prop · GH0338 · 1994-01-01 00:00:00 — Eftersom brev också kan vara försändelser som har lagts i ett öppet kuvert, plastomslag, banderoll eller liknande, bör i stället anges att de skall vara inneslutna i kuvert eller annat omslag. Vissa öppna försändelser, nämligen vykort, brevkort o.d., kan emellertid liksom brev innehålla förtroliga eller personliga meddelanden och är därmed förtjänta av ett motsvarande skydd. Med hänsyn härtill har i tredje stycket tagits in en bestämmelse om att vykort, brevkort och liknande försändelser jämställs med brev vid tillämpning av lagen. Härunder faller exempelvis även postanvisningar m.m. Även sådana meddelanden är personliga och således skyddsvärda. Öppna försändelser i övrigt, dvs. sådana som inte innehåller personliga meddelanden räknas inte som brev. Om exempelvis tidningar, tidskrifter eller reklam befordras utan någon form av kuvert eller annat omslag utgör försändelserna inte brev i lagens mening. Ett företag som uteslutande sysslar med distribution av adresserad men okuverterad reklam skall därmed inte anses bedriva postverk- samhet. Utmärkande för brev är vidare att de får ha en vikt av högst . Viktgränsen ansluter till vad som gäller inom den internationella postverksamheten. Den innebär emellertid en avvikelse från nuvarande regler, enligt vilka normalt endast försändelser som väger högst är att anse som brev. Enligt fjärde stycket avses med paket sådana adresserade postförsändelser som väger mer än 2 men högst . Viktgränsen har valts för att få en avgränsning mot sådan verksamhet som normalt utförs av godstransport- och speditionsföretag m.m. Även försändelser som väger mindre än kan befordras som paket om postkunden väljer detta befordringssätt. Några praktiska gränsdrag- ningsproblem gentemot brevbefordraren skall detta inte behöva medföra med hänsyn till att befordran av paket sker enligt ett individuellt ingånget avtal. I postlagen föreskrivs en skyldighet för den som vill ägna sig åt postverksamhet att anmäla detta hos den myndighet som regeringen bestämmer - tillsynsmyndigheten - innan verksamheten startas. Paragrafen har fått sin lydelse som en följd av Lagrådets förslag till ändringar i 2 § och 3 § första stycket. Om anmälningsskyldigheten inte fullgörs kan tillsynsmyndigheten förelägga postbefordringsföretaget att vidta rättelse, eventuellt förenat med vite. Genom anmäl- ningsförfarande har tillsynsmyndigheten givits förutsättningar att kontrollera efterlevnaden av de olika bestämmelser som tar sikte på brevbefordran. I paragrafen föreskrivs att postverksamhet i allmänhet skall bedrivas under förhållanden som tillgodoser rimliga krav på tillförlitlighet och, såvitt avser befordran av brev, så att skyddet för avsändarnas och mottagarnas personliga integritet upprätthålls. Vad som avses härmed anges i specialmotiveringen till 15 §. Det åligger nämligen tillsynsmyndigheten att utöva tillsyn över att befordran av brev bedrivs under sådana förhållanden som anges i paragrafen. Även om paketbefordran inte skall stå under tillsyn, har kravet på tillförlitlighet ändå ansetts böra ställas på detta inslag i postverksamheten. Paragrafen innehåller en bestämmelse om postbefordringsföretags ansvar när ett brev har gått förlorat, skadats eller blivit försenat. Bestämmelsen anknyter till vad som gäller enligt kungörelse (1966:120) angående ansvarighet för försändelser och medel. Principen i första stycket är att ett postbefordringsföretag inte är skyldigt att utge någon ersättning. Skälen för detta har redovisats i avsnitt 6.7. Det står emellertid varje postbefordringsföretag fritt att avtala med sina kunder om att ersättning skall utgå när ett brev har kommit bort, skadats eller försenats. Det får förutsättas att det kommer att finnas sådana avtal beträffande vissa typer av brev, som representerar någon form av värde. Paragrafen innehåller ett bemyndigande angående frågan huruvida brev skall vara försedda med individuella portobetaltbeteckningar eller på annat sätt utvisa vem som är distributör. Denna fråga har diskuterats utförligt i avsnitt 6.6. Paragrafen motsvarar i stort sett 1 § i lagen (1990:291) om obeställbara postförsändelser, vilken lag föreslås bli upphävd. I motsats till den angivna lagen, som omfattar alla slags postförsändelser, gäller postlagens regler om obeställbara försändelser i princip bara brev. Angående skälen för detta hänvisas till avsnitt 6.3. Vad som avses med brev framgår av 3 § i postlagen. Utanför begreppet faller inte bara paket, dvs. postförsändelser med en vikt , utan också postförsändelser som har en lägre vikt men som inte är inneslutna i något omslag, t.ex. tidningar, tidskrifter och reklammaterial som befordras utan att vara inlagda i kuvert eller något annat omslag. Enligt 3 § tredje stycket jämställs emellertid vykort, brevkort och liknande försändelser med brev vid tillämpning av lagen. De omfattas därmed av den nu behandlade paragrafen. Punkten 1 i förevarande paragraf omfattar exempelvis fall då mottagaren är otydligt angiven eller då adressen inte stämmer. Om adressen är felaktig torde dock brevet i många fall kunna eftersändas till rätt adress. Brevet är då inte att anse som obeställbart. På motsvarande sätt torde brev med ofullständig adress ofta kunna delas ut till avsedd mottagare. Förutsättningarna för att ett brev skall falla under punkten 2 är dels att det är ofrankerat eller otillräckligt