prop · GH03147 · 1994-01-01 00:00:00 — Denna otålighet måste tas på allvar, av statsmakterna liksom av organisationer och enskilda, inte minst av enskilda män. Det finns skäl att i detta sammanhang kort belysa de framsteg som gjorts och redovisa de brister som finns. Dessa frågor behandlas också närmare i det följande och i bilagorna 1-3. De flesta kvinnor, även de med små barn, ingår i arbetskraften (). Ökningen av andelen kvinnor på arbetsmarknaden har i själva verket varit den största förändringen i arbetskraftsutbudet under . är andelen sysselsatta kvinnor i stort sett lika stor som andelen män. Denna utveckling har inte bara inneburit en stärkt ställning för kvinnor på arbetsmarknaden utan också lett till att kvinnors ekonomiska oberoende har ökat. Både kvinnor och män har goda möjligheter att kombinera förvärvsarbete med ett praktiskt ansvar för hem och barn. Detta visar inte minst det faktum att har ett av högsta födelsetal. beslut (prop. 1993/94:11, bet. 1993/94:SoU 11, rskr. 1993/94:117) att anta regeringens förslag att i socialtjänstlagen slå fast kommunernas skyldighet att tillhandahålla barnomsorgsplats till barn för de familjer som så önskar, kommer att ytterligare öka möjligheterna att kombinera förvärvsarbete och föräldraskap. Kvinnors inflytande i samhället kan också sägas ha ökat . Så har t.ex. andelen kvinnor i statliga styrelser och kommittéer ökat väsentligt (se bilaga 3), liksom deras andel i kommun- och . Trots dessa framsteg är bristerna betydande. Arbetsmarknaden är fortfarande starkt könsuppdelad. Det medför att kvinnors och mäns villkor i arbetslivet i stor utsträckning skiljer sig åt. Kvinnor har t.ex. generellt sett lägre lön än män eftersom de oftare än män arbetar i låglöneyrken. Det finns också tecken som tyder på osakliga löneskillnader mellan kvinnor och män i storleksordningen . Kvinnor återfinns i högre grad än män i rutinartat arbete, de avancerar i mindre utsträckning och arbetar oftare deltid. Oavsett utbildningsnivå har kvinnor genomsnittligt sett mindre kvalificerade och/eller lägre värderade arbetsuppgifter än män. Kvinnor bär också fortfarande huvudansvaret för arbetet med hem och barn. De avgörande skillnaderna mellan kvinnors och mäns tidsanvändning uppstår när barnen kommer. Då drar kvinnorna kraftigt ner på sitt förvärvsarbete och ökar hemarbetet, medan männen fortsätter att förvärvsarbeta i samma utsträckning som . Trots de goda möjligheter som finns för män att vara lediga från arbetet med ersättning när barnen är små, tar fäderna bara ut av det totala antalet föräldrapenningdagar. Också vad gäller kvinnors inflytande i samhället återstår mycket att göra. Vid det senaste riksdagsvalet sjönk andelen kvinnor i från . Andelen kvinnor på chefspositioner är fortfarande mycket låg. Som exempel kan nämnas att av cheferna inom den privata sektorn är kvinnor. av platserna i styrelserna för de börsnoterade företagen innehas av kvinnor. Av landets professorer är kvinnor. En av de allvarligaste bristerna när det gäller jämställdhet mellan kvinnor och män är det utbredda våldet mot kvinnor. Det har ett nära samband med maktförhållandet mellan könen. Det finns också andra företeelser i samhället som hänger nära samman med våldet mot kvinnor och som på ett liknande sätt är uttryck för en obalans i detta maktförhållande: prostitution, pornografi, incest och sexuella trakasserier på arbetsplatserna. Den kvinnosyn som här kommer till uttryck låter sig inte förenas med samhällets jämställdhetsmål. Regeringen har tillsatt en kommission om våld mot kvinnor (dir. 1993:88) och en särskild utredare om prostitutionen i (dir. 1993:31). De båda utredningarna kommer att lägga fram sina förslag /95. Förhoppningen är att utredningarnas bedömningar och förslag skall kunna ligga till grund för ett intensifierat och brett arbete för att förändra den kvinnosyn som avspeglas i dessa företeelser. De tillkortakommanden som summariskt redovisats ovan talar sitt tydliga språk. Trots att de formella