prop · GH03210 · 1994-01-01 00:00:00 — Sammanfattningsvis uttrycks detta så att skogen, som en nationell tillgång, skall skötas så att den uthålligt ger en god avkastning som den biologiska mångfalden behålls. I enlighet med detta har ändringar gjorts i skogsvårdslagen (1979:429) så att miljöfrågornas växande betydelse markeras genom en skärpning av de bestämmelser som rör hänsynen till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Ändringarna i lagen innebär även en betydande avreglering och därmed en ökad frihet för skogsägarna. Bland annat minskas det statliga ekonomiska stödet kraftigt och den översiktliga skogsinventeringen upphör. 5 Den svenska konkurrensrätten Konkurrenslagen (1982:729), som gällde från och ersattes av konkurrenslagen (1993:20), hade till ändamål att främja en från allmän synpunkt önskvärd konkurrens inom näringslivet genom åtgärder mot skadliga konkurrens- begränsningar. Lagen byggde, liksom dess föregångare konkurrensbegränsningslagen (1953:605), i huvudsak på den s.k. missbruksprincipen. Detta innebar att lagen medgav ingripande mot ett företag när det konstaterades att företaget i ett enskilt fall framkallade en konkurrensbegränsning som hade skadlig verkan. Syftet med ingripandet var att för framtiden undanröja en sådan skadlig verkan. Begreppet skadlig verkan innebar att ett ingripande enligt konkurrenslagen förutsatte att konkurrensbegränsningen var kvalificerad på visst sätt. Uttrycket konkurrensbe- gränsning i lagen hade en mycket vid innebörd. Det ansågs i princip omfatta varje förhållande som innebar eller hade till följd att konkurrensen inte var fullkomligt fri och ohämmad. Formerna för ingripande enligt konkurrenslagen var förbud att i fortsättningen tillämpa ett visst konkurrensbegränsande förfarande eller åläggande för framtiden att vidta en viss åtgärd. Förbud eller åläggande kunde förenas med vite. Konkurrenslagen var tillämplig på all typ av näringsverksamhet. Tillämpningsområdet begränsades emellertid i realiteten genom särregleringar som uttryckte samhällets syn på hur verksamheten borde bedrivas på vissa områden (prop. 1981/82:165, s. 185 f.). Lagtekniskt ansågs detta framgå av det i generalklausulen uppställda kravet för ingripanden att en konkurrensbegränsning skulle medföra en från allmän synpunkt skadlig verkan. Genom den interna pris- och marknadsreglering som fram till gällde på jordbrukets område, och som förutom primärledet även omfattade viss insamling och förädling, var motsvarande delar inom jordbrukssektorn undantagna från konkurrenslagens tillämpningsområde. 5.2 Särskilda konkurrensregler på jordbruksområdet I samband med omläggningen av livsmedelspolitiken och därmed en successiv avveckling av den interna marknadsregleringen infördes lagen (1991:921) om förbud mot konkurrensbegränsning i fråga om jordbruksprodukter. Lagen upphörde att gälla i samband med att den nu gällande konkurrenslagen trädde i kraft . I propositionen med förslag till lagen (prop. 1990/91:147, bet. 1990/91:NU33, rskr. 1990/91:366) angavs att omläggningen av livsmedelspolitiken var mycket genomgripande och på ett avgörande sätt ändrade förutsättningarna för näringen. Det statliga interna regleringssystemet hade inneburit och i vissa fall förutsatt en långtgående samverkan i den lantbrukskooperativa föreningsrörelsen. När det statliga interna regelsystemet upphörde skulle flera av de konkreta uppgifter som skötts av föreningsrörelsen falla bort. Eftersom gränsskyddet behölls för vissa jordbruksprodukter ökade betydelsen av väl fungerande hem- mamarknader. För att säkerställa att företag inte i en eller annan form tog över vissa delar av den interna marknadsregleringen och administrerade den i egen regi borde enligt propositionen och riksdagsbehandlingen i Jordbruks- och Näringsutskotten i lag anges vilka spelregler som skall gälla för marknadens aktörer. Det konstaterades att avregleringen på livsmedelsområdet visserligen innebar att det efter skulle finnas större utrymme för