prop · GH03232 · 1994-01-01 00:00:00 — Det uttalandet har lett till att Finansin- spektionen förutom till värdepappersinstitut även givit tillstånd till emittenter t.ex. och till större placerare t.ex. AP-fonden och försäkringsbolag. Genom vad utredningen uttalat om de utländska företagskategorier som bör komma i fråga som kontoförande institut uppstår en skillnad gentemot de svenska företagskategorier som kan komma i fråga. Om avsikten skall vara att upprätthålla denna skillnad måste den begränsning som anses skall gälla för utländska företag återspeglas i lagtexten. Enligt 8 kap. 6 lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet får en clearingorganisation som clearingmedlem ha endast den som har en betryggande kapitalstyrka och som i övrigt bedöms vara lämplig att delta i clearingen. Det är clearingorganisationen själv som antar sina medlemmar. Något tillstånd från inspektionen krävs inte. Inspektionen kommer i sitt slutliga remissvar att närmare överväga frågan om den nuvarande ordningen, med att det krävs tillstånd från inspektionen för att uppträda som kontoförande institut, bör upprätthållas. Det kan dock förutskickas att inspektionen anser det viktigt att kontoförande institut står under myndighets tillsyn eftersom detta leder till en förbättrad tillsyn över clearing- och avvecklingsförfarandet. Förtroendet för den svenska marknaden kommer därmed att kunna upprätthållas. En heltäckande tillsyn över detta område leder också till att informationsutbytet mellan inspektionen och tillsynsmyndigheter i andra länder blir effektivare. delar utredningens bedömning att det är väsentligt att hemlandstillsynen är tillförlitlig och att förutsättningar föreligger för ett gott samarbete och informationsutbyte mellan och motsvarande utländskt organ. För att hemlandstillsynen skall bli tillförlitlig krävs att hemlandsmyndigheten har god kännedom om VP-systemet och vilka krav som ställs på ett kontoförande institut. Inspektionen ser här framför sig ett omfattande arbete med att på detta område undervisa de utländska myndigheter som kommer i fråga. I denna utbildningsverksamhet bör även VPC delta. Gott samarbete och informationsutbyte kan tillförsäkras genom att på olika sätt knyta kontakter med berörda personer hos den utländska myndigheten och genom att det upprättas avtal om ömsesidigt informationsutbyte i konkreta situationer. En förutsättning för att detta kan ske är att det till inspektionen ställs tillräckliga ekonomiska resurser och att möjligheterna för inspektionen att träffa sådana överenskommelser underlättas t.ex. genom att inspektionen, utan bemyndigande av regeringen, tillåts träffa överenskommelser inom tillsynsområdet. En förutsättning för att ett utländskt företag skall få tillgång till VP-systemet bör dock vara att en sådan överenskommelse om samarbete och ömsesidigt informationsutbyte träffats mellan inspektionen och den utländska tillsynsmyndigheten. Utredningen har på sid. 285 tillfogat att för att kunna fullgöra sin tillsyn visavi VPC givetvis måste få del av uppgifter om det utländska företagets tekniska och juridiska förutsättningar. Det är oklart vad utredningen menar. Vid sin tillståndsprövning kommer inspektionen bl.a. att kontrollera att det utländska företagets tekniska och juridiska förutsättningar är tillfredsställande. Om dessa förhållanden försämras efter tidpunkten för tillståndsgivningen kan detta påverka frågan om tillståndet skall återkallas. Förändringar som i olika hänseenden inträffar efter tillståndsgivningen bör rapporteras av det utländska företaget till tillsynsmyndigheten i hemlandet. Den tillsynsmyndigheten bör i sin tur rapportera förhållandena till inspektionen. I vart fall bör detta vara förstahandsalternativet för hemlandstillsynens bedrivande. Detta utesluter dock inte att VPC bör vara rapporteringsskyldig till inspektionen för händelser som VPC kan iaktta och som har betydelse för tillsynen över VPC och det utländska företaget. Sådana