hindren för jämställdhet i stort är undanröjda präglas vårt samhälle fortfarande i stor utsträckning av brist på jämställdhet i praktiken. Arbetet med att undanröja kvarvarande hinder måste bedrivas med viss långsiktighet. Erfarenheterna visar dock att jämställdhet mellan kvinnor och män inte kommer till stånd med mindre än att detta arbete är aktivt och målinriktat. Det övergripande målet för jämställdhetspolitiken som redovisats inledningsvis kan brytas ned i mer konkreta delmål: o En jämn fördelning av makt och inflytande mellan kvinnor och män. o Samma möjligheter för kvinnor och män till ekonomiskt oberoende. o Lika villkor och förutsättningar för kvinnor och män i fråga om företagande, arbete, anställnings- och andra arbetsvillkor samt utvecklingsmöjligheter i arbetet. o Lika tillgång för flickor och pojkar, kvinnor och män, till utbildning och samma möjligheter att utveckla personliga ambitioner, intressen och talanger. o Samma ansvar för kvinnor och män för arbetet med hem och barn. o Frihet från sexualiserat (könsrelaterat) våld. En jämställdhetspolitik som skall leda till att dessa mål uppnås kan inte formas isolerad från andra politikområden. Den måste tvärtom bygga på att statsmakterna genom åtgärder på olika samhällsområden underlättar och stöder utvecklingen mot jämställdhet. För att uppnå ett jämställt samhälle måste med andra ord ett jämställdhets- perspektiv läggas på alla politikområden. Det innebär att förslag och beslut måste analyseras ur ett jämställdhetsperspektiv för att klarlägga möjliga konsekvenser för kvinnor respektive män. Det gäller särskilt inom utbildnings-, arbetsmarknads-, närings- och socialpolitiken samt inom den ekonomiska politiken. Det gäller därvid i synnerhet strukturförändringar i samhället. Jämställdhetsarbetet måste bedrivas inom varje politikområde och insatser huvudsakligen göras inom ramen för berörda organs ordinarie verksamhet. Även speciella satsningar behövs emellertid för att driva på utvecklingen i önskad riktning. 4.3 Ett internationellt perspektiv I ett internationellt perspektiv betraktas ofta och övriga nordiska länder som föregångare i arbetet för att nå jämställdhet mellan kvinnor och män. Inte minst gäller detta den förhållandevis höga andelen kvinnor i politiska och andra beslutande församlingar, liksom de mycket goda möjligheter som kvinnor och män i har att förena förvärvsarbete med ett aktivt föräldraskap. starka ställning i dessa frågor ställer fortsatt stora krav på insatser i det internationella samarbetet. Ett sådant samarbete ger också oss värdefulla erfarenheter som kan berika och vidareutveckla det nationella arbetet för jämställdhet. Kvinnorna och Den utredning som haft i uppdrag att belysa konsekvenserna för den sociala välfärden och jämställdheten i vid olika former av deltagande i den västeuropeiska integrationen, anför i sitt slutbetänkande EG, kvinnorna och välfärden (SOU 1993:117) att det inom EG ställs stora förväntningar på en aktiv svensk medverkan när det gäller jämställdhetsfrågor. Beslut om inriktningen av välfärds- och jämställdhetspolitiken kommer också i fortsättningen att fattas i . Detta gäller, menar utredningen, i samtliga de alternativ som utredningen haft att belysa, , EU-medlemskap eller om står utanför EES och EU. Utredningen anser att ett medlemskap ger den bästa ekonomiska tillväxten och att det ger förutsättningar för social välfärd och jämställdhet mellan kvinnor och män. Regeringen delar denna bedömning. deltagande i ett breddat och fördjupat europeiskt samarbete är av största vikt för att vi skall kunna behålla och vidareutveckla vår välfärd. En stark samhällsekonomi är en förutsättning för sysselsättning och välfärd. Även om inriktningen av jämställdhetspolitiken således även framöver är en nationell fråga är det angeläget och önskvärt att med kraft driver frågor om jämställdhet mellan kvinnor och män också i ett europeiskt perspektiv. Genom övertar och övriga EFTA-länder och rättspraxis på jämställdhetsområdet. Frågorna