prop · GH0327 · 1994-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna kommer också - till följd av en hänvisning i 19 § lagen (1971:1037) om äganderättsutredning och legalisering - att kunna tillämpas vid legalisering. 3 Upprättat lagförslag m.m. I enlighet med det anförda har inom upprättats förslag till lag om ändring i fastighetsbildningslagen. Förslaget har granskats av Lagrådet. De föreslagna lagändringarna bör kunna träda i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser har inte bedömts vara nödvändiga. Lagändringarna torde inte föranleda några kostnader för det allmänna. Förslaget till Lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988) 3 kap. 5 § För att en jordbruksfastighet skall anses lämpad för sitt ändamål skall den ha sådan storlek, sammansättning och utformning att den medger att det företag som skall bedrivas på fastigheten ger ett godtagbart ekonomiskt utbyte. Vid bedömningen härav skall hänsyn tas till möjligheterna att kombinera företaget med annan varaktig verksamhet på orten. Särskild hänsyn skall tas till intresset av att sysselsättning och bosättning i glesbygd främjas. Hänsyn skall också tas till betydelsen av att vården av natur- och kulturmiljön främjas. Första stycket gäller även i fråga om en skogsbruksfastighet. Paragrafen innehåller det företagsekonomiska villkoret (se första stycket första meningen). Vid bedömningen av om en jord- eller skogsbruksfastighet är lämpad för sitt ändamål skall utgångspunkten vara att den medger att det företag som skall bedrivas på fastigheten ger ett godtagbart ekonomiskt utbyte. Detta innebär att det företag som skall bedrivas på fastigheten alltid måste lämna ett visst positivt bidrag till brukarens försörjning. Vad som härutöver skall krävas för att företaget skall anses vara ekonomiskt godtagbart måste bestämmas med hänsyn till bland annat de jordbrukspolitiska och skogspolitiska riktlinjer som statsmakterna har beslutat om. Det innebär att innebörden i begreppet kan förändras från till en annan. Härtill kommer att gällande regionalpolitiska synsätt jämte hänsynen till natur- och kulturvården måste vägas in i bedömningen. Enligt paragrafen uppställs alltså inte något allmänt krav på att det företag som bedrivs på fastigheten skall kunna ge brukaren hans huvudsakliga utkomst. För jordbruksfastigheter torde det dock fortfarande vara naturligt att ha detta som utgångspunkt. Denna utgångspunkt bör det vara möjligt att avvika från när det finns förutsättningar för att kombinera verksamheten på fastigheten med annan verksamhet på orten eller när regionalpolitiska intressen talar för det. När det gäller rena skogsbruksfastigheter torde det däremot - utifrån gällande förhållanden - inte vara meningsfullt att söka bibehålla en liknande utgångspunkt. Intresset av att förhindra en alltför långtgående uppsplittring av skogsbeståndet kan i sådana fall tillgodoses genom skyddsregeln i 3 kap. 7 §. Vid bedömningen av om en skogsbruksfastighet kan anses lämpad för sitt ändamål bör hänsyn kunna tas inte enbart till den virkesavkastning som fastigheten kan ge utan därjämte bör även möjligheterna att erhålla annan avkastning av fastigheten, t.ex. genom jakt, fiske eller bärplockning, beaktas. Bedömningen kan alltså utfalla olika beroende på om fastigheten anses som jordbruksfastighet eller skogsbruksfastighet. Detta kan i vissa fall aktualisera frågan om en fastighet som består av både jordbruksmark och skogsmark är att anse som jordbruksfastighet eller skogsbruksfastighet. Den frågan bör liksom (se prop. B 152) i första hand bedömas med hänsyn till vilket ändamål som är det för fastigheten dominerande. En fastighet på vilken det bedrivs ett kombinerat jord- och skogsbruk bör bedömas som jordbruksfastighet om jordbruksdelen har sådan omfattning och effektivitet att jordbruket kan anses som bärkraftigt eller utvecklingsbart. Om så inte är fallet, får fastigheten anses som skogsbruksfastighet. I lagtexten (se första stycket, andra meningen) har också