prop · GH03122 · 1994-01-01 00:00:00 — Någon anledning att i detta sammanhang särbehandla innehavare av en industriell ensamrätt i förhållande till innehavare av en upphovsrättslig ensamrätt torde dock inte finnas. Att ha olika straff- satser mellan de upphovsrättsliga och de industriella rättigheterna framstår därför som svårt att förklara. Särskilt svårförståeligt torde vara att intrång i en kretsmönsterrätt kan straffas med fängelse medan som påföljd för intrång i en patenträtt enbart kan följa fängelse . Det straff , som kan dömas ut för intrång i de industriella rättigheterna, kan dessutom vid en internationell jämförelse te sig lågt. I promemorian har därför föreslagits att straffsatserna för intrång i de in- dustriella ensamrätterna höjs i sådan grad att straffsatserna för intrång i dessa rättigheter kommer i nivå med de straff som gäller för upphovsrätten och denna närbesläktade ensamrätter, dvs. Därmed görs också straffsatserna lika för intrång i alla de immateriella ensamrätterna. Förslaget har genomgående tillstyrkts eller lämnats utan invändning av remissinstanserna. Också regeringen anser att det bör genomföras. Avsikten med en sådan straffhöjning på det industriella rättsskyddets område är inte att de straff som döms ut generellt skall höjas. Vad det handlar om är i stället att ge domstolarna ett större spelrum så att de verkligt klandervärda intrången kan bestraffas på en lämplig nivå. Det bör framhållas att en höjning av straffmaximum till även får en del andra betydelsefulla effekter som är ägnade att underlätta samhällets åtgärder mot olovligt eftergörande. Förutom att åtalsprövningen kommer att ske utifrån en ny syn på brottets svårighetsgrad kommer en effekt att bli att den nuvarande tiden för åtalspreskription förlängs från två till (35 kap. 1 § ). Även möjligheterna att tillgripa tvångsmedel blir större. Sålunda kan häktning komma i fråga (24 kap. 1 § ). Detta medför även att anhållande kan ske i större omfattning än . Dessa möjligheter torde kunna ha stor betydelse i utredningar om intrång i de industriella rättigheterna, eftersom det också där gäller att kunna handla så att den misstänkte inte får möjlighet att röja undan bevis. 10 Straff för försök och förberedelse Promemorians förslag: Överenstämmer med regeringens (se promemorian s. 51 f.). Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Enligt de regler som gäller kan den som gör sig skyldig till försök och förberedelse till brott mot upphovsrätten och kretsmönsterrätten dömas till straffan- svar enligt 23 kap. . På det industriella rättsskyddets område saknas däremot regler om straff för försök och förberedelse. På samma sätt som när det gäller intrång i en upphovsrätt kan emellertid intrång i en industriell ensamrätt ofta föregås av omfattande investeringar. Det kan gälla förberedelser för en regelrätt tillverk- ning av skyddade produkter eller falska varumärken. Det kan också gälla förberedelser för försäljning såsom anskaffande av försäljningslokal, annonsering eller liknande åtgärder. Det kan inte anses vara tillfredsställande att det i dessa fall saknas möjlighet till straffrättsliga ingripanden innan tillverkningen har påbörjats eller försäljningen kommit igång. Goda skäl talar för att ansvar, i likhet med vad som gäller för upp- hovsrätten och kretsmönsterrätten, skall kunna dömas för försök och förberedelse till intrång också i de industriella ensamrätterna. Med stöd av sådana regler skulle ingripande kunna ske mot den som har vidtagit förberedelser för att sätta igång verksamhet som bygger på olovlig framställning av skyddade varor. Ingripande skulle också kunna ske mot t.ex. en medhjälpare som under ett upp- byggnadsskede tagit sådan befattning med pengar eller hjälpmedel som omfattas av bestämmelserna om förberedelse till brott. I promemorian har lagts fram förslag till bestämmelser om straffansvar för försök och förberedelse införs i varumärkes-, patent-, mönster-, skydds-, växtförädlarrätts- och firmalagarna. Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan invändning av samtliga remissinstanser. Regeringen har ingen annan uppfattning utan ansluter sig till promemorians förslag. 11 Förutsättningarna för allmänt åtal Promemorians förslag: Åtalsprövningen vid intrång i de industriella rättigheterna skall ske mot bakgrund av om åtal var påkallat från allmän synpunkt och inte om åtal av särskilda skäl var påkallat från allmän synpunkt (se promemorian s. 52 f.). Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har lämnat promemorians förslag utan invändning. Riksåklagaren har avstyrkt förslaget medan några näringslivsorganisationer har kritiserat förslaget som varande för restriktivt. Skälen för regeringens bedömning: Enligt gällande rätt får intrång i de industriella rättigheterna åtalas av allmän åklagare bara om brottet anges till åtal och åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Intrång i upphovsrätten och den närbesläktade ensamrätter får däremot åtalas efter angivelse eller om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Möjligheten för en åklagare att enligt den upphovsrättsliga lagstiftningen självständigt väcka åtal - dvs. utan angivelse från målsäganden - tillkom genom lagstiftning (jfr prop. 1981/82:152 s. 20 f.). Som skäl för åklagarens rätt att självständigt väcka åtal för upphovsrättsintrång angavs att den personliga anknytningen till upphovsrätten gör sig mindre starkt gällande vid omfattande kommersiellt bedriven kopieringsverksamhet samt att samhället av kulturpolitiska skäl har ett självständigt intresse av att det upp- hovsrättsliga systemet efterlevs. Dessa skäl har inte samma bärkraft på det industriella rättsskyddets område. Däremot kan det i ett annat avseende finnas anledning att överväga en modifiering av åtalsreglerna på det området. Som redan har nämnts innebär åtalsreglerna på det industriella rättsskyddets område, förutom att det krävs att målsäganden angett brottet till åtal, att åtal av särskilda skäl är motiverat från allmän synpunkt. Denna åtalsprövningsregel kan i princip härledas till tiden för patentlagens tillkomst, dvs. Det övervägdes då om ett patentintrång alltjämt skulle vara undandraget allmänt åtal och bara kunna väckas av patenthavaren. Föredragande departements- chefen (prop. 1966:40 s. 205 f.) fann emellertid - mot bakgrund av att patentintrång, liksom intrång i varumärkesrätt, står nära de egentliga förmögenhetsbrotten och därför borde ha det förhöjda skydd som ett läggande under allmänt åtal medförde - att övervägande skäl talade för att patentintrång i form av angivelsebrott borde läggas under allmänt åtal men att den begränsningen borde göras att allmänt åtal endast fick ske om detta av särskilda skäl var påkallat från allmän synpunkt. Motsvarande överväganden gjordes för varumärkesrättens del (prop. 1966:40 s. 277) och senare även för övriga industriella ensamrätter (prop. 1969:168 s. 236 och prop. 1971:40 s. 146). Några närmare uttalanden om innebörden av att åtal av särskilda skäl skall vara påkallat från allmän synpunkt gjordes däremot inte i dessa lagstift- ningsärenden. En åtalsprövningsregel som den som gäller på det industriella rättsskyddets område medför normalt en mycket stor restriktivitet vid åtalsprövningen. Riksåklagaren har också i ett överprövningsbeslut (Riksåklagarens beslut i dnr ÅD 551, 596, 608-91) funnit att de principer som bör vara vägledande vid prövning av om allmänt åtal mot varumärkesintrång skall ske, måste grunda sig på att det är fråga om en åtalsprövningsregel av det mest restriktiva slag som förekommer i lagstiftningen för fall där allmänt åtal över huvud taget kan förekomma. Med den innebörd som åtalsprövningsregeln har framstår det därför, enligt Riksåklagaren, som otänkbart att tillämpa regeln så att allmänt åtal i praktiken kommer att bli den normala åtgärden vid brott av det slag som regeln tar sikte på. Detta innebär att de särskilda skäl som från allmän synpunkt gör allmänt åtal