbarligen är ett försök att presentera aktörerna och relationerna på den svenska virkesmarknaden. Av någon outgrundlig anledning har arbetsgruppen stannat vid att, utöver en kort och allmänt hållen beskrivning av skogsägareföreningarna, mycket summariskt presentera de s k köpsågverken. Här saknas varje beskrivning av massavedsmarknaden och de stora skogsbolagens roll på virkesmarknaden i stort. Måhända är det hl a denna grunda "analys" av marknaden som misslett arbetsgruppen i dess förslag till inskränkningar i föreningarnas rätt att utforma verksamheten på ett för medlemmarna effektivt sätt. För skogsägareföreningarna är det särskilt viktigt att föreningarna tillåts agera inom de ramar som föreningslagen anger. Detta kan bl a belysas av redovis- ningen på i promemorian om att skogsägareföreningarna andel av den totala skog- sarealen är . De stora skogsbolagen har av den samlade arealen. Det finns alltså starka aktörer vid sidan av skogsägareföreningarna. Mo och (MoDo): Som svensk skogsindustri berörs MoDo i hög grad av förslagets bestämmelser beträffande skogsägarföreningarna. MoDo beklagar att en för svensk ekonomi och industri mycket betydelsefull fråga behandlas med en brådska som varken tillåter en ordentlig faktainsamling eller en tillfredsställande möjlighet att tolka och analysera förslaget. I promemorian ges en bild av skogsägarföreningarna. Denna bild är inte komplett. Det återstår åtta regionala skogsägarföreningar som tillsammans täcker hela yta. Fusioneringen mellan olika föreningar torde inte vara avslutad. Det innebär att de föreningar som blir kvar blir större och mäktigare. Skogsägarföreningar är å ena sidan producentkooperativa organ med huvuduppgift att med bästa ekonomiska resultat för sina medlemmar utbjuda och sälja skogsäga- rens produkt. är skogsägarföreningarna en stor ägare av skogsindustrier genom hel- eller delägda cellulosaindustrier och sågverk. Skog- sägarföreningarna utgör en mycket stark affärs- och förhandlingspart över hela den svenska virkesmarknaden. Föreningarna kan med något undantag beskrivas som stora och kraftfulla företagskonstellationer. I promemorian anges att skogsägarrörelsens andel av landets skogsareal motsvarar och knappt hälften av privatbrukets areal. Dessa uppgifter är korrekta men kanske mindre betydelsefulla vid övervägande av en ny konkur- renslag. Den här relevanta marknaden, marknaden för industrivirke, utgör all från skog- sägare utbjuden virkesråvara lämpad för framställning av massa, papper och sågade trävaror. Skogsbolagen i äger av den svenska skogsarealen (före Domäns partiella privatisering). Det virke som faller från bolagsskogarna utgör råvarubas för den egna industrin. Sådan råvara är endast i ringa del föremål för någon handel och kan därför ej hänföras till någon virkes- marknad. Den relevanta geografiska marknaden kan bestämmas till ett antal regioner eller till att avse hela landet. I två ärenden som är föremål för prövning, Industriskog respektive Sydved, har visats att skogsägarföreningars marknadsandel är be- tydande och ofta överstiger . Andelen varierar beroende på hur den relevanta geografiska marknaden för industrivirke fastställs. Skogsägarföreningarna har positivt bidragit till skogsnäringens utveckling i . Föreningarna verkar naturligt för att maximera de enskilda skogsägarnas intressen, bl a genom sa höga virkespriser som möjligt. Genom fusioner och egen styrka har föreningarna blivit kraftfulla och viktiga aktörer på hela den svenska virkesmarknaden och prisledare för det privata virkesutbudet. (): Bolaget vill fästa Näringsdepartemen- tets uppmärksamhet på att skogsägareföreningarna ej är några små lokala föreningar utan utgörs av åtta betydande regionala ekonomiska föreningar med i många fall mycket stark marknadsställning. Redan det faktum att dessa föreningar blir föremål för gynnsammare särlagstiftning, vilken ej kommer andra intressenter på virkesmarknaden till del, stärker ytterligare föreningarnas marknadsställning. Den svenska skogsindustrin är en av viktigaste basnäringar och utgör en hörnsten i svensk ekonomi. Skogsindustrin svarar för av totala exportvärde, vilket motsvarar . Handelsbalansöverskottet för skogsindustriprodukter uppgår till och intar därmed en särställning när det gäller valutaintäkter för landet. Skogsindustrin svarar för av de industrisysselsatta och av den svenska industrins förädlingsvälde. Av av skogsprodukter exporteras merparten till EU, vilket gör svensk skogsindustri till världens tredje största exportör av såväl massa och papper som sågade trävaror. Det starka exportberoendet har medfört att den svenska skogsindustrin arbetar på en ytterst konkurrensutsatt världsmarknad och därför alltid måste anpassa sig till marknadens krav. Avsättning liksom prissättning av svenska skogsindustriprodukter blir därigenom starkt beroende av internationella konjunkturer, valutarörelser och utländska konkurrenters kost- nadssituation. Skogsindustrin blir allt mer internationell med hårdnande konkurrens. Konkur- renskraften har därigenom blivit allt viktigare för framgången hos varje skogsindustriföretag. Effektivitet i skogsindustrins samtliga led är en absolut nödvändighet. Detta har blivit än mer påtagligt till följd av den långvariga lågkonjunkturen som förorsakat svensk skogsindustri stora förluster. Hela skogsindustrin lider av en global överkapacitet som kommer att pressa priser och lönsamhet. Den hårdnande konkurrensen har tvingat fram omfattande strukturomvandlingar med kraftigt ökad produktionskapacitet per bruk, som