prop · GH0326 · 1994-01-01 00:00:00 — Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med mitt. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till för- slaget. Hovrätten över och ifrågasätter om det är motiverat att ställa upp olika kriterier för förordnande vid olika typer av brott. Föreningen har framfört kritik mot den lagtekniska utformningen. En remissinstans, , anser att förslaget fått en alltför restriktiv utformning. Skälen för mitt förslag: I 1 § lagen om målsägandebiträde anges i vilka mål om brott och under vilka förutsättningar ett målsägandebiträde kan förordnas. Från början medgav lagen rätt till målsägandebiträde i mål om allvarligare sexuella övergrepp (brott enligt 6 kap. 1-6 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1-4 eller 6 § , BrB), om det inte på grund av särskilda omständigheter kunde antas att målsäganden saknade behov av sådant biträde. Vidare medgavs rätt till målsägandebiträde i mål om en del andra typer av brott med inslag av våld eller annan integritetskränkning, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kunde antas att målsäganden hade ett särskilt starkt behov av biträde. Det gällde t.ex. mål om vissa andra - mindre grova - sexualbrott enligt 6 kap. BrB, brott enligt 3 eller 4 kap. BrB - dvs. bl.a. misshandel och olaga hot - eller försök till sådant brott, om fängelse kunde följa på brottet samt brott enligt 8 kap. 5 eller 6 § BrB - dvs. rån eller grovt rån - eller försök till sådant brott. biföll justitieutskottets hemställan om målsägandebiträde i betänkandet Våldsbrott och brottsoffer (bet. 1989/90:JuU5, rskr. 65) och gav därmed regeringen i uppdrag att skyndsamt lägga fram förslag till utvidgningar i rätten till målsägandebiträde. utvidgades rätten till målsägande- biträde (prop. 1989/90:158, bet. 1990/91:JuU4, rskr. 1990/91:16, SFS 1990:999). Enligt 1 § första stycket i dess nuvarande lydelse gäller att måls- ägandebiträde i mål om brott enligt 6 kap. BrB skall förordnas, sedan förundersökning har inletts, om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde. Regeln är alltså utformad så att domstolen i mål om sexualbrott i princip skall förordna biträde för alla som önskar det. I lagstiftningsärendet uttalade dåvarande departementschefen (prop. 1989/90:158 s. 5) att ändringen i princip endast innebar en anpassning av lagtexten till den praxis som hade utvecklat sig. Enligt 1 § andra stycket kan, från , målsägandebiträde förordnas även i mål om brott enligt 3 eller 4 kap. BrB, på vilket fängelse kan följa, samt i mål om brott enligt 8 kap. 5 eller 6 § BrB eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av biträde. Den ändrade lydelsen av 1 § andra stycket innebar även den till stor del en anpassning av lagtexten till domstolspraxis. Som jag nämnt gällde före att målsägandebiträde enligt 1 § andra stycket skulle förordnas om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kunde antas att målsäganden hade ett särskilt starkt behov av biträde. I propositionen med förslag till lag om målsägandebiträde anförde föredragande statsrådet (prop. 1987/88:107 s. 38) att förordnande i dessa fall skulle ske med stor restriktivitet. Det räckte inte med att det var fråga om ett sådant brott som ingick i uppräkningen, utan brottet skulle i det enskilda fallet ha varit av kvalificerat slag och ha inneburit en svår kränkning av offret. Därtill krävdes att bevisläget och det processuella läget i övrigt var sådant att man kunde räkna med att målsäganden skulle komma att utsättas för ingående eller pressande förhör. Som en ytterligare förutsättning angavs att målsägandens fysiska och/eller psykiska tillstånd skulle vara sådant att denne kunde antas ha väsentlig nytta av ett juridiskt biträde. I lagstiftningsärendet (prop. 1989/90:158 s. 6 ff) om en utvidgad rätt till målsägandebiträde diskuterades bl.a. frågan om vilka typer av brott, förutom misshandel, som en utvidgad rätt till