behandlas i artiklarna 69 och 70 i , liksom i avtalets bilaga XVIII. I artikel 69 slås principen om lika lön för lika arbete fast, i enlighet med artikel 119. Det nationella arbetet med EU-frågor på jämställdhetsområdet har inriktats dels på ytterligare analys av EG-rätten och dels på att initiera och genomföra informationsaktiviteter m.m. i syfte att sprida fördjupad kunskap om konsekvenserna för svenska kvinnor och svensk jämställdhetspolitik av och av ett framtida svenskt medlemskap i . I detta syfte har bl.a. anordnat konferenser samt utarbetat faktaskrifter. Information om frågor som rör det nationella beredningsarbetet lämnas fortlöpande, liksom övriga aktuella EES- och EU-frågor, vid möten. I rådet, som leds av Social- och jämställdhetsministern, ingår f.n. 32 organisationer, bl.a. de politiska partierna samt deras kvinnoförbund, övriga kvinnoorganisationer, arbetsmarknadens parter m.fl. i anordnar FN en fjärde världskvinnokonferens, med som värdland. Delvis parallellt med den officiella konferensen avhålls ett s.k. NGO-Forum för frivilliga organisationer. Huvudsyftet för kvinnokonferensen är att skapa ett förnyat politiskt åtagande för att de åtgärder som tas upp i slutdokumentet (de s.k. framåtsyftande strategierna) från i skall kunna genomföras . Konferensen kommer att ägnas två huvudfrågor: dels att utvärdera i vilken utsträckning de framåtsyftande strategierna har genomförts på nationell, regional och internationell nivå och dels att anta ett slutdokument i form av ett handlingsprogram (Platform for Action). Programmet skall, enligt beslut i FN:s kvinnokommission, innehålla ett begränsat antal frågor som anses vara av avgörande betydelse för en majoritet av världens kvinnor. Ambitionen är att handlingsprogrammet skall identifiera de största hindren i arbetet för att förbättra kvinnors villkor samt sätta upp konkreta, om möjligt tidsbestämda, mål för hur och när hindren skall övervinnas. Alla regioner planerar förberedande konferenser inför . En europeisk konferens kommer att avhållas i i regi av FN:s ekonomiska kommission för (ECE). En kommitté för förberedelser av medverkan i kvinnokonferensen tillsattes (dir. 1993:70). Kommittén, kallad , består dels av de organisationer som ingår i dels av representanter från övriga berörda organisationer. För att närmare bereda inriktning och organisation av det svenska deltagandet har en interdepartemental beredningsgrupp med företrädare för berörda departement samt SIDA tillsatts. En promemoria (rev. ) om frågor som rör finns tillgänglig på . Övrigt internationellt och nordiskt samarbete Jämställdhetssamarbetet i övrigt inom FN har fokuserats kring frågor som rör kvinnors åtnjutande av de mänskliga rättigheterna (MR). Genom slutdokumentet från om de mänskliga rättigheterna kan dessa frågor sägas ha fått en mer framskjuten position i FN:s allmänna arbete för mänskliga rättigheter. har verkat pådrivande för denna utveckling. antog en deklaration om våld mot kvinnor. FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna behandlar under sin pågående session frågan om tillsättandet av en s.k. särskild MR-rapportör i frågor som rör våld mot kvinnor. Frågor om kvinnors mänskliga rättigheter är också aktuella inom ramen för arbete med jämställdhetsfrågor. avser bl.a. att avhålla en konferens om kvinnors mänskliga rättigheter inför . Inom pågår bl.a. ett arbete med ett program för det nordiska jämställdhetssamarbetet . Vidare kommer en nordisk jämställdhetskonferens att anordnas i samband med i Åbo, med temat Kvinnors liv och arbete. 