små enheter lagt ned. Strukturomvandlingen har också sin grund i ökade miljökrav, men även i en naturlig anpassning till marknadens efterfrågan på nya produkter. Som exportindustri måste de svenska skogsbolagen anpassa sig till de villkor som gäller på den internationella marknaden. Detta gäller även prissätt- ningen på råvaror. Skogsbolagens betalningsförmåga bestäms sålunda ytterst av världsmarknadspriset på deras skogsprodukter, eftersom av produktionen exporteras. Trots detta har virkespriserna i tillhört de högsta i världen och har utgjort, i ett internationellt perspektiv, ett hot mot skogsindustrin och dess konkurrenskraft. Och även om prisnivån dämpats något är den fortfarande hög jämfört med förhållandena hos våra konkurrenter. Orsaken till de höga virkespriserna är att den svenska virkesmarknaden, i ett internationellt perspektiv, är utomordentligt fri och marknadsorienterad med en hög ersättningsnivå till skogsägaren. Inköpssamverkan mellan skogsbolagen samverkar STORA, MoDo och inom , som har sin huvudsakliga verksamhet i . Motsvarande samarbete sker även i inom som ägs av , MoDo och . Målsättningen med samarbetet är att genom Industriskog respektive Sydved sam- ordna virkesanskaffningens alla led såsom inköp, avverkning, transport och lagerhållning och att därigenom på ett effektivt och rationellt sätt tillgodose det samlade köpvirkesbehovet för bolagens industrier i verksamhetsområde. Genom samarbetet uppnås mycket betydande kostnadsbesparingar och samordnings- vinster som en långsiktig tillgång till råvara, god skogsvård och god skogshushållning gynnas. Samarbetet medverkar också till balanserade relationer med andra intressenter på virkesmarknaden och främjar därigenom en stabil och aktiv virkesmarknad till gagn för såväl skogsindustrin i stort som den enskilde skogsägaren. En aktiv och stabil virkesmarknad som säkrar tillförseln av virkesråvara till industrin är också en grundförutsättning för dess fortbestånd och för att svensk skogsindustri skall kunna bibehålla sin konkurrenskraft. Samverkan inom Industriskog respektive Sydved är anmäld till för erhållande av ickeingripandebesked alternativt undantag. Den svenska virkesråvaran De skogsarealer som i bildar basen för handeln med virkesråvara ägs till av enskilda privata skogsägare som svarar för av avverkningarna av industrivirke. Staten, kommuner, stift m fl äger av den svenska skogs- marksarealen och svarar för av avverkningarna av industrivirke. Skogs- bolagen äger av den svenska skogsmarksarealen. Bolagsskogarna är dock i ringa del involverade i handeln med virkesråvara då de i huvudsak utgör råvarubas för egen skogsindustri. av av verkningarna av industrivirke kommer från bolagsskogarna. De svenska skogsbolagen är ytterst beroende av en väl fungerande virkesmarknad enär bolagen till stor del är beroende av råvaruleveranser som ej täcks av egna skogar. För STORA motsvarar detta av dess virkesbehov. Skogsägareföreningar Enligt lämnat förslag till ny särlagstiftning skall de svenska skogsägareföre- ningarna omfattas av förslaget. De i verksamma skogsägareföreningarna har ett nära samarbete och samord- nar sig dessutom med övriga skogsägareföreningar i genom Skogs- ägareföreningars , som i sin tur är en del av . Skogsägareföreningarna har tillsammans ca 87.000 medlemmar, vilka äger av de privata skogsägarnas skogsareal. finns åtta regionala skogsägareföreningar, som svarar för av de totala avverkningarna av industrivirke. Skogsägare föreningar av karaktären , Mellanskog och Mälarskog är inte enbart att betrakta som primära ekonomiska föreningar. De är i mycket hög grad att betrakta som stora och i vissa avseenden marknads- och prisledande skogsindustriföretag. De har betydande egen och delägd skogsindustri med stor råvaruförbrukning som skall tillgodoses genom föreningens virkesanskaffning. Den egna eller närstående skogsindustrins råvaruförsörjning är ett viktigt primärt mål för föreningens virkesköp. Skogsägareföreningarna har sålunda två roller. Skogsägareföreningarna är dels i första ledet ett producentkooperativt organ med huvuduppgift att på bästa ekono- miska sätt marknadsföra och avyttra skogsägarnas produkter, dels i efterföljande led en betydande skogsindustriägare genom hel- eller delägarskap i sågverk och cellulosaindustrier. Skogsägareföreningarna utgör därmed en mycket stark och betydelsefull affärs- och förhandlingspart på marknaden medan de i andra situationer är konkurrenter till övrig skogsindustri. Bland skogsägareföreningarna intar en särställning med sina 29.000 medlemmar. Man är därmed landets största skogsägareförening. Södras totala virkesfångst uppgår till närmare fub. Södras omsättning uppgår till mer än . Detta kan jämföras med Sydved som i princip är verksam inom samma geografiska område som Södra, och som omsätter ca och har en virkesvolym om fub. Av det virke som utbjuds av "småskogsbruket" inom Södras verksamhetsområde köper Södra medan motsvarande siffra för Sydved är . Fördelningen mellan Södra och Sydved avseende den virkesråvara som utbjuds av "storskogsbruket" utgör även den respektive . Inom Industriskogs verksamhetsområde återfinns skogsägareföreningarna Mellanskog och Mälarskog. Av det virke som utbjuds av "småskogsbruket" inköper dessa skogs- ägareföreningar medan Industriskog endast köper . Industriskogs andel av det virke som utbjuds av storskogsbruket uppgår också till . Av ovanstående följer att skogsägareföreningarna, särskilt Södra, är mycket starka förhandlingsparter och viktiga konkurrenter på virkesmarknaden.