tagits in en särskild föreskrift om att möjligheterna till kombinationsverksamhet generellt skall beaktas vid bedömningen av om ett företag ger ett godtagbart ekonomiskt utbyte. Hänsyn skall sålunda generellt tas till förutsättningarna att kombinera jord- eller skogsbruket med annan verksamhet på orten. Sådan hänsyn skall tas där särskilda regionalpolitiska intressen föranleder det, dvs. främst i glesbygd. Enligt förevarande förslag skall omständigheter av detta slag beaktas även i annan landsbygd. Den verksamhet som företaget på fastigheten kan kombineras med kan - såsom anfördes redan i prop. 1989/90:151 s. 24 - vara entreprenadrörelse, hantverk, hemslöjd, stuguthyrning, turistverksamhet, småindustri m.m. Även inkomst av tjänst skall räknas hit. Endast kompletterande verksamhet "på orten" skall beaktas. Begreppet "på orten" bör här ges en ganska vid innebörd. Således bör hänsyn kunna tas även till verksamhet som äger rum på ett visst avstånd, t.ex. i en tätort i samma kommun eller i en intilliggande kommun inom rimligt pendlingsavstånd. Bedömningen av om ett företag kan ge ett godtagbart ekonomiskt utbyte eller om skötseln av fastigheten kan kombineras med annan verksamhet på orten måste göras i ett längre tidsperspektiv. Fastigheten skall kunna ge ett visst försörjningsunderlag under en följd av år. Också eventuell kombinationsverksamhet skall vara sådan att den kan antas bestå . En förutsättning för att kombinationsverksamhet skall beaktas är givetvis att sökanden påstår att han eller hon avser att bedriva sådan verksamhet. Ett sådant påstående skall normalt godtas. Det kan dock undantagsvis förekomma fall då myndigheten har anledning att ifrågasätta påståendet, t.ex. då sökanden är bosatt i en annan del av landet. måste självständigt bedöma om det finns realistiska möjligheter att kombinera verksamheten på fastigheten med annan verksamhet. Vad som skall prövas är om det allmänt sett finns förutsättningar att kombinera jord- eller skogsbruket med annan verksamhet. Det medför att myndigheten inte behöver göra någon särskild prövning av sökandens lämplighet och förmåga att driva viss verksamhet. Det medför å andra sidan också att det finns endast ett mycket begränsat utrymme för att beakta utpräglat individanknuten kombinationsverksamhet, t.ex. författarverksamhet. Vid bedömningen av om ett företag ger ett godtagbart ekonomiskt utbyte skall de regionalpolitiska intressena tillmätas särskild betydelse i glesbygd. Författningstexten har jämkats och konkretiserats för att åstadkomma bättre överensstämmelse med jordförvärvslagens regler (se första stycket, tredje meningen). Det anges sålunda att särskild hänsyn skall tas till intresset av att sysselsättning och bosättning i glesbygd främjas (jfr 4 § jordförvärvslagen). Med glesbygd avses här sådana kommuner och församlingar som enligt regeringens föreskrift skall anses som glesbygd vid tillämpningen av jordförvärvslagen (se bilaga till jordförvärvsförordningen, SFS 1991:736). Sysselsättnings- och bosättningsaspekten bör dock kunna tillmätas betydelse även i andra områden med utpräglad glesbygdskaraktär. I glesbygd bör det således finnas möjlighet att bedöma ett jordbruks- eller skogsbruksföretag som ekonomiskt godtagbart även om det inte uppfyller de krav som annars bör ställas upp i fråga om ekonomiskt utbyte och även om det inte finns förutsättningar att kombinera det med annan varaktig verksamhet på orten. En förutsättning för detta är dock att fastighetsbildningen främjar de regional- politiska intressena, dvs. sysselsättning och bosättning. Att de regionalpolitiska intressena främjas kan presumeras vara fallet om ägarna av de berörda fastig- heterna är folkbokförda på orten eller om de har gjort sådana åtaganden om bosättning som anges i jordförvärvslagen. Hänsynen till regionalpolitiska intressen kan också ge utrymme för bildande av små jord- eller skogsbruksfastigheter som är avsedda huvudsakligen för bosättning och brukande under endast en del av året. Det