ingripanden mot konkurrensbegränsningar på området med stöd av generalklausulen i 2 konkurrenslagen. De former av samverkan som den föreslagna lagen tog sikte på bedömdes emellertid vara av den karaktären att de generellt fick anses ha skadlig verkan och en prövning från fall till fall enligt missbruksprincipen bedömdes därmed mindre lämplig. Lagen hade därför formen av straffsanktionerade förbud mot vissa typer av samverkan. Från förbuden gällde vissa undantag. Lagen innebar förbud mot sådan samverkan mellan näringsidkare i samma led som innebär - att inköp av varor inom landet eller efterföljande produktion eller försäljning delas upp i kvoter, i geografiska områden eller i kundkretsar, - att produktionen eller utbudet av varor inom landet begränsas på annat sätt, eller - att underskott vid försäljning av jordbruksprodukter på export finansieras gemensamt. Förbuden gällde för näringsidkare som omfattats av den tidigare gällande jordbruksregleringen, dvs. sådana vars verksamhet avsåg 1. köp av jordbruksprodukter från jordbrukare eller andra råvaruproducenter, eller 2. bearbetning eller förädling i något efterföljande produktionsled av sådana produkter. Det bedömdes inte nödvändigt eller önskvärt att sådan samverkan som förekommer i verksamheten inom en ekonomisk förening bestående av enbart jordbrukare eller andra råvaruproducenter skulle omfattas av lagstiftningen. Ett undantag för sådan samverkan infördes därför i lagen. Undantaget gällde även om föreningen hade vissa inte längre aktiva jordbrukare som medlemmar. Undantag från förbudet gällde också för sådana förfaranden som bara i begränsad utsträckning kunde påverka konkurrensen på den marknad det var fråga om i varje särskilt fall. Som tumregel angavs att konkurrensen kunde anses påverkad endast i begränsad utsträckning, om aktuell samverkan nådde en omfattning som påverkade av den relevanta marknaden. Dispens från förbudet kunde också meddelas av . I enlighet med vad uttalade i samband med omläggningen av livsmedelspolitiken skulle samverkan i säljbolag för att hantera säsongs- variationer och tillfälliga mindre exportkvantiteter inte förhindras (1989/90:JoU25 s. 97). Sådan samverkan fick emellertid inte strida mot konkurrenslagstiftningen och konkurrensmyndigheterna förutsattes följa utvecklingen och ingripa om samarbetet innebar att producenterna på nationell nivå kollektivt bar förluster vid export. En ny konkurrenslag (1993:20) trädde i kraft . De materiella konkurrensreglerna i lagen har utformats efter förebild från EG:s och konkurrensregler. Lagen har till ändamål att undanröja och motverka hinder för en effektiv konkurrens i fråga om produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter. I lagen avses med företag en fysisk eller juridisk person som driver verksamhet av ekonomisk eller kommersiell natur. Lagen innehåller två principiella förbud. Enligt 6 är avtal mellan företag förbjudna om de har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den svenska marknaden på ett märkbart sätt eller om de ger ett sådant resultat. Detta gäller t.ex. sådana avtal som innebär att - inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller indirekt fastställs, - produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar begränsas eller kontrolleras, - marknader eller inköpskällor delas upp. Förbudet mot samverkan omfattar inte samverkan av mindre betydelse. Detta markeras genom uttrycket att konkurrensen skall begränsas på ett märkbart sätt. I propositionen 1992/93:56 anges att samarbete mellan mindre eller medelstora företag där avtalsprodukterna, eller produkter som av konsumenterna uppfattas som likvärdiga och som tillverkas eller säljs av avtalsparterna, omfattar en mindre del av den relevanta marknaden - - normalt torde sakna betydelse för konkurrensen. Är det enbart fråga om mycket små företag med en årsomsättning torde marknadsandelen kunna vara något högre än utan att samarbetet faller under förbudet. har i sitt allmänna råd (KKVFS 1993:2) om