målsägandebiträde borde omfatta. Det konstaterades bl.a. med anledning av vad som kommit fram vid en hearing (en sammanfattning finns i a. prop. bil 1) att en utvidgning inte borde omfatta bara misshandel utan även de övriga i 1 § andra stycket uppräknade brotten eftersom det ansågs vara minst lika angeläget för målsäganden att få hjälp av ett måls- ägandebiträde när brottet rubricerats som t.ex. försök till mord eller försök till dråp. Det uttalades vidare att de som blir utsatta för rån ofta kan hamna i en djup kris efter det inträffade och då ha ett starkt behov av ett juridiskt biträde för att orka med den efterföljande rätte- gången och konfrontationen med den tilltalade. Av dessa skäl angavs att de i 1 § andra stycket angivna förutsättningarna borde mjukas upp generellt för att markera att bedömningen inte skulle vara så restriktiv som lagtextens tidigare utformning talade för. Men konstaterades att lagtexten måste vara så utformad att den ger utrymme för en verklig prövning av målsägandens behov av biträde i det enskilda fallet och att det på intet sätt kan anses sakligt motiverat att mera regelmässigt förordna målsägandebiträde i t.ex. mål om misshandel eller olaga hot. En ytterligare utvidgning av rätten till målsägandebiträde Lagen om målsägandebiträde har varit i kraft . Redan i propositionen med förslag till lagen uttalades att det även i mål om andra brott än de som angivits i 1 § kunde förekomma behov av stöd och hjälp åt målsäganden och att den nya lagen skulle utvärderas så snart tillräckliga erfarenheter vunnits för att ge underlag för att bedöma om rätten till målsägandebiträde borde utvidgas. Som jag redogjort för utvidgades också rätten till målsägandebiträde . har från olika håll påtalats behov av ytterligare utvidgningar av lagen. Bland annat har föreslagit en utvidgning (SOU 1990:92). Vidare har med anledning av ett par motioner begärt att regeringen ser över målsägandens rätt till målsägandebiträde i mål om andra typer av brott än de som omfattas av bestämmelsen i 1 §. föreslår i sitt slutbetänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92, s. 177) att det bör övervägas att utvidga rätten till målsägandebiträde även till dem som utsätts för övergrepp i rättssak och att det kan vara motiverat att förordna målsägandebiträde när ett besöksförbud skall prövas av domstol i samband med brottmål där åklagaren för talan. Enligt kommissionen bör det också övervägas att utvidga rätten till målsägandebiträde i mål om våld eller hot mot tjänsteman. I alla dessa fall kan enligt kommissionen förhållandena vara sådana att det finns behov av målsägandebiträde. betänkande har remissbehandlats. Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig över kommissionens förslag i nu aktuellt hänseende biträder kommissionens förslag i huvudsak eller lämnar det utan erinran. Några avstyrker förslaget och ifrågasätter behovet av målsägandebiträde i de fall kommissionen föreslagit medan andra anser att en ytterligare utvidgning av rätten till målsägandebiträde bör övervägas. Från något håll efterlyses en möjlighet till behovsprövning utan detaljerade begränsningar. förordade i sitt betänkande Anslag till brottsskadenämnden m.m. (bet. 1990/91:JuU21) med anledning av ett antal motioner att rätten till målsägandebiträde utvidgas genom en ventil som innebär att det skall vara möjligt att få målsägandebiträde även i andra fall än som framgår direkt av lagen om det finns särskilda skäl för det. Utskottet anför bl.a. följande (s. 17 f). "--- det finns några brottstyper där inslag av sexuellt eller annat våld saknas men där integritetskränkningen likväl kan vara mycket betydande. Utskottet tänker här t.ex. på utpressning och vissa fall av bedrägeri (''''sol-och-vår''''). Härtill kommer att också våldskommissionen anser att det bör övervägas om rätten till målsägandebi- träde behöver utvidgas till att avse t.ex. våld mot tjänsteman och