är emellertid naturligt att avsteg från de riktlinjer som bör gälla på annan landsbygd får göras bara då fastighetsbildningen främjar utvecklingen på orten. Det bör därför inte vara möjligt att bilda små, ej bärkraftiga jordbruks- eller skogsbruksfastigheter för säsongsboende eller deltidsbruk, om det finns risk för att detta skulle försämra möjligheterna att åstadkomma eller vidmakthålla stadigvarande bosättning på orten. De allmänna förutsättningarna för fastighetsbildning som anges i 3 kap. 1 § andra stycket gäller även i fastighetsbildningsärenden där det finns skäl att väga in möjligheterna till kombinationsverksamhet eller särskilda glesbygdsintressen. Den ny- eller ombildade fastigheten måste sålunda vara varaktigt lämpad för sitt ändamål. Vidare får fastighetsbildningen inte genomföras om ändamålet med hänsyn till sin art och övriga omständigheter bör tillgodoses på något annat sätt än genom fastighetsbildning. I fråga om den sistnämnda bestämmelsen underströks vid fastighetsbildningslagens tillkomst att t.ex. extensivt utnyttjande av ett markområde för friluftsliv inte var ett ändamål som normalt borde tillgodoses genom fastighetsbildning (se prop. B 1103 och B 1156 samt bet. 3LU 1970:35 s. 126). Någon ändring i fråga om tillämpningen av denna bestämmelse är inte avsedd. Även om en planerad kombinationsverksamhet kan ge anledning att ställa lägre krav på fastighetens storlek, skall fastighets- bildningsmyndigheten alltså fortfarande se till att ändamålet med fastighetsbildningen inte är sådant som hellre bör tillgodoses på annat sätt. Den senare frågan måste fastighetsbildningsmyndigheten ta ställning till innan den går in på frågan om den ny- eller ombildade fastigheten kan ge ett godtagbart ekonomiskt utbyte. En allmän princip vid fastighetsbildning är att fastighetsbildningsmyndigheten skall beakta och väga samman olika allmänna och enskilda intressen. Det åligger myndigheten att självmant utreda vilka allmänna intressen som berörs. När myndigheten bedömer om det finns skäl att ta särskilda regionalpolitiska intressen, bör den därför som regel samråda med berörda regionala och kommunala myndig- heter. Hänsyn bör givetvis också tas till de planer och riktlinjer som kommunen och har utarbetat. Detta får anses följa av den allmänna skyldighet till samråd som föreligger enligt 4 kap. 25 § fastighetsbildningslagen. Att sådant samråd kommer till stånd är särskilt viktigt när de regionalpolitiska intressena skall vägas mot något enskilt intresse, såsom kan bli fallet när någon sakägare motsätter sig fastighetsbildningsåtgärden. När det gäller avvägningen mellan allmänna och enskilda intressen bör i övrigt de uttalanden som gjordes vid fastighetsbildningslagens tillkomst fortfarande kunna tjäna till ledning (jfr prop. B 56 f.). En fråga som har aktualiserats under remissbehandlingen av departe- mentspromemorian är i vad mån de vidgade möjligheterna att bilda mindre fastigheter kan komma till användning då samtliga berörda sakägare inte är överens om åtgärden. Frågor om tvångsvis fastighetsbildning får aktualitet vid klyvning och fastighetsreglering. En delägare i en samägd fastighet har en obetingad rätt att få sin andel i fastigheten utbruten genom klyvning under förutsättning att en sådan fastighetsbildning står i överensstämmelse med de allmänna villkoren för fastighetsbildning i 3 kap. fastighetsbildningslagen och vissa i 11 kap. 3 § samma lag angivna villkor. Detta kommer att gälla även fortsättningsvis. När de allmänna villkoren för fastighets- bildning ändras så att det blir lättare att bilda mindre fastigheter, får det därför omedelbar återverkan också i sådana klyvningsärenden där delägarna inte är ense om att fastigheten skall klyvas. Även fastighetsreglering kan i viss utsträckning ske mot en berörd fastighetsägares bestridande. För detta fordras dock enligt 5 kap. 4 § första stycket fastighetsbildningslagen att regleringen leder till lämpligare fastighetsindelning eller eljest till en mera