avtal av mindre betydelse (bagatellavtal) som inte omfattas av 6 konkurrenslagen (1993:20) närmare utvecklat hur begreppet märkbart sätt bör tolkas. Enligt det allmänna rådet påverkas konkurrensen inte på ett märkbart sätt om avtalsparternas marknadsandel inte överstiger och årsomsättningen för var och en av dessa inte överstiger . När det gäller samarbete i vilket endast företag med en årsomsättning som inte överstiger deltar kan marknadsandelen uppgå till utan att konkurrensen anses påverkas på ett märkbart sätt. Enligt 7 är avtal eller avtalsvillkor som är förbjudna enligt 6 ogiltiga. får i det särskilda fallet i enlighet med 8 besluta om undantag från förbudet i 6 för ett avtal som bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande och som tillförsäkrar konsumenterna en skälig andel av den vinst som därigenom uppnås. Ytterligare förutsättningar för undantag är att avtalet bara ålägger de berörda företagen nödvändiga begränsningar och att avtalet inte ger företagen möjlighet att sätta konkurrensen ur spel för en väsentlig del av nyttigheterna i fråga. Undantag från förbudet i 6 kan av regeringen enligt 17 ges för grupper av avtal som uppfyller förutsättningarna i 8 (gruppundantag). Regeringen har i förordningar med förordningsmotiv (Regeringens förordningsmotiv 1993:1) beslutat om gruppundantag för nio olika kategorier av avtal. Det gäller - ensamåterförsäljaravtal (1993:72), - exklusiva inköpsavtal (1993:73), - försäljnings- och serviceavtal för motorfordon (1993:74), - specialiseringsavtal (1993:75), - forsknings- och utvecklingsavtal (1993:76), - patentlicensavtal (1993:77), - know-how-licensavtal (1993:78), - franchiseavtal (1993:79) och - kedjor i detaljhandeln (1993:80). Bestämmelsen i 8 om undantag är i huvudsak inriktad på samverkan mellan mindre och medelstora företag som stärker deras konkurrenskraft mot större företag på marknaden. Normalt får då samarbetet inte omfatta en för stor del av marknaden. Företag med en dominerande ställning på marknaden torde sällan kunna uppfylla förutsättningarna för undantag. Ett oeftergivligt krav vid undantag är att det måste finnas kvar en fungerande konkurrens på marknaden. Det andra principiella förbudet framgår av 19 och innebär att missbruk från ett eller flera företags sida av en dominerande ställning på den svenska marknaden är förbjudet. I paragrafen ges exempel på förfaranden som kan innebära missbruk av en dominerande ställning. får enligt vad som är närmare föreskrivet förklara att ett avtal eller förfarande inte omfattas av något av förbuden i lagen (icke-ingripandebesked). får ålägga ett företag att upphöra med överträdelser av förbuden. Om i ett visst fall beslutar att inte meddela ett sådant åläggande, får göra det på talan av ett företag som berörs av överträdelsen. På talan av får besluta att ett företag skall betala en särskild avgift (konkurrensskadeavgift), om förbuden eller särskilda villkor överträtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Konkurrensskadeavgift skall fastställas till lägst och högst eller till ett högre belopp dock inte överstigande av företagets omsättning föregående räkenskapsår. Lagen innehåller också bestämmelser om prövning av företagsförvärv. 5.3.2Lagens tillämpning på jordbruksområdet Konkurrenslagen har en generell räckvidd och gäller oavsett verksamhetsområde eller företagsform. som lagen trädde i kraft upphävdes därför lagen (1991:921) om förbud mot konkurrensbegränsning i fråga om jordbruksprodukter. Frågan om undantag från förbuden på jordbruksområdet togs upp i propositionen (prop. 1992/93:56, sid. 25 och 79). Där angavs att det på jordbruksområdet är naturligt och oftast nödvändigt för deras överlevnad att enskilda, mindre jordbrukare och andra liknande primärproducenter sluter sig samman i primärföreningar såvitt avser produktion eller försäljning av jordbruksprodukter, utnyttjande av gemensamma anläggningar för lagring, behandling eller förädling av jordbruksprodukter. Sådan samverkan mellan