5 Makt och inflytande 5.1 Makt och kön Regeringens bedömning: Jämställdhetsarbetet bör kompletteras och breddas med utgångspunkt i ett synsätt som i ökad utsträckning beaktar det ojämna maktförhållandet mellan könen och kvinnors och mäns skilda villkor på olika samhällsområden. Skälen för regeringens bedömning: Ett av de nationella målen för jämställdhet är att uppnå en jämn fördelning av makt och inflytande mellan kvinnor och män. Det gäller såväl mellan enskilda kvinnor och män som mellan kvinnor och män som grupper. Arbetet för att nå detta mål har huvudsakligen varit inriktat på att förändra formella strukturer och att påverka attityder och i mindre utsträckning på att förändra de informella strukturer i samhället som upprätthåller den ojämna maktfördelningen mellan könen. har forskningen bidragit med ökade kunskaper om dessa den bristande jämställdhetens bakomliggande orsaker och mekanismer. I den s.k. , Demokrati och Makt i (SOU 1990:4), redovisas olika aspekter av maktbegreppet och det svenska samhällets maktstruktur. Makt som begrepp kan på ett teoretiskt plan definieras som möjligheterna att påverka såväl andra personers handlande som regelsystemen i samhället. Utredningen utvecklar teorin om det s.k. genussystemet främst för att öka förståelsen av orsakerna till den generellt lägre sociala, ekonomiska och politiska position som kvinnor haft och alltjämt har. Denna teori utgör ett redskap för att bättre förstå det ojämna maktförhållandet mellan kvinnor och män. Utmärkande för genussystemet är principerna om könens isärhållande och om mäns överordning och kvinnors underordning på olika områden i samhället. Könens isärhållande illustreras av kvinnors och mäns olika yrken, arbets- områden, ansvarsområden i hemmet osv. Segregeringen på den svenska arbetsmarknaden verkar på olika plan. När kvinnor i stor skala har kommit in på arbetsmarknaden har de i stor utsträckning burit med sig sådana arbetsuppgifter som de förut utförde i hemmen. Till största delen har dessa uppgifter legat inom den offentliga sektorns ram. Kvinnor och män som kollektiv befinner sig därför inom olika sektorer på arbetsmarknaden och när de finns inom samma sektor har män generellt sett högre positioner än kvinnor även då grundförutsättningarna är desamma. Vidare arbetar kvinnor ofta deltid och har mera frånvaro för föräldraledighet än män. Genomsnittligt har kvinnor lägre löner. Även arbetsmiljön skiljer sig för kvinnor och män, bl.a. så att kvinnor oftare har monotona arbetsuppgifter med hög risk för arbetsskador och sämre möjligheter att råda över sitt arbete. Denna könssegregering, som kan iakttas på de flesta områden i samhället och som oftast innebär en bättre position för män än för kvinnor, är inte konfliktfri. Så beskriver t.ex. att kvinnor i sitt liv följer två sociala imperativ: de lönearbetar och de föder och tar hand om barn. Detta innebär att de på något sätt kombinerar dessa ofta motstridiga krav. Det vanliga sättet att lösa denna konflikt är att kvinnor deltidsarbetar. Kvinnor bejakar därmed en ideologisk norm som de själva kan leva upp till utan att behöva råka i alltför svåra förhandlingar med sina män. Visserligen kan kvinnors deltidsarbete ses som positivt från jämställdhetssynpunkt och också vara den enda praktiska lösningen om kvinnor vill både arbeta och ha familj. Men medför den att kvinnor blir ekonomiskt beroende av enskilda män och att deras deltidsarbete blir en förutsättning för männens förvärvsarbete på heltid. Detta gäller i synnerhet när det finns små barn i familjen. Kvinnor som kräver delat ansvar för barnen kan uppfattas som direkta hinder för barnafädernas förvärvsarbete. Både som individer och som kollektiv är det, enligt , kvinnors uppgift att gå denna balansgång, vilket resulterar i en jämställdhetspraktik på systemets villkor. Det finns enligt forskningen "ett oskrivet kontrakt" mellan kvinnor och män. Med kontrakt menar utredningen en kulturellt nedärvd relation mellan könen. De s.k. genuskontrakten skapar i varje samhälle sociala mönster. I , liksom i de flesta andra länder, medför kontrakten bl.a. att kvinnorna får huvudansvaret för hem och barn medan männen får huvudansvaret för arbetslivet. Att betrakta kvinnors underordning som ett resultat av bristande resurser hos kvinnor snarare än som en fråga om demokrati och styrning kan, enligt , leda till att ansvaret för tillkortakommanden på olika områden