rapporter från VPC skulle inspektionen därefter kunna vidarerapportera till hemlandstillsynsmyndigheten. Beträffande själva tillståndsförfarandet anser utredningen att samma krav bör ställas på ett utländskt företag som önskar bli kontoförande institut som på ett svenskt företag. Inspektionen delar den bedömningen såvitt gäller själva prövningskriterierna. Detta innebär att höga krav kommer att ställas på det utländska företagets tekniska och ekonomiska kapacitet, kunskap om VP-systemet samt juridiska sakkunskap. Utvärderingen av den tekniska kapaciteten kommer att kräva att inspektionen har tillgång till särskild expertis. I 11 kap. 9 lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet anges att om för bedömning av en viss fråga i prövningen behöver anlita någon med särskild fackkunskap, skall kostnaden för detta betalas av sökanden. En motsvarande bestämmelse bör föras in i aktiekontolagen för att skapa förutsättningar för en adekvat utvärdering av de tekniska förutsättningarna hos sökandeföretaget. En fråga som också ingår i tillståndsprövningen är om företaget har sådana ekonomiska förutsättningar att det kan klara det skadeståndsansvar som framgår av 7 kap. aktiekontolagen. Utredningen har i sitt förslag modifierat detta ansvar på några punkter men om frågan om att till VPC ansluta utländska kontoförande institut tas med förtur kommer det att vara de nuvarande reglerna som kommer att gälla tills resterande delar av utredningens förslag genomförs. Detta talar för att frågan inte tas med förtur. I det fortsatta lagstiftningsarbetet bör - i vart fall om här berörd fråga tas med förtur - dessutom diskuteras hur VPC bör säkerställa sin rätt enligt 7 kap. 5 aktiekontolagen att i vissa fall kräva tillbaka utbetald ersättning från ett utländskt kontoförande institut. Någon sådan återkravssituation har ännu inte inträffat men i vart fall i teorin kan det, om den inträffar, bli fråga om betydande belopp. Om denna fråga inte löses på något annat sätt så kan det bli nödvändigt för inspektionen att begära ett utlåtande från någon rättslärd i det land där sökandeföretaget har sitt säte för att få frågan utredd. Vem som skall bära kostnaderna för detta bör anges i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Utredningen har på sid. 221 ff. diskuterat förvaltare och förvaltarregistrering. Utredningen föreslår att nuvarande ordning bör behållas i vad den innebär att förvaltarregistrering resp. registrering av den som fått särskilt tillstånd kan ske beträffande aktier och att även i övrigt bör finansiella instrument kunna förvaltarregistreras hos . Däremot bör härutöver inte tillskapas något regelverk för förvaltarregistrering av sådana finansiella instrument som förvaltas utomlands. Om inte de regeländringar som utredningen föreslagit beträffande förvaltarregistrering genomförs med att möjligheten för utländska företag att bli kontoförande institut öppnas så kommer nuvarande regler att tillämpas på dessa företag. Detta innebär att ett utländskt kontoförande institut som uppträder som förvaltare av aktier för personer bosatta utanför måste ha ett tillstånd för varje aktie. Det framstår som angeläget att den ändring som utredningen föreslagit innebärande att sådant tillstånd kan ges generellt för svenska aktier kan genomföras . Utredningen, se sid. 223, har ansett att aktiekontolagen i dess nuvarande lydelse bör kunna tillämpas så att ett utländskt värdepappersbolag, som exempelvis legitimerar sig som borgenär i fråga om skuldförbindelser, i registreringshänseende anses vara borgenär utan någon särskild prövning av huruvida instrumenten tillhör någon kund. En sådan lagtolkning kan enligt utredningens mening göras även med nuvarande lydelse av lagen. Enligt utredningen skulle det inte heller vara något hinder, enligt nuvarande regler, för VPC eller kontoförande institut, att göra en anteckning i VP-systemet att värdepapperen tillhör annan. Utredningens uppfattning att det på