påkallat måste hänföra sig till omständigheterna i det enskilda fallet och inte kan utgöras av omständigheter som regelmässigt eller mycket frekvent förekommer vid brottstypen. De senaste årens utveckling mot en ökande kommersiell olovlig kopiering av produkter som är skyddade genom industriella rättigheter har gjort det alltmer angeläget att också kunna utnyttja de straffrättsliga sanktioner som finns för att komma åt dessa olovliga förfaranden. Det måste sägas vara ett allmänt intresse att om intrång begås i stor omfattning eller avser betydande värden det också kan beivras straffrättsligt. Det måste också uppmärk- sammas att sådan olovlig kopiering som sker på helt affärsmässiga grunder anses särskilt klandervärd i de internationella strävanden som går ut på att stärka de immaterialrättsliga skyddssystemen. Vid en internationell jämförelse kan den åtalsprövningspraxis som vuxit fram i te sig så sträng att den uppfattas som att allmänt åtal för intrång i de industriella rättigheterna aldrig skall ske. I promemorian har föreslagits att kravet på "särskilda skäl" vid åtalsprövningen skall slopas. I likhet med vad som gäller på upphovsrättsområdet skulle då åtalsprövningen få gå ut på om åtal är påkallat från allmän synpunkt. De flesta remissinstanser har biträtt pro- memorians förslag i denna del. Mot en sådan ändring har Riksåklagaren emellertid invänt att den skulle få konsekvenser i form av ett ökat antal utredningar avseende brott mot lagstiftningen om det industriella rättsskyddet och därmed också leda till ett ökat antal insatser av polis- och åklagarmyndigheter. De förundersökningar som det här är fråga om kräver enligt Riksåklagaren inte sällan ganska stora insatser och kan bli omfattande eftersom de ofta innehåller teknisk bevisning eller kräver juridiskt komplicerade bedömningar. Riksåklagaren har beräknat att den föreslagna ordningen skulle kräva tre nya årsarbetskrafter till åklagarmyndigheterna. I dagens statsfinansiella läge kan det inte bli aktuellt med nya kostnadskrävande åtgärder. Det finns heller inte någon sektor från vilken motsvarande resurser kan tas. Under dessa förhållanden anser regeringen att det inte är möjligt att lägga fram ett förslag om ändring i åtalsreglerna inom immaterialrätten. 12 Kopiering av datorprogram för en- skilt bruk Promemorians bedömning: Överenstämmer med regeringens (se promemorian s. 55 f.). Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig har Riksåklagaren uttalat stöd för promemorians bedömning medan ett antal upphovsmanna- och näringslivsorganisationer anfört att en straffbestämmelse för olovlig kopiering för enskilt bruk av datorprogram bör införas. Skälen för regeringens bedömning: Genom lag (1989:396) om ändring i upp- hovsrättslagen, som trädde i kraft , slogs det uttryckligen fast att datorprogram kan vara att anse som verk i upphovsrättslagens mening. infördes en särskild be- stämmelse om exemplarframställning för enskilt bruk i fråga om datorprogram som uppnått verkshöjd (11 § tredje stycket). Denna bestämmelse innebar att den som ville kopiera ett datorprogram i maskinläsbar form fick göra detta bara om programmet var utgivet och endast för sitt enskilda bruk. Som förlaga för kopieringen fick inte användas ett exemplar som användes i näringsverksamhet eller i offentlig verksamhet. Genom lag (1992:1687) om ändring i up- phovsrättslagen, som trädde i kraft , har den svenska upphovsrättslagen anpassats till bestäm- melserna i ett direktiv från Europeiska gemenskapernas (EG) råd om rättsligt skydd för datorprogram (direktiv /250/EEG). Bestämmelserna i tivet innehåller bl.a. att kopiering utan rättighetshavarens samtycke av ett datorprogram i maskinläsbar och skriftlig form även för enskilt bruk skall anses utgöra intrång i upphovsrätten till datorprogrammet. Enligt upphovsrättslagen i dess lydelse efter är därför kopiering för enskilt bruk inte i något fall tillåten (jfr prop. 1992/93:48 s. 132 f.). I artikel 7.1 i EG-direktivet föreskrivs