övergrepp i rättssak. Vissa sådana fall skulle utan tvekan kunna falla in under en sådan ventil som förordas ---". "Utskottet vill dock understryka att en utgångspunkt för en översyn bör vara de avgörande kriterierna för rätten till målsägandebiträde, nämligen integritetskränkning resp. personlig relation till gärningsmannen. Regeringen bör få i uppdrag att göra förnyade överväganden i saken och därefter lägga fram ett förslag till . Vad ut- skottet nu har anfört bör som sin mening ge regeringen till känna." biföll utskottets hemställan om utvidgad rätt till målsägandebiträde (rskr. 1990/91:217). I promemorian föreslås vissa utvidgningar i rätten till målsägande- biträde. Förslaget har fått ett positivt mottagande under remissbehandlingen. Några remissinstanser har framfört synpunkter på bestämmelsens utformning. Enligt min mening finns det behov av måls-ägandebiträde också i mål om brott som inte omfattas av be-stämmelsen i 1 §. Detta gäller, som justitieutskottet anfört, särskilt vid vissa brottstyper där inslaget av sexuellt eller annat våld saknas men där integritetskränkningen likväl kan vara mycket betydande, vilket kan vara fallet i t.ex. vissa utpressnings- och bedrägerimål. Men även de brottstyper som nämnt, bl.a. övergrepp i rättssak samt våld och hot mot tjänsteman, kan i vissa fall vara av sådan art att målsäganden har stort behov av det stöd och den hjälp ett målsägan- debiträde kan ge. Dessa brottstyper innefattar ju gärningar - t.ex. misshandel och olaga hot - som utgör sådana brott som redan nu kan medföra rätt till målsägandebiträde. Även i en del andra mål om brott än de nu nämnda kan målsäganden i det enskilda fallet tänkas ha behov av målsägandebiträde. Det kan gälla exempel-vis stöld och då främst bostadsinbrott, vissa skadegörelsebrott samt vissa brott enligt 13 kap. BrB. En av de remissinstanser som avstyrkt förslag hänvisar till att de brottstyper som kommissionen föreslår skall ge rätt till målsägandebiträde inte generellt innebär en sådan påfrestning på målsäganden att de motiverar biträde. Det ifrågasätts t.ex. om en polisman eller en åklagare som har utsatts för våld i tjänsten har behov av målsägandebiträde. Jag håller med om att det i många sådana fall finns visst fog för att ifrågasätta ett sådant behov. Likväl anser jag att lagen bör ändras och att ytterligare måltyper bör omfattas av lagen. En ytterligare utvidgad rätt till målsägandebiträde måste emellertid utformas så att det inte regelmässigt blir fråga om att förordna biträde i vissa typer av mål. Bestämmelserna bör därför utformas så att förordnanden i dessa fall skall ske med restriktivitet och efter en prövning av omständigheterna i det enskilda fallet. Det är viktigt att en ytterligare utvidgning verkligen täcker de fall där målsägandens behov av biträde är särskilt starkt. Beträffande den närmare utformningen av en sådan regel kan olika alternativ tänkas. Det ena är att i lagtexten direkt räkna upp några ytterligare brottstyper som skall kunna föranleda förordnande av målsägandebiträde. En sådan lösning har Föreningen föreslagit i sitt remissvar över promemorians förslag. Med den lösningen riskerar man emellertid att vissa fall som bör motivera målsägandebiträde faller utanför tillämpningsområdet. Det är också svårt att exakt ringa in de brottstyper där behov av biträde kan tänkas föreligga i det enskilda fallet. En av de remissinstanser som yttrat sig över förslag anser t.ex. att preciseringen till vissa typer av mål ger en olycklig begränsning och föreslår i stället att domstolarna ges möjlighet till behovsprövning utan detaljerade be- gränsningar. En mera generell lösning är också enligt min mening att föredra. En sådan lösning ligger dessutom i linje med justitieutskottets uttalanden i frågan. När det gäller frågan om vilka brott som bör omfattas av en sådan bestämmelse har i promemorians förslag gränsen satts vid mål om brott enligt , på vilket