prop · GH0324 · 1994-01-01 00:00:00 — Det är framförallt två skäl som ligger bakom denna ståndpunkt. För det första har för förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling i sin rapport av till re- geringen angående det besök kommittén gjorde i den 5 - rekommenderat att vidta vissa åtgärder för att tillförsäkra en frihetsberövad person möjligheten att till en oberoende instans överklaga honom ålagda restriktioner (rapporten p. För att följa denna rekommendation bör man välja en annan lösning än överklagande av häktningsskäl. För det andra är det enligt min mening endast i trängande fall som man bör frångå grundläggande processuella principer, i detta fall principen att skäl för en dom eller ett beslut inte skall kunna överprövas separat. I likhet med vad som sägs i rapporten anser jag att rätten uttryckligen bör ta ställning till frågan om inskränkningar av den häktades kontakter med omgivningen över huvud taget skall få förekomma. Det- ta bör rätten ta ställning till i ett särskilt beslut. För att rätten skall kunna ge ett sådant tillstånd bör krävas att rätten konstaterar att det föreligger kollusionsfara. Det är också värt att notera att man i jämförbara europeiska länder har en initial domstolsprövning i dessa hänseenden. Rättens beslut bör ha karaktären av ett rambeslut som skall utgöra en nödvändig förutsättning för åklagaren att sedan fatta beslut om inskränkningar av den häktades kontakter med omgivningen. Det bör emellertid alltjämt ankomma på åklagaren att besluta den närmare arten och omfattningen av inskränkningarna. På så sätt lyfts frågan om inskränkningar fram på ett tydligt sätt under häktningsförhandlingen och domstolen får också ett avgörande och direkt inflytande över frågan om restriktioner för den häktade. behåller man i åklagarens hand att avgöra det närmare innehållet vad gäller inskränkningarna. I det remitterade förslaget föreslogs att möjligheterna att fatta ett beslut om att tillåta restriktioner skulle vara öppen även i de fall rätten konstaterar att det inte är uppenbart att kollusionsrisk saknas. Förslaget slöt i den delen an till häktningsregeln i 24 kap. 1 § andra stycket RB, som anger att den som på sannolika skäl är misstänkt för vissa grövre brott kan häktas redan då det är uppenbart att det inte saknas något särskilt häktningsskäl. Rapporten innehåller inte något motsvarande förslag. Lagrådet har beträffande detta uttalat att det inte finns anledning att på detta sätt låta presumtionsregeln om kollusionsfara öppna möjlighet för att meddela beslut om restriktioner. Enligt Lagrådet bör det krävas att kollusionsfara föreligger enligt en bedömning som sker enligt vanliga regler, dvs. ett positivt konstaterande av att kollusionfara föreligger, för att ett beslut om att tillåta restriktioner skall få meddelas. Jag ansluter mig till Lagrådets bedömning och förslag. Med en sådan utformning kommer intentionerna med mitt förslag till ett tydligare uttryck. Kopplingen mellan kollusionsfara och möjligheten att meddela beslut som tillåter restriktioner framträder klarare och domstolarnas inflytande över dessa frågor markeras på ett mer uttryckligt sätt. Jag förordar därför att regeln utformas i enlighet med Lagrådets för- slag. 3.4.2 Beslut om inskränkningar utan föregående domstolsbeslut Rapportens förslag: Rapportens förslag överensstämmer med mitt, utom vad gäller domstolsprövningen där rapporten föreslår en annan reglering. Remissinstanserna: Flera remissinstanser påpekar vikten av att åklagaren har en möjlighet att snabbt kunna besluta om inskränkningar vid en förändrad utredningssituation. Flera instanser anser att det skall finnas en möjlighet till domstolsprövning av dessa åklagar- beslut. Det framförs från skilda håll olika synpunkter på hur ett sådant förfarande bör vara utformat. Skälen för mitt förslag: Min tidigare intagna ståndpunkt måste modifieras i ett fall, vilket också uppmärksammas i rapporten. Liksom bör det finnas utrymme för