att lämpliga skyddsåtgärder (sanktioner), i enlighet med nationell lagstiftning, skall kunna vidtas mot personer som omsätter eller i kommersiellt syfte innehar kopior av datorprogram som innebär intrång i upphovsrätten till programmet. I regeringens förslag (prop. 1992/93:48 s. 134 f.) om införlivandet av EG-direktivet om rättsligt skydd för datorprogram anfördes att artikel 7 i direktivet inte i och för sig innehåller något krav på kriminalisering och den bedömningen gjordes att kopiering för enskilt bruk skulle vara straffritt fast den är otillåten. Bestämmelserna i 54 och 55 §§ upphovsrättslagen om skadestånd och säkerhetsåtgärd skulle dock vara tillämpliga och erbjuda sanktioner vid intrång i upphovsrätten. Vid lagstiftningsärendets behandling i lagutskottet framhöll Föreningen m.fl. intresseorganisationer för upphovsmän till datorprogram att det för rättighetshavarna är angeläget att förbudet mot enskild kopiering av datorprogram kompletteras med en straffbestämmelse. Förbudet skulle annars, enligt organisationernas uppfattning, inte komma att respekteras eller ens uppfattas som ett förbud. Utskottet (bet. 1992/93:LU17 s. 13) uttalade en viss förståelse för organisationernas uppfattning men ansåg att någon straffsanktion för enskilt bruk inte borde införas . Utskottet godtog därför förslaget om att alltjämt låta kopiering av datorprogram för enskilt bruk vara straffritt samt att en ny bestämmelse om detta kunde tas in som ett nytt andra stycke till 53 § upphovs- rättslagen. Utskottet uttalade emellertid att frågan om kopiering av datorprogram för enskilt bruk borde övervägas inom ramen för en pågående översyn av det im- materialrättsliga sanktionssystemet. Den ståndpunkt som intogs proposition att kopiering för enskilt bruk - om än otillåten - skulle vara straffri var huvudsakligen betingad av de uppenbara svårigheter som föreligger att kontrollera efterlevnaden av en straffrättslig sanktion på detta område. Det torde ligga i linje med allmänna kriminalpolitiska strävanden att inte införa straffbestämmelser på områden där någon kontroll av straffregelns efterlevnad i praktiken inte är möjlig och där straffbestämmelsen således inte kan effektueras. En sådan straff- bestämmelse skulle inte få någon straf- frättslig effekt utan tvärtom kunna bidra till att minska respekten för lagstiftningen i allmänhet. Någon omständighet som likväl ger anledning att införa regler om straff vid kopiering för enskilt bruk synes inte ha kommit fram. I enlighet med den bedömning som har gjorts i promemorian föreslår regeringen därför inte någon ändring av gällande regler på området. Det utesluter naturligtvis inte att frågan om en straffsanktion får prövas på nytt om förhållandena skulle ge anledning till det. Det kan också framhållas att anpassningen till bestämmelserna i om rättsligt skydd för datorprogram inneburit den förändringen av rättsläget att all kopiering av datorprogram numera utgör intrång i upp- hovsrätten till programmet. Även om intrånget skett för enskilt bruk och därmed är straffritt innebär detta inte att den som gör intrång i den situationen kan komma att undgå ansvar helt och hållet. Den som gör intrång kan nämligen, till skillnad mot vad som gällde innan upphovsrättslagen anpassades till bestämmelserna i , komma att drabbas av skadeståndsansvar för en kopiering som skett även för enskilt bruk. Det bör också understrykas - som redan har skett tidigare i avsnitt 6 - att möjligheten till vitesförbud också kommer att stå till buds vid olaglig kopiering av datorprogram för enskilt bruk. 13 Effektivare åtgärder med olagliga varor påvarumärkes-, växtförädlar- och firmarättensområden Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 57 f.). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Som har nämnts i avsnitt 4.5 finns det i de immaterialrättsliga lagarna regler om åtgärder i form av bl.a. ändring eller förstöring av den egendom med avseende på vilken intrång eller överträdelse före- ligger. Bestämmelserna är utformade som en rätt för den som innehar ensamrätten att begära att sådana åtgärder vidtas. För att åtgärderna skall kunna vidtas räcker det att intrång i objektiv mening föreligger. Dessa bestämmelser avser inte förverkande i straffrättslig mening. Enligt bestämmelserna har i stället ensamrättens innehavare ett enskilt - ett privaträttsligt - anspråk på att den egendom som det här gäller skall, exempelvis, ändras eller förstöras. Det kan sägas vara frågan om en speciell immaterialrättslig rättsverkan (prop. 1969:168 s. 241, Ds Ju 1981:7 s.79 f.). Dessa bestämmelser har uppenbarligen ett stort värde. Allmänt sett tar de sikte på den egendom i fråga om vilken intrång eller överträdelse föreligger. På vissa områden finns emellertid också möjlighet att få föremål som har använts som "hjälpmedel" vid intrång ändrade eller förstörda. Så är fallet inom patent- och mönsterrätten liksom enligt upphovsrätten och denna närbesläktade ensamrätter. Reglerna innebär att apparater och redskap etc. som, utan att själva vara föremål för immaterialrätt- sligt rättsskydd, använts vid olovlig tillverkning kan bli föremål för säkerhetsåtgärd. Regler av detta slag fyller en praktisk funktion och det finns därför skäl att införa dem också inom de övriga industriella ensamrätterna. Inte minst gäller detta på varumärkesrättens område. Varumärkesintrång som försiggår i stor kommersiell skala kan nämligen också innebära förfaranden där varukännetecken behöver kopieras och särskilt sättas fast på varan med hjälp av särskilda föremål. Regeringen delar därför den uppfattning som har kommit till uttryck i promemorian och godtagits av flertalet remissinstanser att också föremål som används som hjälpmedel vid intrång i en ensamrätt på varumärkes-, växtförädlar- och firmarättens områden skall kunna bli föremål för säkerhetsåtgärd. Det framstår också som lämpligt att säkerhetsåtgärder också skall kunna vidtas vid försök eller förberedelse till intrångsbrott. I detta sammanhang bör även nämnas att numera har antagit ett förslag till ny ordningslag (prop. 1992/93:210, bet. 1993/94:JuU1, rskr. 1993/94:1). Lagen - som träder i kraft - innebär bl.a. att om offentlig plats tagits i anspråk för varor eller någon annan egendom i strid mot kravet på tillstånd för att få använda sådan plats, får egendomen tas i beslag och förverkas, om det är uppenbart att detta behövs för att förebygga fortsatta överträdelser och förverkandet inte är oskäligt. Denna bestämmelse i ordningslagen har tillkommit mot bakgrund av de problem som otillåten gatuhandel vållar i vissa storstäder. Som exempel på när förverkande kan vara en uppenbart nödvändig åtgärd enligt den nya ordningslagen kan nämnas förhållandena på i . Under främst sker där gatuförsäljning i stor omfattning utan att gatuförsäljarna först ansökt om och fått tillstånd att ta platsen i anspråk. Det är inte ovanligt att denna försäljning omfattar varumärkesrättsligt skyddade produkter. En försäljare som av polisen har rapporterats för otillåten försäljning återvänder ofta till platsen redan kort efter det att han har rapporterats och återupptar den otillåtna försäljnings- verksamheten. I den situationen kan det vara behövligt att tillgripa förverkande av bl.a. försäljarens varor för att på så sätt söka förebygga fortsatta överträdelser av förbudet att ta platsen i anspråk. Denna förverkanderegel i ordningslagen kan alltså komma att innebära att exempelvis piratkopior av kläder och klockor - dvs. egendom som också skulle kunna bli föremål för privaträttsliga säkerhetsåtgärder enligt regler i den immaterialrättsliga lagstiftningen - förverkas. Bestämmelsen om förverkande i den föreslagna ordningslagen kan alltså innebära en ytterligare grund för att i vissa fall få t.ex. varumärkesförfalskad egendom förstörd. Lagändringarna bör träda i kraft . Med beaktande av den tid som kommer att förflyta innan kan fatta beslut i lagstiftningsärendet torde en lämplig tidpunkt vara . När