fängelse kan följa. Jag delar bedömningen att det är en ändamålsenlig avgränsning. Om man begränsar brottstyperna till sådana på vilka fängelse kan följa, kommer mindre kvalificerade brott att uteslutas från biträdesförordnande, en ordning som för övrigt överensstämmer med den som redan gäller i mål om brott enligt 1 § andra stycket. En begränsning till brott enligt medför att de av föreslagna ärendena om besöksförbud i samband med talan i brottmål kommer att hamna utanför tillämpningsområdet. Det fåtal fall då besöksförbud prövas av domstol i samband med åtal rör dock, som också påtalades vid remissbehandlingen av förslag, oftast sådana brott för vilka det kan förordnas biträde. Den nu föreslagna utvidgningen torde i praktiken innebära att målsägandebiträde kommer att kunna förordnas i brottmålet i de fall det verkligen behövs och att målsägandens behov av biträde på så sätt blir tillgodosett.När det i övrigt gäller utformningen av en sådan regel är det en lämplig ordning att - som det föreslagits i promemorian - knyta an till de förutsättningar som gällde före i mål om brott enligt 1 § andra stycket. Således bör gälla att målsägandebiträde skall förordnas om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av biträde. För att målsägandebiträde skall få förordnas i dessa fall bör, i enlighet med vad som uttalades vid lagens tillkomst, krävas att brottet i det enskilda fallet har varit av kvalificerat slag och inneburit en svår kränkning av offret. Vidare bör bevisläget och det processuella läget i övrigt vara sådant att man måste räkna med att målsäganden kommer att utsättas för ingående eller pressande förhör. Ytterligare en förutsättning bör vara att målsägandens fysiska och/eller psykiska tillstånd är sådant att han eller hon kan antas ha väsentlig nytta av ett juridiskt biträde. Detta innebär att målsägandebiträde i de mål som omfattas av den nu föreslagna bestämmelsen inte skall förordnas regelmässigt utan bara när det är påkallat av sådana förhållanden i det enskilda fallet som angetts. Tillämpningsområdet för en så utformad bestämmelse kommer att i viss mån sammanfalla med vad som redan gäller för förordnande enligt nu gällande lydelse av 1 § andra stycket, dvs. vid vissa särskilt angivna brott enligt 3, 4 och 8 kap. BrB. Förutsättningarna för för- ordnande av målsägandebiträde blir emellertid betydligt mer restriktiva än de som gäller enligt andra stycket. Dessa är i sin tur mer restriktiva än de som gäller för förordnande enligt första stycket i mål om brott enligt 6 kap. BrB. Promemorieförslaget har i denna del mött viss kritik under remissbehandlingen. Bl.a. har ifrågasatts om det är motiverat att uppställa skilda kriterier för förordnande. Enligt min mening har en sådan trappstegsliknande konstruktion emellertid fördelar genom att den klart markerar att förutsättningarna för att få ett målsägandebiträde skiftar beroende på brottets art. För att den trappstegsliknande konstruktionen skall framgå tydligt bör 1 § lagen om målsägandebiträde formuleras om och de tre grupperna tas in i var sin punkt i paragrafen. Målsägandebiträde kan förordnas redan när förundersökning inletts. Det är undersökningledarens skyldighet att informera målsäganden om rätten till målsägandebiträde och anmäla till rätten om det finns anledning att förordna sådant biträde. Genom den nya tredje punktens restriktiva utformning kan de omständigheter som kan ge rätt till måls- ägandebiträde oftare än i fall som avses i första och andra punkterna komma fram först i ett senare skede av förundersökningen. Det är inte möjligt att, som några remissinstanser efterlyst, närmare ange när en anmälan till rätten skall göras. Detta måste avgöras efter en bedömning i det enskilda fallet. Jag vill också erinra om att målsäganden inte ställs helt utan stöd i de mål där målsägandebiträde inte förordnas. Förutom det stöd åklagaren regelmässigt skall ge och möjligheterna till allmän rättshjälp finns det enligt 20 kap. 15 § RB möjlighet för målsäganden att vid rätte- gången åtföljas av en stödperson. Vidare vill jag påminna om åklagarens skyldighet enligt 22 kap. 2 § RB att föra målsägandens talan i skadeståndsdelen. 