läggs på kvinnorna själva och inte på systemet. talar om "den tysta lösningen" av könens konflikt, vilken innebär att det på både det privata och det offentliga planet skapas ordningar som synes bidra till jämställdhet men som inte innebär någon grundläggande förändring av de strukturer som bidrar till att upprätthålla könssegregering och ojämställdhet. En övervägande del av den kvinnoforskning som presenterats i , men också i andra länder, pekar i samma riktning som . Enligt (i Kvinnovetenskaplig nr 3 1985) kan den moderna kvinnan göra allt men bara så länge hon gör det relativt underordnad de män som hon har att göra med. För det moderna paret är det en gemensam angelägenhet att behålla en över- respektive underordning samt att dölja detta system. Flera forskare (bl.a. i /: Kontrakt i kris, 1992 och : Det kallas kärlek, 1993) har pekat på att kvinnor av lojalitet mot sin partner känner sig förhindrade att ta upp sin egen underordning med andra kvinnor. Det är först när kvinnors och mäns olika positioner ses som uttryck för kön och makt , dvs. när man synliggör att kvinnorna ofta är underordnade männen, som det är möjligt att kräva förändring. Mot bakgrund av bl.a. den moderna forskningen på området bör jämställd- hetspolitiken framöver i ökad utsträckning inriktas på att förändra de struk- turer i samhället som bidrar till eller förstärker det ojämna maktförhållandet mellan könen. Jämställdhet kan inte ses som en isolerad fråga. Inom i stort sett alla politikområden bör frågor om kvinnors och mäns skilda villkor analyseras för att kunna utgöra underlag för politikens utformning. Det finns inte några lätta lösningar att tillgå med ett sådant angreppssätt. Ett exempel härpå är den debatt som förs angående föräldraförsäkringens utform- ning och männens ansvar för arbetet med hem och barn. måste konstateras att jämställdhetsarbetets hittillsvarande inrikt- ning, med dess betoning på attitydförändrande insatser och på att öka kvinnors resurser och kunskaper på olika områden, visserligen har lett till betydande vinster för enskilda kvinnor och män, men inte i tillfredsställande utsträckning lett till ökad jämställdhet för kvinnor och män som grupper. Trots att det inte råder några stora skillnader mellan könen när det gäller formell kompetens så har kvinnor som grupp en sämre position än män både i arbetslivet och på andra områden. Kompetensökning som medel för att nå jämställdhet är således inte tillräckligt. För att jämställdhet mellan kvinnor och män skall kunna uppnås också i praktiken bör jämställdhetsarbetet framöver kompletteras och breddas med utgångspunkt i ett synsätt som i ökad utsträckning synliggör och erkänner det ojämna maktförhållandet mellan könen och kvinnors och mäns skilda villkor inom olika samhällsområden. Detta bör kunna bidra till att förutsättningarna för att utveckla nya metoder att uppnå jämställdhet ökar. Därmed kan också åtgärderna bli mer effektiva och få större genomslagskraft. En viktig förutsättning för ett sådant arbete är emellertid att män i väsentligt ökad utsträckning är beredda att dela ansvaret för att jämställdhetsmålet skall nås. 5.2 Kvinnorepresentation Regeringens bedömning och förslag: Arbetet med att öka kvinnors inflytande i beslutsfattande församlingar måste fortsätta med oförminskad intensitet. Slutmålet om en jämn könsfördelning i statliga styrelser och kommittéer m.m. ligger fast. För projektverksamhet inom området föreslås tillföras femte huvudtitelns reservationsanslag G 2. Särskilda jämställdhetsåtgärder för /95. Förordningen om jämställdhet i statlig verksamhet kommer att skärpas. Skälen för regeringens bedömning och förslag: Andelen kvinnor i politiska församlingar har ökat under utom i 1991, då andelen kvinnor sjönk från till . I regeringen utgör andelen kvinnor . Av ledamöterna i kommun- och uppgick andelen kvinnor efter valet till . Andelen kvinnor i statliga, fackliga och andra styrelser och organ, inom föreningsväsendet osv. är i allmänhet betydligt