det gäller kretsmönster- rätten bör dock uppmärksammas att en ny lag om skydd för kretsmönster i halvledarprodukter (SFS 1992:1685) har utfärdats. Den lagen är avsedd att träda i kraft som avtalet om det europeiska ekonomiska samarbetsområdet träder i kraft. Då skall lagen (1986:1425) om skydd för kretsmönster i halvledarprodukter upphöra att gälla. De föreslagna ändringarna kretsmönsterlag bör träda i kraft som den lagen träder i kraft, om den träder i kraft efter . Skulle kretsmönsterlag ha kommit att träda i kraft före bör de nu föreslagna ändringarna i lagen träda i kraft . Det bör därför ankomma på regeringen att besluta om ikraftträdande av dessa ändringar. De nya straffbestämmelserna skall självfallet inte tillämpas för brottsliga intrång eller överträdelser som skett innan de nya bestämmelserna trätt i kraft. Av 5 § lagen (1964:163) om införande av följer att de nya strängare straffskalorna inte blir tillämpliga på brott som har begåtts innan de nya bestämmelserna träder i kraft. Av allmänna principer följer att de nya bestämmelserna om skadestånd vid ersättning inte blir tillämpliga på sådana intrång som har begåtts innan de nya bestämmelserna har trätt i kraft. Däremot bör den nya sanktionsformen vitesförbud kunna meddelas med anledning av sådana intrång som har påbörjats före ikraftträdandet. I fråga om de nu berörda situationerna behövs inte några övergångsbestämmelser (jfr prop. 1985/86:86 s. 38). En sådan bör däremot införas när det gäller möjligheten att med stöd av de nya reglerna påkalla säkerhetsåtgärder avseende hjälpmedel vid intrång. En sådan möjlighet bör inte stå till buds när intrång har skett innan de nya bestämmelserna har trätt i kraft. En övergångsbestämmelse behövs därför om att de nya reglerna om säkerhetsåtgärder inte gäller för intrång som har skett före ikraftträdandet (jfr prop. 1981/82:152 s. 75). Förslagen om förändrade straffbestämmelser med dess höjning av straffmaximum torde kunna leda till ett något ökat antal insatser av polis, åklagare och domstolar på varumärkesrättens område. På övriga områden för det industriella rättsskyddet torde de föreslagna ändringarna endast marginellt påverka det allmännas insatser. De utökade möjligheterna till vitesförbud kommer sannolikt att leda till ett ökat antal krav på denna säkerhetsåtgärd och därmed ett ökat antal mål om vitesförbud. Å andra sidan skall beaktas att den bakomliggande tvisten (om intrång föreligger eller inte) i praktiken kan komma att avgöras redan genom förordnandet om vitesförbudet. Vitesförbudet bör nämligen bli effektivt i den meningen att käranden uppnår ett slut på intrånget redan i och med förbudsförordnandet. Därmed kan också verkningarna av intrånget bli begränsade och en efterföljande begäran om skadestånd för intrånget och eventuell begäran om förstörande av egendom kommer att framställas i färre fall. Vitesförbudet kan alltså komma att leda till en minskning av antalet ordinära tvistemål på immaterialrättens område. De föreslagna förändringarna om skadestånd vid intrång i de immateriella ensamrätterna torde inte leda till ett ökat antal mål. Förslagen i denna del innebär ju inte några förändringar av de grundläggande förutsättningarna för att få ersättning utan är begränsade till att förstärka denna sanktionsform när den kan tillämpas. Totalt sett torde belastningen på domstolsväsendet när det gäller civilrättsliga åtgärder minska något. Sammantaget bör effekten av de föreslagna ändringarna bli kostnadsneutral för det allmänna. De kostnadshöjningar som vissa av förändringarna kan medföra vägs upp av kostnadsminskningar på andra områden. Det finns alltså inte anledning att räkna med att förslagen kommer att leda till ökade utgifter för staten. 16.1 Förslaget till lag om ändring i varumärkeslagen(1960:644) Gör någon intrång i rätten till ett varukännetecken enligt 4 - 10 §§ (varumärkesintrång) och sker det uppsåtligen eller av grov oaktsamhet, skall han dömas till böter eller fängelse i högst .