åklagaren att fatta beslut om inskränkningar i de fall det påkallas av vad som kommer fram under brotts- utredningens gång. I de fall någon redan är häktad utan att rätten givit sitt tillstånd till åklagaren att fatta beslut om inskränkningar av den häktades kontakter med omgivningen, men där det sker betydelsefulla förändringar av utredningssituationen bör åklagaren snabbt kunna besluta om restriktioner utan att först behöva vända sig till domstol. Detta undantag bör också uttryckligen framgå av lag. I rapporten föreslås att den häktade skall få begära rättens prövning av ett beslut som åklagaren har meddelat på grund av förändringar i utredningsläget. Mot bakgrund av vad jag har uttalat om behovet av domstolsprövning anser jag att en sådan lösning inte är tillräcklig. I dessa fall bör det i stället vara så gott som obligatoriskt med en domstolsprövning. Detta kan åstadkommas genom att man ålägger åklagaren att inom viss underställa rätten sitt beslut. Åklagaren bör han har meddelat ett beslut om restriktioner eller senast dagen därpå till rätten ge in en framställan om prövning av beslutet. Rätten bör som huvudregel så snart det kan ske vid en förhandling pröva framställningen. Det kan dock i vissa fall finnas anledning att hålla förhandlingen något . Är exempelvis en omhäktningsförhandling nära förestående kan det vara lämpligt att vänta till den förhandlingen med att avgöra frågan, då ju frågan om inskränk- ningar ändå skall prövas enligt huvudregeln. Den yttersta tidsramen bör därför sättas till . Rätten kan också begränsa antalet inställelser genom att tidigarelägga en planerad omhäkt- ningsförhandling. I detta sammanhang finns också anledning att rent allmänt erinra om åklagarens skyldighet att genast häva beslut om meddelade restriktioner så snart sådana är befogade. Rapportens förslag: I rapporten föreslås att tingsrättens beslut i frågor om s.k. åklagarkontroll skall kunna överklagas i vanlig ordning till hovrätt och . Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar rapportens för- slag utan erinran i denna del. Några remissinstanser förordar ett förbud mot överklagande av tingsrättsbeslut i frågor rörande restriktioner eller i vart fall en begränsning av överklagandemöjlig- heterna. Skälen för mitt förslag: finns inga möjligheter att få en dom- stolsprövning till stånd av beslut om inskränkningar av den häktades kontakter med omgivningen. Genom vad jag här har anfört föreslås nu att det införs regler som nära nog innebär obligatorisk domstolsprövning i dessa fall. Som huvudregel föreslås att sådan domstolsprövning skall ske initialt i samband med prövningen av häkt- ningsfrågan. I undantagsfall - när utredningsläget har förändrats -föreslås domstolsprövning ske i efterhand. Redan detta gör att domstolsinflytandet över restriktionsfrågorna ökar markant. Frågan är om det finns något behov av att tillåta möjligheter till ytterligare dom- stolsprövning av enbart restriktionsfrågor. I rapporten föreslås att såväl den häktade som åklagaren skall kunna överklaga beslut meddelade av tingsrätt i frågor om restriktioner. Några remissinstanser förordar förbud mot överklagande till hovrätt eller i vart fall begränsningar av överklagandemöjligheten. I det till Lagrådet remitterade förslaget föreslog jag att de nu diskuterade besluten inte skulle kunna överklagas. I den delen anförde jag bl.a. att behovet av en överklagandemöjlighet är mycket litet. Beslut om restriktioner har ofta kort livslängd och läget under utredningens gång förändras snabbt. En överklagandemöjlighet skulle därigenom innebära att hovrätterna skulle belastas med överklaganden som dessutom i många fall riskerar att mista sin aktualitet under ärendets handläggning. Även här finns det anledning att erinra om åklagarens allmänna skyldighet att genast häva beslut om inskränkningar som är befogade och dessutom om att tingsrätten så länge vederbörande är häktad kontinuerligt har att ompröva frågor om inskränkningar