lägre. Frågan om kvinnors inflytande fördes fram i propositionen om jämställd- hetspolitiken inför 90-talet. Där föreslogs konkreta mål för andelen kvinnor i statliga styrelser på central och regional nivå och i statliga kommittéer. Ande- len kvinnor i dessa organ skulle ha ökat till och till . Slutmålet, en jämn könsfördelning (50/50), skulle enligt propositionen kunna uppnås . I propositionen ut- talades också att om 30-procentsmålet inte hade uppnåtts , skulle frågan om en författningsreglering då prövas. De åtgärder som statsmakterna i första hand har satsat på är ekonomiskt stöd till projektverksamhet i syfte att stimulera ett aktivt arbete, främst hos de organisationer som nominerar ledamöter till statliga organ, nya rutiner för regeringens handläggning av ärenden som rör styrelseuppdrag m.m. samt årlig redovisning av könsfördelningen i de aktuella organen till . Totalt sett har ca fördelats på 114 projekt . Satsningar har skett på långsiktiga utbildningsprojekt, projekt rörande organisationers arbetsformer och arbetsvillkor samt kvinnors avhopp samt projekt inriktade på valberedningar. Vidare har lokalt förankrade projekt som satt unga kvinnor i fokus samt projekt som syftat till opinionsbildning tilldelats medel. Regeringen har också förändrat sina interna rutiner när det gäller beredning av ärenden som rör uppdrag. Detta innebär att fackdepartementens förslag till ledamöter i statliga styrelser och kommittéer anmäls för godkännande till jämställdhetsenheten hos det statsråd som är jämställdhetsminister. Först där- efter tas ärendet upp till beslut i regeringen. Vidare tillämpas den metoden att de organisationer, myndigheter m.fl. som erbjuds en plats i en statlig styrelse eller kommitté, ombeds att lämna förslag på två namn, en man och en kvinna, för varje erbjuden plats. Regeringen noterar att denna uppmaning inte alltid har fått gehör hos dem som erbjuds en sådan plats. kan konstateras att metoden med två namn har lett till en bättre kvinnorepresentation. Någon annan likvärdig metod som tillgodoser kravet att åstadkomma en bättre balans mellan kvinnor och män i de statliga organen har inte kunnat påvisas. Regeringen anser att senare års arbete med frågor om kvinnors inflytande i statliga organ har varit framgångsrikt. uppgick andelen kvinnor i de statliga styrelserna till . Det innebar en ökning med nära 15 pro- centenheter . Det första etappmålet var därmed uppnått. budgetproposition (prop. 1992/93:100 bil. 12 s. 288 f.) konstaterade regeringen att utvecklingen visat att det går att åstadkomma förändring i detta avseende på frivillig väg, under förutsättning att det finns konkreta mål och att ett metodiskt arbete bedrivs för att nå de uppsatta målen. Den positiva utvecklingen för ökad kvinnorepresentation i de statliga styrelserna och kommittéerna fortsätter. Som redovisas närmare i bilaga 3, uppgick andelen kvinnor i de statliga styrelserna per samman- taget till . Andelen kvinnor i de centrala styrelserna uppgick till , en ökning med en procentenhet. Andelen kvinnliga ordförande i de centrala styrelserna ökade till . I de regionala styrelserna utgör andelen kvinnor , en ökning sedan föregående år (se vidare bil. Även om utvecklingen varit positiv är andelen kvinnor i de statliga organen fortfarande för låg. Andelen kvinnliga ordförande måste t.ex. öka rejält och arbetet med att öka andelen kvinnor i de regionala styrelserna måste intensifieras. Andelen kvinnor i det statliga kommittéväsendet redovisas i kommittéberättelsen. uppgick andelen kvinnor i kommittéerna till , en ökning sedan föregående år. Även om utvecklingen således går framåt när det gäller kommittéväsendet, återstår mycket att göra inom det området. De senaste fem årens arbete med dessa frågor har utvärderats på regeringens uppdrag. Utvärderingen, som utförts av och vid statsvetenskapliga institutionen vid , finns redovisad i rapporten kände sig manade, men få blevo kallade - en granskning av arbetet för ökad kvinnorepresentation (, ).