ett vanligt VP-konto, alltså ej förvaltarkonto, skulle kunna göras en anteckning om att instrumenten tillhör annan reser en del frågor. Innebörden härav är att det införs en ny form av förvaltarkonton. Av förarbetena till 9 kap. 2 aktiekontolagen (prop. 1988/89:152 sid. 125) framgår att reglerna om förvaltning genom någon som har tillstånd enligt 8 kap. 1 att införas i aktieboken inte gäller i fråga om skuldförbindelser. Uttalandet har av inspektionen tolkats så att ett utländskt företag inte kunnat få öppna ett förvaltarkonto hos VPC beträffande skuldförbindelser. Med utredningens tolkning skulle detta trots allt vara möjligt. Det bör i det fortsatta lagstiftningsarbetet göras klart hur de nuvarande reglerna skall tolkas och det är angeläget att detta klargörande sker med att frågan om utländska företag skall få bli kontoförande institut genomförs. Konsekvensen - om utredningens tolkning av nuvarande regler skall gälla - blir att det införs en möjlighet för utländska företag att disponera ett eller flera förvaltarkonton avseende skuldförbindelser i VP-systemet utan auktorisation eller tillstånd från inspektionen. Denna tolkning leder till frågor om och i så fall hur regelsystemet i 8 och 9 kap. aktiekontolagen skall tillämpas på sådana förvaltarkonton. Det framstår enligt inspektionens uppfattning inte som motiverat att denna form av förvaltarkonton skall få förekomma. Ytterligare en fråga som kräver fortsatta överväganden är utländska kontoförande instituts bundenhet av den nettning av betalningar som sker i VP-systemet. Såvitt framgår av vad clearingutredningen anfört om nettning på sid. 257 ff. är nettningen bindande för parterna om den grundar sig på avtal. Även om nettningförfarandet grundar sig på avtal har clearingutredningen ändock funnit det erforderligt att för konkurssituationen föreslå en lagregel som binder konkursboet. Tanken är dock inte att denna fråga skall tas med förtur varför den osäkerhet som utredningen redovisat kommer att kvarstå intill dess utredningens övriga förslag leder till lagstiftning. Ett utländskt kontoförande institut måste för att kunna delta i VP-systemet träffa ett avtal med en svensk bank (likvidbank) med dragningsrätt i . De betalningar det utländska kontoförande institutet skall göra resp. erhålla kommer att vara nettobelopp varvid både det utländska kontoförande institutet och institutets eventuella kunders betalningar nettas. Det är av vikt att frågan om nettning behandlas med utredningens övriga förslag. Även vad som här anförts talar således emot att frågan om utländska kontoförande institut tas med förtur. Ytterligare en annan fråga är om svenska banker skall vara skyldiga att fungera som likvidbank för utländska företag som erhållit tillstånd av inspektionen att vara kontoförande institut. Enligt inspektionens bedömning bör något sådant tvång inte införas. har inspektionen alltid utgått från att någon bank åtar sig uppdraget som likvidbank för de svenska företag som önskar bli kontoförande institut. Tillståndsprövningen har således inletts före likvidbanksavtalets ingående. Däremot meddelas numera inga tillstånd förrän likvidbanksavtalet är undertecknat. Inspektionen kan komma att ompröva den nuvarande ordningen på detta område. är ansökningsavgiften för ett KI-tillstånd . Som framgått ovan kommer prövningen av en KI-ansökan från ett utländskt företag att innebära betydligt mer arbete och dra mer kostnader än vad som gäller för ett svenskt företag. Besök hos företaget och hos den utländska tillsynsmyndigheten är nödvändiga åtgärder i detta sammanhang. Det kan också bli nödvändigt att anlita såväl teknisk som juridisk sakkunskap i det land där företaget har sitt säte. Eftersom det utländska företaget inte kommer att stå under inspektionens tillsyn kommer några tillsynsavgifter inte att kunna tas ut. Alla kostnader bör därför täckas av avgiften för själva tillståndsprövningen. Den nuvarande avgiften bör därför höjas kraftigt alternativt