enligt huvudregeln vid omhäktningsförhandlingar eller då åklagaren vid förändringar i utredningsläget enligt undantagsregeln har underställt tingsrätten frågan om inskränkningar. Jag ansåg sammantaget att det behov som må finnas av en självständig möjlighet att överklaga dessa tingsrättsbeslut väger mycket lätt jämfört med det merarbete, de komplikationer och de kostnader som är förenade med en överprövningsmöjlighet. Jag drog därför slutsatsen att någon möjlighet att överklaga ett tingsrätts- avgörande som rör frågan om inskränkningar av den häktades kontakter med omgivningen inte borde öppnas. Lagrådet uttalar att förslaget om domstolsinflytande över frågan om inskränkningar av den häktades kontakter med omvärlden inte är tillräckligt långtgående bl.a. därför att det alltför hårt begränsar möjligheterna att överklaga ett beslut rörande inskränkningar för en häktad. Som skäl för fullföljdsförbudet anförs främst att behovet av att överklaga domstolsbeslut i fråga om restriktioner är litet med hänsyn till att besluten ofta har en kort livslängd och att åklagaren och tings- rätten var för sig har en skyldighet att kontinuerligt ompröva sina beslut om restriktioner. Mot detta kan enligt Lagrådet anföras att om restriktionsbesluten har en kort livslängd, risken för överklaganden inte är så stor. Och det förhållandet att myndigheter har en skyldighet att tillvarata också klienternas intressen brukar inte räcka som skäl för att frånta klienten rätten att överklaga myndigheternas beslut. Härtill fogar Lagrådet att det remitterade förslaget innebär att, om en häktad överklagar själva häktningsbeslutet, han däremot automatiskt för upp också frågan om restriktioner till högre rätt. Med en sådan ordning kan man förutse praktiskt taget lika många överklaganden av häktningsbeslut, där kärnfrågan rör restriktioner eller ej, som med en ordning där restriktionsbeslut får överklagas särskilt. Med rätt att föra särskild talan mot restriktionsbeslut vinner man att processen i överinstansen inriktas på den egentliga tvistefrågan, och domstolen besparas besväret att hantera restriktionsfrågor som om det gällde frifotsyrkanden. Med en klagorätt skapas också förutsättningar för preju- dikatbildning, någonting som kan vara värdefullt på ett område där bestämmelserna lämnar stort utrymme för myndigheternas fria skön. Jag vill i anledning av Lagrådets yttrande påpeka att det remitterade förslaget i och för sig inte innebär att någon fråntas en klagorätt han har . I stället innebär ju förslaget att det tillskapas en domstolsprövning på ett område där det inte finns något domstolsinflytande. I det till Lagrådet remitterade förslaget begränsades dock denna domstolsprövning till en instans och förslaget var därför att det inte skulle finnas möjlighet att överklaga den instansens beslut i dessa frågor. Lagrådet förordar att denna fullföljdsbegränsning utgår. Jag är beredd att att ansluta mig till Lagrådets synpunkter i denna del. Det finns också anledning att ta hänsyn till Lagrådets synpunkt att det kan ha ett värde med fullföljdsmöjligheter med tanke på prejudikatbildningen. Jag kan också instämma i Lagrådets uppfattning att regleringen med det i remissen föreslagna fullföljdsförbudet i vissa avseenden blir tekniskt komplicerat och svåröverskådligt. Det nu sagda gör att jag föreslår att regleringen utformas i enlighet med Lagrådets förslag och att vanliga fullföljdsregler för beslut under rättegången skall gälla. Det innebär för de nu diskuterade besluten att de skall kunna överklagas till hovrätt särskilt genom besvär och vidare till enligt vanliga regler för överklagande dit. Förslaget föranleder såsom Lagrådet har påpekat, vissa konsekvensändringar i andra paragrafer i . 