ändamålsenlig markanvändning samt att fördelarna härav överväger de kostnader och olägenheter som regleringen medför (det s.k. båtnadsvillkoret). Vid prövningen av om båtnadsvillkoret är uppfyllt skall man beakta endast sådana fördelar som är att hänföra till fastighetsindelningen eller markanvändningen. Hänsyn skall inte tas till andra omständigheter, t.ex. befolkningspolitiska skäl. Någon förändring av innebörden i båtnadsvillkoret är inte avsedd. I sådana fall då båtnadsvillkoret har utgjort hinder mot tvångsvis fastighets- reglering kommer det alltså även i fortsättningen att förhindra att en fastighetsreglering genomförs mot någon fastighetsägares bestridande. Liksom tidigare skall avsteg från det företagsekonomiska villkoret också kunna göras om det föranleds av hänsynen till vården av natur- eller kulturmiljön (se första stycket, fjärde meningen; jfr prop. 1989/90:151 s. 19-21 och 25). 3 kap. 6 § Fastighetsbildning som berör en jordbruksfastighet får inte äga rum om åtgärden är ägnad att medföra någon olägenhet av betydelse för Förevarande paragraf behandlar skyddet för jordbruksnäringen. Den har fått sin slutliga avfattning i enlighet med Lagrådets förslag. Ändringen innebär att första stycket får en ny lydelse och att det hittillsvarande andra stycket utgår. Dessa förändringar medför en viss försvagning av skyddet för jordbruksnäringen. har fastighetsbildning som regel fått ske endast om den har varit till nytta för jordbruksnäringen. Bestämmelsens nya avfattning innebär att hinder mot fastighetsbildningen föreligger först om den är ägnad att medföra någon olägenhet av betydelse för jordbruksnäringen. Med hänsyn till uttunningen av det företagsekonomiska villkoret i 5 § torde förevarande bestämmelse likväl komma att få större praktisk betydelse än den har haft. Vad som är ägnat att medföra olägenhet av betydelse för jordbruksnäringen kan givetvis inte anges generellt utan måste bedömas med hänsyn till rådande jordbrukspolitiska riktlinjer och till omständigheterna i det särskilda fallet. I några särskilda situationer ligger det emellertid särskilt nära till hands att tillämpa bestämmelsen. Sålunda får sådana fastighetsbildningsåtgärder som slår sönder bärkraftiga och utvecklade lantbruksenheter ofta anses vara ägnade att medföra olägenhet av betydelse för jordbruksnäringen. Detta gäller särskilt i sådana fall då en klyvning eller en avstyckning skulle innebära att i jord- eller skogsbruksföretaget nedlagda resurser går till spillo. Så kan vara fallet om klyvningen eller avstyckningen medför att ett befintligt byggnadsbestånd inte skulle kunna utnyttjas fullt ut. Klyvning och liknande fastighetsbildningsåtgärder som rör sådana rationella heltidsföretag som har byggts upp i och slättbygder och i delar av och som är av betydelse för landets eller landsdelens livsmedelsförsörjning torde nästan undantagslöst innefatta betydande olägenhet för jordbruksnäringen. Även sådana mera ingripande avstyckningar som försämrar förut- sättningarna för jordbruksdrift på bärkraftiga jordbruksenheter bör som regel anses ägnade att medföra olägenhet av betydelse för jordbruksnäringen. Detsamma gäller t.ex. avstyckning av bostadsbyggnaden på sådana jordbruksenheter. Mindre avstyckningar som inte på något avgörande sätt förändrar förutsättningarna för jord- bruksdrift bör däremot inte stå i strid med bestämmelsen. Vidare får sådan fastighetsbildning som medför ägosplittring eller väsentligt försämrad arrondering ofta anses ägnad medföra olägenhet av betydelse för jordbruksnäringen. Klyvningar av det slag som innebär att varje delägare får små och smala skiften bör givetvis inte förekomma. Tvärtom måste man särskilt eftersträva bra behandlingsytor och tydligt redovisade fastighetsgränser. 