medlemmarna inom en primärförening bedömdes i många fall vara omfattad av förbudet i 6 men sammantaget ha sådana positiva effekter att den borde kunna kvalificera för undantag. framhölls att förhållandet mellan den enskilde jordbrukaren eller råvaruproducenten som leverantör och primärföreningen som köpare inte fick innehålla faktorer som förhindrar eller försvårar rörlighet för medlemmarna, exempelvis att sälja sina produkter till andra köpare eller bli medlem i en annan primärförening. Samarbetet bedömdes heller inte få vara av den karaktären att det hindrar eller försvårar utomstående förädlingsverksamhet eller försvårar för jordbrukare eller råvaruproducenter som står utanför samarbetet i en primärförening. Vid riksdagsbehandlingen av förslaget till ny konkurrenslag erinrade (bet. 1992/93:NU17 s. 16) om att det på jordbruksområdet kan vara naturligt att enskilda jordbrukare sluter sig samman i s.k. primärföreningar för att samarbeta i olika frågor. konstaterades att ett sådant samarbete torde innehålla vissa moment som är konkurrensbegränsande. Utskottet instämde i regeringens uppfattning att hänsyn borde tas till jordbruksnäringens speciella natur vid tillämpningen av bestämmelserna om undantag. 6 Förhållandet mellan konkurrenslagen och lagen om ekonomiska föreningar Samverkan mellan enskilda jordbrukare och andra råvaruproducenter på lantbrukets område bedrivs mycket ofta i formen av ekonomisk förening. Enligt 1 kap. 1 första stycket lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar har en ekonomisk förening till ändamål att främja medlemmarnas ekonomiska intressen genom ekonomisk verksamhet i vilken medlemmarna deltar 1. som konsumenter eller andra förbrukare, 2. som leverantörer, 3. med egen arbetsinsats, 4. genom att begagna föreningens tjänster, eller 5. på annat liknande sätt. Själva företagsformen ekonomisk förening bygger således på viss samverkan. Sådan samverkan kan i någon mening begränsa konkurrensen mellan föreningens medlemmar. Konkurrenslagen å andra sidan innehåller förbud mot samverkan som på ett märkbart sätt begränsar konkurrensen på den aktuella marknaden. Det sagda medför att dessa två lagar i vissa avseenden kan synas vara oförenliga. Så skulle också kunna vara fallet när det gäller förhållandet mellan konkurrenslagen och andra lagar, t.ex. lagarna på immaterialrättens område. Frågan om förhållandet mellan konkurrenslagen och andra lagar har behandlats i förarbetena till konkurrenslagen. Därvid har följande anförts. När efter avvägning mellan olika allmänna intressen beslutat om offentliga regleringar som medför konkurrenshämmande verkningar kan den situationen uppkomma att konkurrenslagen inte alls skall tillämpas. Företagen kan då vara rättsligt förpliktade att handla på visst sätt. Konkurrensbegränsande avtal eller avtalsvillkor vilka sålunda inte ger uttryck för den fria partsviljan, utan är en direkt och avsedd effekt av lagstiftning eller en ofrånkomlig följd av denna, kan således inte angripas med stöd av konkurrenslagen. När det gäller förhållandet mellan konkurrenslagen och den immaterialrättsliga lagstiftningen har vidare anförts att konflikter mellan dessa lagar ytterst får lösas med beaktande av de skilda regleringarnas syften och att det som får vara en uppgift för rättsutvecklingen att närmare dra upp de gränser som bör gälla i det här avseendet (prop. 1992/93:56 s. 70 f., jfr också prop. 1981/82:165 s. 177 f.). Principer av denna art skulle kunna ges tillämplighet också på förhållandet mellan konkurrenslagen och lagen om ekonomiska föreningar. Som kommer att framgå föreslår regeringen i detta lagstiftningsärende att konkurrenslagens förbud mot konkurrensbegränsande samarbete, sådant detta förbud kommer till uttryck i lagens 6 inte skall vara tillämpligt på viss verksamhet inom ramen för en primär lantbruksförening. Någon oförenlighet kan således inte uppkomma i denna del i förhållande till lagen om ekonomiska föreningar. Frågan om konkurrenslagens tillämpning på