relateras till de faktiska kostnaderna. har inte något att erinra mot förslaget. välkomnar att utländska företag ges en möjlighet att bli kontoförande institut. Det är för viktigt att få en så stor spridning som möjligt av statspapper. En breddad investerarbas leder till en effektivare marknad och lägre lånekostnader för staten. Mot denna bakgrund ser det som angeläget att minimera kostnaderna och riskerna för den gränsöverskridande handeln. Genom hoplänkning av svenska och utländska värdepapperscentraler kan avvecklingen av den alltmer ökande gränsöverskridande handeln underlättas. Det är också viktigt för konkurrensen på den svenska penning-och obligationsmarknaden att utländska banker och värdepappersbolag får möjlighet att tillhandahålla alla tjänster som är förknippade med denna marknad -även tjänsten som kontoförande institut. 2.4 Hovrätten för övre Hovrätten har, med de aspekter som hovrätten närmast har att beakta, inte någon erinran mot förslag i frågan om möjligheterna för utländska företag att bli kontoförande institut. Kammarrätten delar utredningens bedömning att aktiekontolagen bör kompletteras med en uttrycklig möjlighet för utländska företag att bli kontoförande institut. Utredningen föreslår att utländska företag skall kunna bli kontoförande institut först sedan givit tillstånd härtill. Utländska företag som medgivits sådant tillstånd skall emellertid inte stå under inspektionens tillsyn, utan principen om hemlandstillsyn skall gälla. EU:s regelsystem i den finansiella sektorn bygger generellt på principen om hemlandstillsyn och också på principen om hemlandsauktorisation. Den sistnämnda princippen kommer till uttryck i bl.a. det s.k. investeringstjänstedirektivet. Enligt detta direktiv har ett värdepappersinstitut som fått auktorisation i hemlandet rätt att, genom filial eller gränsöverskridande verksamhet, utan diskriminering utföra investeringstjänster i annat EU-land. Ett värdepappersinstitut som är medlem av en utländsk börs skall enligt direktivet ha fritt tillträde till det clearingsystem i vilket institutets börsaffärer avslutas. Utredningens förslag att utländska företag - i vart fall i den omfattning dessa företag är medlem av en utländsk börs - skall kunna bli kontoförande institut först efter tillstånd torde således komma att strida mot investeringstjänstedirektivet. Direktivet är avsett att träda i kraft inom EES-området . Det finns mot den angivna bakgrunden skäl att på nytt överväga i vilken omfattning ett utländskt företag skall behöva tillstånd för att bli kontoförande institut. Enligt kammarrättens mening är det angeläget att reglerna blir så enhetliga som möjligt, vilket bör beaktas mot bakgrund bl.a. av att även företag från länder utanför EU-området kan ha intresse av att tillhöra de kontoförande institutens krets. Enligt utredningsförslaget skall bevilja respektive återkalla tillstånd för utländska företag att bli kontoförande institut som inspektionen inte skall ha den löpande tillsynen över företagen. Denna ordning medför, vilket utredningen också uppmärksammat, att mycket höga krav måste ställas på samarbetet mellan och tillsynsmyndigheterna i berörda länder. Ett effektivt informationsutbyte mellan tillsynsmyndigheterna bör utgöra en förutsättning för tillstånd och detta - tillsammans med de övriga kriterier som skall ligga till grund för inspektionens tillståndsgivning - bör enligt kammarrättens mening också komma till tydligt uttryck i lagstiftningen. Det förhållandet att utländska företag som är kontoförande institut inte skall stå under tillsyn föranleder kompletteringar i 1 kap. 5 aktiekontolagen. Detta lagrum anger i sin nuvarande lydelse att Regeringen eller den myndighet som Regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om bl.a. tillsyn över kontoförande institut. Utredningsförslaget innebär att ADB-förda personuppgifter kommer att flöda mellan och utlandet. Med anledning härav vill kammarrätten peka på bestämmelserna i 