3.4.4 Domstolarnas prövning av ålagda restriktioner i övrigt Rapportens förslag: Rapportens förslag överensstämmer i sak med mitt. Remissinstanserna: Utfallet bland de remissinstanser som har yttrat sig särskilt i denna del är blandat. Från några instanser ifrågasätts om det inte finns skäl att överväga en möjlighet till domstolsprövning av åklagarens beslut om restriktioner. Några remissinstanser anser att vissa tingsrättsbeslut inte bör kunna överklagas till högre instans. Skälen för min bedömning: Åklagarens beslut om arten och omfattningen av de inskränkningar han har beslutat om kan inte överklagas till domstol. Den häktade kan dock vända sig till en över- ordnad åklagare, som inom ramen för sin tillsynsfunktion kan överpröva och ändra beslutet om inskränkningar. Frågan om domstolsprövning av åklagarens beslut om inskränkningar har diskuterats tidigare. Utredningen angående översyn av häktningsbestämmelserna föreslog i sitt betänkande Häktning och anhållande (SOU 1977:50) att häktade och anhållna skulle ges rätt att underställa åklagarens beslut om restriktioner allmän domstols prövning. Förslaget fick ett blandat mottagande vid remissbehandlingen. Flera remissinstanser avstyrkte förslaget med motiveringen att det vid sidan av den nuvarande möjligheten till överprövning inte finns något behov av en särskild besvärsordning. Det framhölls vidare att en sådan ordning är kostsam och betungande samt att den i praktiken knappast skulle fylla någon funktion med hänsyn till att åklagarens beslut ofta kommer att vara ändrat innan rätten hinner ta upp det till prövning. Man ansåg också att den misstänktes tilltro till rättens opartiskhet minskar ju fler beslut domstolen har att fatta beträffande den misstänkte under förundersökningen. I propositionen 1980/81:201 med förslag till ändring i m.m. uttalade föredragande statsrådet (a.a. s. 27) att han ansåg att de möjligheter som finns till överprövning fick anses tillfredsställande. Med hänsyn härtill och till de olägenheter som den föreslagna ordningen skulle innebära bor- de förslaget inte genomföras. Departementschefen valde således att inte lägga fram något förslag om domstolsprövning av åklagarbeslut om inskränkningar av den häktades kontakter med omgivningen. I rapporten föreslås inte att det bör införas någon möjlighet att överklaga de beslut som en åklagare fattar efter det att han har fått domstolens tillstånd att genomföra åklagarkontroll under häktningen. Det skulle enligt hans mening medföra alltför mycket detaljarbete i domstolen om det öppnades en möjlighet för den häktade att överklaga varje åklagarens beslut. Av behandlingslagen (se 1 § och 16 § sista stycket) framgår att inskränkningar inte får åläggas någon i större utsträckning än vad som är nödvändigt och att åklagaren så ofta anledning förekommer skall ompröva sina beslut om inskränkningar. Regelmässigt hålls också den häktade eller anhållne underrättad om skälen för de beslut om restriktioner som gäller för honom (se Riksåklagarens cirkulär C 87). I sitt remissvar redovisar Riksåklagaren en kartläggning som visar att det inte finns någon grund för att påstå att åklagarna missbrukar sin rätt att ålägga häktade och anhållna inskränkningar. Av kartläggningen framgår att restriktionsbeslut regelmässigt vilar på att domstol har konstaterat att kollusionsfara föreligger. Det framgår också av kartläggningen att åklagarna under en brottsutrednings gång ofta minskar omfattningen av restriktionerna eller helt tar bort dem. Gemenskap och kontakter med omgivningen är av största betydelse för de häktade och anhållna. De restriktioner som meddelas dem innebär betydande ingrepp i deras personliga integritet. Enligt min mening är emellertid den gällande ordningen beträffande beslut om restriktioner tillfredsställande såtillvida att åklagarna är väl skickade att fatta beslut om vilka restriktioner som i varje enskilt fall är nödvändiga att ålägga en häktad. Genom det förslag jag har lagt fram kommer också en domstol att ha givit sitt generella tillstånd till inskränkningar av den häktades kontakter med omgivningen. Ett sådant tillstånd föreslås ju också alltid grunda sig på att det föreligger kollusionsfara. I de fall sådant tillstånd inte finns föreslås också åklagaren att skyndsamt underställa frågan rättens prövning. De förslag jag för fram i detta ärende och som jag har redogjort för i detta och tidigare avsnitt medför enligt min mening att regelsystemet förses med långt gående garantier för att häktade personer inte underkastas inskränkningar i sina kontakter med omgivningen om det inte är absolut nödvändigt. Härmed tillgodoses också enligt min mening de rekommendationer avgivit i sin rapport av . 