3 kap. 7 § som är avsedd för skogsbruk får inte delas in på sådant sätt att möjligheten att ekonomiskt utnyttja skogen undergår försämring av någon betydelse. Fastighetsbildning som berör sådan mark får inte heller äga rum, om den innebär en skadlig delning av en skogsbruksfastighet. Paragrafen innehåller regler om skydd för skogsbruket. Den grundläggande tanken bakom bestämmelsen är att fastighetsbildning inte bör få ske om den riskerar att minska avkastningsnivån inom skogsbruket eller på annat vis kommer i konflikt med de grundläggande skogspoli- tiska målen. Liksom tidigare skall det - enligt första meningen - i princip inte komma ifråga att dela in skogsmark på ett sådant sätt att möjligheterna att ekonomiskt utnyttja skogen undergår försämring av någon betydelse. Regeln ställer vissa krav på behandlingsytornas utformning och storlek. Hur små behandlingsytor som i detta sammanhang kan accepteras blir givetvis beroende av flera faktorer, såsom terrängför- hållandena i det särskilda fallet samt den teknik som används inom skogsbruket. Paragrafen har i förslaget utvidgats så att den nu utgör en spärr också mot fastighetsbildning som innebär skadlig delning av en skogsbruksfastighet. Detta kommer till uttryck i andra meningen. Bedömningen av om en delning är skadlig skall göras med hänsyn till de skogspolitiska målen, produktionsmålet och miljömålet. Skadlighetsprövningen skall i första hand förhindra att fastigheter delas upp i mindre skogsbruksenheter, som visserligen uppfyller kraven på lämplig arrondering men som skulle bli så små att de typiskt sett kan bli ekonomiskt mindre intressanta att sköta. Men även naturvårdshänsyn skall vägas in i skadlighetsbedömningen. Det går inte att ange några bestämda mått för hur stor skogsareal de fastigheter som ny- eller ombildas i det enskilda fallet måste ha. Givetvis måste fastigheterna vara så stora att de lämpar sig för ett rationellt bedrivet skogsbruk. De måste också ha den omfattningen att skogsägaren kan antas lägga ner rimliga resurser och rimligt intresse på att sköta skogen. Detta får bedömas mot bakgrund av de förhållanden som råder inom skogsnäringen vid tiden för fastighetsbildningen. kan det finnas anledning att utgå från det riktmärke som rekommenderas i departementspromemorian, nämligen att den nybildade fastigheten kan ge en årlig tillväxt om skog. Minimistorleken på en skogsbruksfastighet blir då till stor del avhängig av markens förmåga att producera virke, boniteten. Denna växlar starkt mellan olika landsdelar. I uppgår således medelboniteten för privatägd skog till skog per hektar och år, medan motsvarande siffra för är ca 3. Men tillämpningen av bestämmelsen bör inte låsas vid någon bestämd siffra, låt vara att de nu angivna talen kan utgöra en lämplig utgångspunkt för bedömningen. Vid prövningen av vad som från skogsbrukssynpunkt är en tillräckligt stor enhet måste även andra omständigheter beaktas. Hit hör sådana faktorer som skiftesstorlek och skiftesform, topografi och befintliga vägssystem. Om en fastighets- bildningsåtgärd innebär att en väl fungerande skogsbruksenhet slås sönder kan det uppstå skadliga verkningar för skogsbruket även om den årliga tillväxten på de nybildade fastigheterna överstiger skog. Om det å andra sidan i det särskilda fallet kan antas att skogen på den delade fastigheten efter delningen kommer att vårdas bättre än tidigare, kan detta vara ett skäl att acceptera även något mindre lotter. Så kan t.ex. vara fallet vid klyvning av samägda fastigheter med eftersatt skogsskötsel. - Bedömningen av vad som är en skadlig delning av en skogsbruksfastighet kan också påverkas av vilka konsekvenser en delning skulle få på miljön. Vad som utgör en skadlig delning av en skogsbruksfastighet får alltså avgöras genom en sammanvägd bedömning av samtliga omständigheter. De regionalpolitiska intressena skall, såsom anförts i den allmänna motiveringen, inte tillmätas självständig betydelse vid tillämpningen av 3 kap. 7 §. Men det är naturligt att bestämmelsen i 3 kap. 7 § får mindre betydelse i sådana glesbygdsområden där det inte förekommer något skogsbruk av betydelse. I sådana fall bör det finnas ett begränsat utrymme att väga in även intresset av att sysselsättning och bosättning främjas. Det bör slutligen understrykas att prövningen av vad som utgör skadlig delning av en skogsbruksfastighet måste göras mot bakgrund av den ekonomiska och tekniska utvecklingen inom skogsnäringen. Detta innebär att det kan finnas anledning att tillämpa andra riktmärken än sådana som har angetts. 