ekonomiska föreningar har belysts i promemoria Konkurrensrättens tillämpning på ekonomiska föreningar - några principiella frågeställningar (Ds 1994:42). Tre principer för jordbrukspolitiken inom EG utvecklades i . Denna skulle bygga på en gemensam marknad och gemensamma priser för jordbruksvaror, en gemensam finansiering av jordbruksregleringen och en preferens för produkter producerade inom gemenskapen. Ramarna och målen för EG:s gemensamma jordbrukspolitik (CAP) anges i artiklarna 38-43 i . Målen, som anges i artikel 39, är: - höjd produktivitet i jordbruket - skälig levnadsstandard för jordbrukarna - stabiliserad marknad - trygg livsmedelsförsörjning - rimliga livsmedelspriser för konsumenterna CAP genomförs med hjälp av reglering av den interna marknaden och priserna, ett gränsskydd i form av rörliga införselavgifter samt strukturpåverkande åtgärder. EG:s jordbrukspolitik och dess förändringar uppvisar flera likheter med den svenska jordbrukspolitiken fram till det livsmedelspolitiska beslutet . Gemensamma priser innebär att olika s.k. administrativa priser fastställs. De verkliga priserna kan variera avsevärt både inom och mellan länderna och bestäms av utbud och efterfrågan inom de ramar de administrativa priserna ger. De gemensamma marknadsregleringarna omfattar en stor del av de jordbruksprodukter som produceras inom EG. Det är betydligt fler produkter som omfattas av marknadsingripanden i EG än i . I huvudsak finns fyra olika former av marknadsingripanden: - prisstöd genom interventionsköp i kombination med exportstöd ochgränsskydd - enbart gränsskydd - produktstöd - stöd i förhållande till areal eller antal djur Prisstöd genom interventionsköp eller exportstöd tillämpas för närmare tre fjärdedelar av EG:s jordbruksproduktion, bl.a. för mejeriprodukter, nästan all spannmål och allt nötkött och vissa typer av frukt och grönsaker. uppstod stora överskott som ledde till att lagren av vissa jordbruksprodukter växte. Det innebar att även kostnaderna för att exportera överskotten ökade. Detta var några av de faktorer som ledde till behovet av den reformerade jordbrukspolitiken som började genomföras . En annan orsak till reformen var det förväntade som innehåller krav på reduceringar av internstöd, gränsskydd och exportsubventioner. Produktstöd i form av pristillägg eller arealbidrag betalas främst för produktion av produkter för vilka EG har låga tullar. Djurbidrag eller arealbidrag förekommer främst i så kallade missgynnade områden. Dessa stöd har ökat i omfattning i och med reformen av CAP. beslutade EU:s jordbruksministrar om en reformering av CAP. Huvudinriktningen av den nya politiken är att minska prisstödet till jordbruket och att öka de s.k. direktstöden. Omläggningen av jordbrukspolitiken kommer att ske - 1995 och syftar till att minska problemen med överproduktion, låga inkomster till jordbrukarna, stigande kostnader för jordbrukspolitiken och jordbrukets negativa inverkan på miljön. Reformen innebär att priserna sänks, produktionskvoterna minskar och att nya produktionsbegränsningar införs. Jordbrukarna kompenseras genom arealbidrag och djurbidrag. Ett villkor för arealbidrag är att de lägger en viss del av sin i träda. De kan även få stöd för vissa miljövårdande åtgärder, skogsplantering av jordbruksmark samt vid förtidspensionering. EG:s pris- och marknadsreglering och exportbidrag finns dock kvar. Reformen innebär i princip endast att priser och därmed exportbidrag sänks och att den enskilda jordbrukaren i stället ersätts genom direktstöd. Den gemensamma jordbrukspolitiken innefattar även struktur- och regionalpolitiska åtgärder. Inom ramen för strukturdelen finns ett antal stödprogram som främst syftar till att utveckla jordbruket och landsbygden. Vissa stödprogram är inriktade på områden med sämre produktionsförutsättningar, s.k. missgynnade områden (t.ex. bergsjordbruk). Andra strukturstöd är mer generella och omfattar alla gemenskapens produktionsområden (t.ex. investeringsstöd). För de