9 5 Målsägandebiträdets uppgifter och processuella ställning 5.1 Talan om skadestånd som förs i samband med brottmålet Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: De få remissinstanser som har yttrat sig i den- na del är positiva till förslaget. Från något håll föreslås att måls- ägandebiträdet skall göras primärt ansvarig för frågan om skadestånd.Skälen för mitt förslag: Enligt 3 § lagen om målsägandebiträde skall målsägandebiträdet ta till vara målsägandens intressen i målet samt lämna stöd och hjälp till målsäganden. Målsägandebiträdet skall alltså stödja och hjälpa målsäganden i olika hänseenden vid förundersökning och rättegång i mål om allmänt åtal. Biträdet skall exempel- vis upplysa målsäganden om förfarandet och de regler som gäller för detta, framföra målsägandens önskemål rörande olika handläggningsfrågor och bevaka att förhör med målsäganden sker på ett tillbörligt sätt. I bestämmelsen anges att det inte ingår i målsägandebiträdets uppgifter att bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, om detta görs av åklagaren. Enligt bör ansvarsfördelningen mellan biträdet och åklagaren i fråga om skadeståndstalan övervägas i samband med översynen av en utvidgad rätt till målsägandebiträde i övrigt (bet. 1990/91:JuU21, s. 17 f, rskr. 1990/91:217). Bestämmelser om förordnande, byte och entledigande av målsägandebiträde finns i 4 § första-tredje styckena i lagen om målsägandebiträde. I fjärde stycket sägs att regler om rätte- gångsbiträde i övrigt skall tillämpas i fråga om målsägandebiträde. I propositionen med förslag till lag om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107 s. 25) diskuterades bl.a. frågan om biträdets respektive åklagarens skyldigheter när det gällde målsägandens talan om enskilt anspråk. föreslog i sitt slutbetänkande Målsägandebiträde (SOU 1986:49) att det skulle ingå i målsägandebiträdets uppgifter att biträda målsäganden med talan om sådant enskilt anspråk som handläggs i samband med brottmålet. I propositionen erinrades emellertid om de gällande nya reglerna i fråga om handläggningen av skadeståndsanspråk i anledning av brott (jfr prop. 1987/88:1, bet. 1987/88:JuU14, rskr. 1987/88:81). Det påpekades att de nya reglerna betonar vikten av att polis och åklagare så långt möjligt hjälper målsäganden att utreda och föra talan om enskilt anspråk i anledning av brott och att målsäganden därför med de nya reglerna normalt kunde antas få så mycket hjälp från myndigheterna att det inte fanns något särskilt behov av ytterligare insatser. konstaterades att det också fortsättningsvis kunde inträffa att det enskilda anspråket är av sådan omfattning att polis och åklagare inte har resurser att driva det men att detta i sig inte hindrar att det enskilda anspråket ändå kan handläggas i brottmålet (22 kap. 1 § RB). Målsäganden kunde i sådana fall få juridisk hjälp i målet genom att söka allmän rättshjälp med biträdes- förordnande. Det ansågs emellertid opraktiskt och processoekonomiskt att - om ett målsägandebiträde redan hade förordnats - utse en annan person till biträde i skadeståndsdelen eller att i denna del kräva ett särskilt förordnande för målsägandebiträdet. I stället borde, om inte åklagaren åtagit sig att förbereda och utföra målsägandens skadeståndstalan, målsägandebiträdets behörighet att företräda målsäganden omfatta även frågor om skadestånd som handläggs i samband med åtal för brottet. De skäl av praktisk natur som kunde anföras för att måls- ägandebiträdets behörighet omfattar även skadeståndsfrågan ansågs dock gälla endast så länge denna handläggs med ansvarsfrågan. Skulle skadeståndsfrågan avskiljas för att handläggas som ett särskilt tvistemål, borde - liksom i fråga om den offentlige försvararens behörighet - vanliga regler om biträde enligt rättshjälpslagen träda in. Det anfördes att en motsatt ordning skulle innebära att samhället prioriterar skadeståndsfordringar beträffande just vissa typer av brott, något som ansågs principiellt olämpligt. Av samma skäl borde biträdets behörighet inte heller i övrigt omfatta skadeståndsfrågor vid sidan av själva brottmålet. Som exempel på sådana situationer nämndes talan hos eller krav mot för- säkringsbolag. Denna begränsning av biträdets uppgifter ansågs också ha praktiska fördelar. Exempelvis angavs att domstol kan fatta beslut i alla frågor som rör målsägandebiträde om biträdets uppgifter läggs helt inom ramen för brottmålet. Vid den hearing som hölls inför den utvidgade rätt till målsägandebiträde som trädde i kraft (prop. 1989/90:158, bil 1) framhölls att det ibland i praktiken kan framstå som oklart om det är åklagaren eller målsägandebiträdet som bör utföra skadeståndstalan. Det uppgavs emellertid att bestämmelsen har tillämpats så att målsägandebiträdet har utfört skadeståndstalan i samtliga fall där biträdesförordnande har meddelats. I propositionen om en utvidgad rätt till målsägandebiträde togs frågan om skade- ståndstalan upp på nytt och dåvarande departementschefen uttalade bl.a. följande (s. 8 f). 10 "Åklagarens skyldighet att utföra målsägandens talan i skadeståndsdelen regleras uteslutande av 22 kap. 2 § RB. Förutsättningarna enligt detta lagrum är att målsäganden begärt bistånd av åklagaren, att uppgiften kan utföras utan väsentlig olägenhet och att anspråket inte är uppenbart obefogat. Regeln i 3 § lagen om målsägandebiträde syftar enbart till att förebygga att såväl åklagaren som målsägandebiträdet för målsägandens talan i skadeståndsdelen. Biträdet skall utföra uppgiften endast om åklagaren inte gör det. Om åklagaren och målsäganden i samråd kommer fram till att det i ett enskilt fall är mest praktiskt att biträdet utför talan i skadeståndsdelen, kan detta lämpligen formellt sett manifesteras på så sätt att målsäganden avstår från att framställa någon begäran respektive återkallar sin begäran om att åklagaren skall utföra talan; i så fall bortfaller ju åklagarens skyldigheter enligt 22 kap. 2 § RB." I promemorian föreslås inga ändringar i reglerna om ansvarsfördelningen mellan åklagaren och biträdet när det gäller enskilda anspråk som handläggs i samband med brottmålet. När det gäller den lagtekniska utformningen av biträdets ansvar att bistå målsäganden i skade- ståndsdelen föreslås dock att den justeras på så sätt att det uttryckligen framgår att målsägandebiträdet skall bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren. En remissinstans vill gå längre och föreslår att det i 22 kap. 2 § RB görs ett tillägg av innebörd att målsägandebiträdet, när sådant förordnats, är primärt ansvarig för frågan om skadestånd. I konsekvens härmed skulle i 3 § lagen om målsägandebiträde anges att åklagaren är subsidiärt ansvarig för skadeståndsfrågan. Den arbetsfördelning mellan åklagaren och biträdet som följer av 3 § syftar till att undvika att dubbelarbete uppstår på grund av att både åklagaren och målsägandebiträdet engagerar sig i skadeståndsanspråket. Denna ordning medför också att målsäganden inte riskerar att ställas utan stöd eller hjälp vid utförandet av talan i skade- ståndsdelen. En ordning som innebär att åklagarens skyldighet att bistå målsäganden i skadeståndsdelen görs subsidiär i förhållande till målsägandebiträdets skulle enligt min mening innebära ett steg tillbaka när det gäller det allmännas stöd till brottsoffren. Det torde numera knappast råda några oklarheter i fråga om ansvarsfördelningen mellan åklagaren och målsägandebiträdet när det gäller talan om enskilt anspråk som handläggs i samband med brottmålet. Några praktiska problem som sammanhänger med fördelningen av uppgifterna har heller inte rapporterats.