4 kap. 9 § Om ansökan inte uppfyller föreskrifterna i 8 § eller i övrigt är ofullständig, kan fastighetsbildningsmyndig- heten förelägga sökanden att avhjälpa bristen. Om fastighetsbildningsmyndigheten har beslutat att sökanden skall betala förskott på förrättningskostnaderna innan ansökan tas upp till prövning, kan sökanden också föreläggas att fullgöra denna skyldighet. Ändringarna i denna och följande paragraf innebär att det skapas möjligheter att avvisa en ansökan om fastighetsbildning i fall då sökanden har underlåtit att betala ett förelagt förskott (jfr den allmänna motiveringen, avsnitt 2.3). I förevarande paragraf har införts ett nytt andra stycke. Det nya stycket ger fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet att förelägga sökanden att erlägga förskott på förrättningskostnaderna redan innan ansökan tas upp till prövning. Ett sådant föreläggande är inte obligatoriskt. Även om fastighetsbildningsmyndigheten har beslutat att förskott skall erläggas redan innan ansökan tas upp till prövning, kan det i många fall räcka att sökanden underrättas om detta i vanligt brev. För att underlåtenheten att erlägga beslutat förskott skall kunna leda till avvisning (se 4 kap. 10 §) är det emellertid nödvändigt att ett föreläggande har lämnats. Det är naturligt att detta medel utnyttjas framför allt när det finns särskild anledning att befara att förrättningskostnaderna inte kommer att bli betalda, t.ex. på grund av uppgifter om tidigare betalningsförsummelser från sökandens sida. Det är också naturligt - som har påpekat i sitt remissvar - att storleken på förskottet bestäms med hänsyn till arten av den för- rättning som det är fråga om. Förskottet bör sålunda inte bestämmas till högre belopp än vad den enskilde sökanden kan antas få svara för. Vidare bör tiden för betalning anpassas till förskottets storlek. Föreläggandet bör innehålla en erinran om risken för avvisning. I paragrafen har vidare vidtagits vissa redaktionella ändringar (jfr 42 kap. 3 § ). 4 kap. 10 § Följer sökanden inte ett föreläggande enligt 9 § första stycket, får ansökan avvisas, om den är så ofullständig att den inte kan ligga till grund för en förrättning. Ansökan får också avvisas om sökanden, eller i förekommande fall samtliga sökande, har underlåtit att betala förskott som har förelagts enligt 9 § andra stycket. Om det finns hinder mot att ta upp den väckta frågan till prövning, skall ansökan avvisas. Fråga om avvisande av ansökan skall skyndsamt utredas och avgöras. Ändringen i första stycket innebär att en ansökan kan avvisas om sökanden, trots föreläggande, inte erlägger förskott på förrättningskostnader. För att avvisning skall kunna komma ifråga på grund av underlåtenhet att erlägga förskott fordras att fastighetsbildnings- myndigheten innan den har tagit upp ansökan till prövning har beslutat om att förskott skall erläggas, att sökanden har förelagts att betala sådant förskott samt att sökanden trots detta har underlåtit att inom den förelagda tiden betala förskottet. I ett fastighetsbildningsärende kan det ibland finnas flera sökande. Så kan vara fallet när den fastighet som närmast berörs av den sökta åtgärden ägs av flera personer. Så kan också vara fallet när åtgärden berör flera fastigheter och ägarna till dessa gör en gemensam ansökan. Sökandena har i dessa fall inte något solidariskt ansvar för förrätt- ningskostnaderna. Om fastighetsbildningsmyndigheten beslutar om att förskott skall erläggas, måste detta förskott för den enskilde sökanden bestämmas med beaktande av vad han kan antas få betala slutligen. Det är i sådana situationer självfallet möjligt att somliga sökande betalar ett förelagt förskott medan andra inte gör det.