gemensamma strukturstöden anger EG normalt ramvillkor och maximala stödbelopp medan medlemsländerna svarar för den mer detaljerade utformningen. Villkoren för och nivåerna på stöden varierar beroende på medlemsländernas ambitioner och möjligheter till medfinansiering från EG. Vissa strukturpolitiska åtgärder är obligatoriska medan andra är frivilliga. har strukturpolitiken kommit att spela en allt större roll inom EG. En effektiv konkurrenspolitik spelar en nyckelroll i den process som pågår inom EU för att uppnå ekonomisk integration. Genom en sådan politik kan man uppnå optimal resursfördelning och bästa möjliga miljö för uppfinningar och tekniska framsteg på marknaden. Konkurrenspolitiken skall säkerställa att det inte reses nya protektionistiska hinder, oavsett om detta sker till följd av konkurrensbegränsningar eller genom åtgärder som vidtas av medlemsstaterna för att gynna det egna landets företag. Genomförandet av den inre marknaden med fri rörlighet för personer, varor, tjänster och kapital har ökat betydelsen av konkurrenspolitiken. De förväntade fördelarna med den inre marknaden, t.ex. ökad produktivitet, lägre priser och större sysselsättningsförmåga, kräver att det finns en fungerande konkurrens inom EU. Målet att skapa en integrerad marknad spelar en lika viktig roll som konkurrensen traditionellt spelar i en marknadsekonomi, som kort kan sägas bestå i att säkerställa en effektiv resursfördelning i samhällsekonomin, ge konsumenterna de produkter de efterfrågar till låga priser och att tvinga företagen till effektivisering och rationalisering och stimulera dessa till att ta fram nya produkter och produktmetoder. Genom har skapats ett system som syftar till att förhindra att konkurrensen inom den gemensamma marknaden hindras, begränsas eller snedvrids. Konkurrensreglerna finns i fördragets artiklar 85 - 94. De grundläggande konkurrensreglerna för företagen finns i artiklarna 85 och 86. Reglerna har direkt tillämplighet och direkt effekt i medlemsstaterna samt skapar rättigheter och skyldigheter för enskilda rättssubjekt som kan åberopas vid nationella domstolar. Artikel 85.1 förbjuder avtal, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden (avtalskriteriet) som hindrar, begränsar eller snedvrider konkurrensen inom den gemensamma marknaden (konkurrensbegränsningskriteriet) och som kan påverka handeln mellan medlemsstaterna (samhandelskriteriet). Sådana avtal m.m. som är förbjudna är enligt artikel 85.2 ogiltiga. Undantag från förbudet kan medges under de förutsättningar som finns angivna i artikel 85.3. Artikel 86 förbjuder ett eller flera företags missbruk av en dominerande ställning på den gemensamma marknaden eller en väsentlig del av denna. Också beträffande tillämpligheten av artikel 86 krävs att samhandeln påverkas. Undantag från förbudet i artikel 85.1 kan ges i enskilda fall av efter att företagen har anmält avtalet dit. Kommissionen har också bemyndigats av att utfärda förordningar om undantag för vissa typer av avtal, s.k. gruppundantag. Avtal som uppfyller villkoren i sådana gruppundantagsförordningar behöver inte anmälas utan anses generellt undantagna från förbudet i artikel 85.1. har utfärdat nio sådana gruppundantag. Dessa gäller för specialiceringsavtal, avtal om forskning och utveckling, ensamåterförsäljaravtal, exklusiva inköpsavtal, försäljnings- och serviceavtal för motorfordon, franchiseavtal, patentlicensavtal, know-how-licensavtal och vissa avtal inom försäkringssektorn. Till hör också regler om kontroll av företagsförvärv. Dessa regler kommer till uttryck i den s.k. fusionskontrollförordningen, förordning (EEG) nr 4064/89. Tillämpningsregler till artiklarna 85 och 86 finns i särskilda förordningar. De grundläggande tillämpningsreglerna finns i förordningen (EEG) nr 17/62. 7.3 Konkurrensreglernas tillämpning på jordbruksområdet Artikel 42 i föreskriver att konkurrensreglerna är tillämpliga på produktion och handel med jordbruksprodukter endast i den utsträckning rådet bestämmer.