11 datalagen (jfr 7 kap. 16 sekretesslagen inom den offentliga sektorn). Enligt bestämmelserna får personuppgifter lämnas ut till stat, som inte har anslutit sig till dataskyddskonvention, endast efter medgivande av Datainspektionen. För att undvika att bestämmelserna 11 datalagen blir tillämpliga, såvitt nu är ifråga, föreslår kammarrätten att en specialbestämmelse förs in i aktiekontolagen som medger ett dataflöde över gränserna. En sådan bestämmelse torde inte medföra någon risk för otillbörligt intrång i personlig integritet. Skäl att belasta Datainspektionen - och i förlängningen de allmänna förvaltningsdomstolarna - med prövningar enligt 11 datalagen (jfr prop. 1993/94:116 sid. 12 nederst) synes därför inte föreligga. Datainspektionen, som begränsar sina synpunkter till frågor som kan röra datalagen (1973:289), kan konstatera att aktiekontolagen innefattar en särreglering av personregister som i vissa avseenden tar över generella regler om personregister som finns i datalagen. Utredningens förslag enligt nu aktuella avsnitt sammantagna med det uppgiftslämnande ur register som skall ske enligt aktiekontolagen, väcker dock frågan om hur villkoren för utlämnande av personuppgifter till utlandet skall uppfyllas enligt datalagen. Utredningen nämner på sid. 226 i betänkandet underrättelse genom elektronisk överföring. Enligt 11 datalagen krävs Datainspektionens medgivande för att personuppgifter som ingår i personregister skall få lämnas ut, om det finns anledning att anta att uppgifterna skall användas för automatisk databehandling i utlandet. Medgivande behövs dock inte om personuppgift skall användas för automatisk databehandling enbart i en stat som har anslutit sig till konvention om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100), där en motsvarande reglering finns i 7 kap. 16 . F.n. har femton stater anslutit sig till konventionen. Datainspektionen anser att man bör undvika en situation där uppgiftslämnande enligt aktiekontolagen till utlandet skulle behöva bygga på medgivande från inspektionen. Från integritetssynpunkt kan knappast finnas någon invändning emot uttryckliga särregler om att nödvändigt uppgiftslämnande enligt aktiekontolagen får ske till utlandet även när man kan anta att uppgifterna kommer att ADB-behandlas där. Enligt inspektionens mening bör alltså behovet av sådan reglering övervägas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Ett ytterligare steg mot en skärpt konkurrens utgör utredningens förslag att ge utländska företag en generell möjlighet att vara kontoförande institut och svara för registrering av finansiella instrument i konkurrens med inhemska värdepapperscentraler, bl.a. VPC. Förslaget bör innebära effektivitetsfrämjande effekter i handeln på värdepappersmarknaden. Mot denna bakgrund har inga erinringar mot utredningens förslag i här berörda delar. RRV ställer sig positivt till utredningens förslag även i detta avsnitt. RRV vill emellertid beröra frågan om tillståndsgivning och tillsyn. Utredningen framhåller att ett utländskt företag ej bör stå under tillsyn. Detta är korrekt och i överensstämmelse med principen om hemlandstillsyn. RRV ställer sig emellertid frågande till utredningens uppfattning att bör svara för prövning av utländskt företag att vara kontoförande institut i . Om företaget står under tillsyn i utlandet bör också det landets tillsynsmyndighet svara för prövningen av företagets lämplighet. Utredningen föreslår bl.a. att utländska företag ges möjlighet att bli kontoförande institut. RSV tillstyrker förslaget med följande reservation. Kontrolluppgift om utdelning, ränta och innehav på konton lämnas av VPC respektive av svenska förvaltare. Ur skattekontrollsynpunkt är det angeläget att undvika att möjlighet ges för svenskar att genom utländsk mellanhand inneha aktier utan att kontrolluppgift lämnas. Det bör därför uppställas ett krav på att tillstånd till sådan verksamhet skall ges endast om det utländska kontoförande