3.4.5 Medborgarvittnen vid häkte Rapportens bedömning: Rapportens bedömning överensstämmer med min. Remissinstanserna: Det stora flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig i denna del gör samma bedömning. Skälen för min bedömning: Enligt lagen (1981:324) om medborgarvittnen får en kommun för att tillgodose allmänhetens intresse av insyn i polisverksamheten utse trovärdiga personer att som medbor- garvittnen följa polisens arbete i polisdistriktet. Lagens tillämp- ningsområde är alltså begränsat till polisverksamhet, vilket bl.a. innebär att den inte gäller för verksamheten vid häkten, för vilka är huvudman. Med anledning av en motion behandlade frågan om medborgarvittnen vid häkten. uttalade därvid bl.a. att en ordning med medborgarvittnen inom polisverksamheten kunde medverka till att trygga rättssäkerheten och stärka förtroendet för den verksamhet där en sådan lekmannainsyn kommer till stånd (bet. 1989/90:JuU9 s. 26). Utskottet delade således motionärernas uppfattning att ett system med utomstående, särskilt utvalda medborgarvittnen, som skall vara närvarande vid intagningen av personer på häkte, skulle vara av värde för såväl intagna som personal. Utskottet förordade att en sådan ordning infördes. Frågan om hur ett system med lekmannainsyn på häktena kan anordnas borde enligt utskottet övervägas av regeringen i lämpligt sammanhang. Vad utskottet sålunda uttalat gav regeringen tillkänna (rskr. 1989/90:29). I rapporten beskrivs erfarenheterna av lagen om medborgarvittnen. Där konstateras att lagen används i mycket ringa omfattning, fram för allt sedan det särskilda statsbidraget till verksamheten upphörde fr.o.m. /87. får kommunerna själva finan- siera verksamheten enligt lagen. I rapporten sägs vidare att det är orealistiskt att tänka sig att en kommun beslutar om medborgarvittnen enbart vid intagning i häkte. I rapporten säger också den särskilde utredaren att han numera är tveksam till om medborgarvittnen kan bli en bra form för insyn vid intagningen i häkte. I rapporten förordas därför andra åtgärder, som exempelvis stöd till Röda korset och kyrkorna som bedriver viss socialt inriktad verksamhet vid häkten och anstalter. Jag instämmer i de bedömningar som har gjorts i rapporten. Remissinstanserna gör samma bedömning. Jag anser alltså att det inte finns anledning att utvidga tillämpningsområdet för lagen om med- borgarvittnen. De ändrade reglerna beträffande kroppsvisitation och kroppsbesiktning kommer inte att medföra några särskilda kostnader eller i övrigt utökat resursbehov för staten. De förslag som jag har lämnat i det föregående avsnitt 3 rörande åklagarbeslut om inskränkningar av häktades kontakter med omgivningen kan komma att föranleda vissa ökade kostnader avseende handläggningen hos åklagare och domstolar samt för bevakning och transporter inom kriminalvården, främst genom att frågan om inskränkningar i den häktades kontakter med omgivningen i vissa fall kan bli föremål för en särskild förhandling i domstol. Den situationen torde dock inte bli särskilt vanligt förekommande och enligt min be- dömning bör ändringarna inte föranleda några mer betydande kostnader. Effekterna av de föreslagna ändringarna bör utvärderas . De föreslagna ändringarna bör kunna träda i kraft , under förutsättning att det särskilda lagstiftningsförfarandet enligt 2 kap. 12 § tredje stycket regeringsformen inte blir aktuellt. Några övergångsbe- stämmelser behövs inte. I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om ändring i , 2. lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling, 3. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, 4. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl., 5. lag om ändring i polislagen (1984:387), 6. lag om ändring i tullagen (1987:1065) och 7. lag om ändring i lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. Förslagen 2 och 6 har upprättats i samråd med statsrådet och förslaget 7 i samråd med chefen för . Förslagen har granskats av Lagrådet. 7.1 Förslaget till lag om ändring i Hela paragrafen är ny. Den har kommenterats i den allmänna motiveringen, avsnitt 3.4. I första stycket föreskrivs att rätten i samband med att beslut fattas om att häkta någon eller att någon skall kvarbli i häkte på åklagarens begäran skall ta ställning till om den häktade skall få underkastas inskränkningar i sina kontakter med omvärlden under vistelsen i häktet. Om rätten bifaller en sådan begäran från åklagaren innebär det att åklagaren av rätten givits ett generellt tillstånd att meddela beslut om inskränkningar. De efterföljande åklagarbesluten regleras inte i denna paragraf utan i behandlings- lagen. Rätten kan inte självmant fatta beslut i en sådan fråga utan det krävs att åklagaren har begärt ett sådant beslut. Vad som föreskrivs i detta stycke gäller alltid då en domstol prövar en häktningsfråga. Det innebär att regeln är tillämplig fullt ut exempelvis även då någon häktas med tillämpning av 24 kap. 3 § RB samt vid en omhäktningsförhandling och vid prövning i högre instans. Av stycket följer också att rätten endast kan tillåta åklagaren att meddela beslut om inskränkningar i de fall rätten har motiverat sitt häktningsbeslut med att det föreligger risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning. Även i de fall någon häktas enligt 24 kap. 1 § andra stycket måste rätten konstatera att kollusionsfara föreligger för att rätten skall kunna bifalla åklagarens begäran om att få tillstånd till att meddela beslut om restriktioner för den tilltalade. Om rätten i det sistnämnda fallet konstaterar att det inte föreligger kollusionsfara kan en begäran från åklagaren om tillstånd att meddela beslut om inskränkningar inte bi- fallas. Det innebär att frågan om kollusionsfara föreligger eller inte får självständig betydelse också i de fall häktning sker enligt 24 kap. 1 § andra stycket RB. Regeln har förtydligats efter påpekande från Lagrådet. I det andra stycket föreskrivs att åklagaren får meddela beslut om inskränkningar även om rätten inte har givit sitt tillstånd till det. Det gäller de fall när förändringar i utredningsläget gör det nödvändigt att fatta sådana beslut. Med regeln avses såväl att rätten vid häktnings- förhandlingen inte har haft anledning att ta ställning till frågan om inskränkningar som att rätten då har lämnat en begäran från åklagaren utan bifall. Om åklagaren med stöd av denna regel har meddelat beslut om inskränkningar skall han underställa beslutet rättens prövning enligt första stycket. Ett sådant underställande skall göras eller senast dagen därpå räknat från den dag åklagaren fattade sitt beslut. Rätten skall så snart det kan ske och senast inom vid en förhandling pröva åklagarens framställan. Beträffande handläggningen vid rätten gäller vad som är föreskrivet om häktningsförhandling (se 24 kap. 14 - 16 §§ RB). Regeln har formulerats om efter påpekande från Lagrådet. Vid prövningen enligt andra stycket gäller förutsättningarna enligt första stycket. Det innebär bl.a. att rättens beslut skall vara av generell karaktär, dvs. innebära att åklagaren tillåts eller inte tillåts att rent allmänt meddela beslut om inskränkningar i den häktades kontakter med omgivningen. För bifall krävs också att rätten finner att kollusionsfara föreligger. I paragrafens första stycke har i konsekvens med den nya 5 a § lagts till att rätten när den dömer i ett brottmål i förekommande fall också skall ta ställning till frågan om restriktioner.