institutet medger insyn i bosatt kontoinnehavares konto samt att kontrolluppgift avges för sådan kontoinnehavare, jämför lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter 3 kap. 27 a 2 st. SARF som verkar för en breddning av det individuella aktiesparandet är angelägen om att kostnaderna för ett sådant sparande kan hållas på en så låg nivå som möjligt. En viktig förutsättning för att kostnaderna skall hållas nere är att värdepappersmarknadens struktur, inbjuder till och möjliggör, en fri konkurrens såväl när det gäller förmedling av värdepappersaffärer som när det gäller kontoföring, clearing och avveckling. Aktiespararna ser därför i grunden positivt på åtgärder som skapar förutsättningar för en ökad konkurrens genom närvaro av utländska värdepappersinstitut på den svenska värdepappersmarknaden. om utländska företag skall få rätt att bli kontoförande institut i VPC berör dock många andra områden vilket inte minst övriga delar av betänkande vittnar om. Enligt vår mening är det därför felaktigt att bryta ut frågan om en utvidgning av kretsen av kontoförande institut från övriga delar av för att i förtur genomföra sådana förändringar i lagstiftningen. Som stöd för vår avvisande inställning till att skapa förutsättningar för att utländska värdepappersinstitut skall kunna bli kontoförande institut i VPC vill vi belysa frågorna om VPC:s monopol, VPC:s ansvar för de kontoförande instituten och slutligen statens ansvar för VPC. Bildande av VPC 1971 Bakom bildande av VPC 1971 fanns två huvudsakliga motiv: a) Svenska statens, - önskemålet om ökade möjligheter till insyn om ägarförhållandet i marknadsnoterade aktiebolag. b) Bankernas och aktiebolagens, - önskemål om rationellare och billigare hantering av utdelningskuponger samt emissionsbevis. Den lösning som bankerna utarbetade inom ramen för det bolag som bildades för ändamålet, VPC, innebar att rätten till aktieutdelning, teckningsrätter och delrätter knöts till inskrivningen i respektive bolags aktiebok. I proposition 1970:99 med förslag till Lag om förenklad aktiehantering, föreskrevs att bolag som önskade övergå till den förenklade aktiehanteringen måste: a) på bolagsstämma fatta beslut om ändring av bolagsordningen och införa ett avstämningsförbehåll, dvs. bli ett avstämningsbolag b) anlita VPC för denna hanteringen. VPC kom härigenom att bli ett genom lag instiftat monopol för förande av avstäkningsbolagens aktieböcker. VPC skulle på deras uppdrag och för deras räkning, utfärda nya aktiebrev i samband med överlåtelser av aktier samt verkställa utbetalningar och tilldelningar av de ekonomiska rättigheter som bolaget beslutat om till de inskrivna aktieägarna. I den fondbörsutredning som föregick propositionen föreslogs däremot inte något monopol. I deras förslag förelåg därför inget hinder för att bolagen i egen regi och på egen risk och räkning skulle försöka uppnå de rationaliseringar som den förenklade aktiehanteringen skulle kunna medföra. förslag innefattade även en möjlighet för bolagen att uppdra detta till en organisation som av Kungl.Maj:t erhållit tillstånd för att yrkesmässigt föra aktiebok och utfärda aktiebrev för bolagens räkning. Enligt departementschefens uttalande skulle ansvaret för aktieboken och aktiehanteringen "i princip" ligga kvar på bolagen, men dessa fick en regressrätt mot VPC. När departementschefen, till skillnad från fondbörsutredningen, föreslog ett monopol för VPC (med motivet att önskade rationalitetsvinster annars inte skulle uppnås) föranledde detta honom att föreslå ett betydande statligt ägande i VPC. Den svenska staten kom därvid att inträda som ägare i VPC och även ikläda sig av den av ägarna utfärdade garantiförbindelse på totalt . Staten tecknade samtliga A-aktier. B-aktierna tecknades av de anslutna bankerna och fondkommissionärerna. Genom ett konsortialavtal från den 23/11 1970 förband sig den svenska staten att lösa in B-aktierna om en majoritet av B-aktieägarna önskade detta.