frankerat, dels att adressaten inte löser ut det. Som har framhållits i avsnitt 6.5 står det varje postbefordringsföretag fritt att bestämma att brev skall delas ut lösenfritt trots att de är ofrankerade eller otillräckligt frankerade. I den mån detta sker är punkt 2 inte tillämplig. Ett brev som av någon anledning som angetts i 8 § inte kan befordras till mottagaren skall i första hand returneras till avsändaren, om en sådan finns angiven på kuvertet eller omslaget. Det åligger postbefordringsföretaget att ombesörja att returnering äger rum. Om ett obeställbart brev inte kan återställas till avsändaren, skall det sändas till tillsynsmyndigheten för vidare behandling enligt 10*13 §§. Kravet på att brev om möjligt skall återställas till avsändaren gäller även sådana försändelser som enligt 3 § tredje stycket skall jämställas med brev, dvs. vykort, brevkort o.d. Om det inte går, behöver sådana försändelser dock inte sändas till tillsynsmyndigheten. Postbefordringsföretaget får i stället fritt bestämma hur försändelserna skall behandlas, men måste självfallet tänka på skyddet för avsändarens och mottagarens integritet. Paragrafen har fått sin lydelse som en följd av den ändring i 3 § tredje stycket som föreslagits av Lagrådet. Paragrafen, som fått sin lydelse som en följd av Lagrådets förslag till ändring i 3 § tredje stycket, anger vem som får öppna ett obeställbart brev och när öppnande får ske. Villkoren för öppnande överensstämmer med vad som föreskrivs i 3 § lag. Det är tillsynsmyndigheten som har ansvaret för öppnande av obeställbara brev. Som har anmärkts i avsnitt 6.13 kan det vara lämpligt att öppnandet rent faktiskt sköts av den enhet inom som hanterar obeställbara försändelser. Enheten får då underställas tillsynsmyndigheten. Undersökningen av ett öppnat brev skall begränsas till vad som behövs för att brevet skall kunna återställas till avsändaren eller, i de fall som avses i 8 § 1, delas ut till adressaten. Innebörden är att brev som öppnats inte skall läsas utan endast ögnas igenom. Undersökningen skall avslutas så snart de sökta uppgifterna erhållits. Regeln överensstämmer med vad som föreskrivs lag om obeställbara postför- sändelser. Obeställbara brev skall, om detta blir möjligt, i första hand återställas till avsändaren eller, i fall som anges i 8 § 1, skickas till adressaten. Förevarande paragraf behandlar fall då ett öppnat brev även efter undersökning inte kan återställas till avsändaren eller befordras till adressaten och sålunda är obeställbart. Ett sådant brev skall förvaras hos tillsynsmyndigheten . Förvaringstidens längd liksom hur utlämnande av obeställbara försändelser skall ske bestäms av tillsynsmyndigheten. bör på lämpligt sätt informera om verksamheten så att avsändare vars brev inte nått sin mottagare kan få reda på var de kan eftersöka sådana brev. Brevinnehåll som är utsatt för försämring får förstöras. Detsamma gäller innehåll som kan antas sakna värde, som exempelvis trycksaker och reklamblad. Även i denna del överensstämmer förevarande paragraf huvudsakligen med vad som sägs lag. I och med att det i förevarande paragraf bara talas om "öppnade" brev faller vykort, brevkort och andra försändelser som inte är inneslutna i kuvert eller något annat omslag utanför. Paragrafen, som motsvarar 7 § lag, innehåller bestämmelser om hur tillsynsmyndigheten skall förfara med öppnade brev som inte har kunnat lämnas ut före förvaringstidens utgång. Regeln är att breven tillfaller staten. Skriftliga meddelanden som finns i breven skall då förstöras genom tillsynsmyndighetens försorg. Med skriftliga meddelanden avses i princip meddelanden mellan avsändare och adressat. Dessa kan naturligtvis vara tecknade på andra skriftliga meddelanden som då också skall förstöras. Det är inte ovanligt att öppnade brev innehåller föremål som har ekonomiskt värde. I så fall gäller att pengar skall tas om hand av tillsynsmyndigheten och att andra värdeföremål skall säljas för statens räkning, om försäljningen kan beräknas ge ett överskott och inte kan antas medföra en kränkning av någons personliga integritet. Det som sålunda tillfaller staten bör få disponeras av tillsynsmyndigheten för att bekosta dess verksamhet med obeställbara försändelser. Egendom som inte säljs och som inte utgörs av pengar skall förstöras. Paragrafen handlar om postbefordringsföretags ansvar gentemot sina kunder när det är fråga om inrikes paketbefordran. På den punkten hänvisas till 5 och 27*42 §§ lagen (1974:610) om inrikes vägtransport. I 2 § denna lag sägs att lagen inte skall tillämpas på postbefordran men att det av 14 § postlagen följer att de bestämmelser som sagts ovan skall tillämpas i fråga om postbefodrings- företags ansvar gentemot den som anlitat företaget för befordran av paket inom landet. Dessa bestämmelser om fraktförares ansvarighet m.m. tillämpas i fråga om postbefordringsföretagets ansvar gentemot sina kunder, oavsett vilket transportmedel som kommit till användning. Som har framhållits i avsnitt 6.3 skall tillsynsmyndighetens verksamhet i första hand inrikta sig på sådan postverksamhet som avser brevbefordran. Vad som avses med brev framgår av 3 §. Enligt första stycket i förevarande paragraf skall tillsynsmyndigheten övervaka att brevbefordran sker i överensstämmelse med vissa centrala bestämmelser för brevbefordringsföretag. Tillsynen omfattar kontroll av att anmälningsskyldigheten enligt 4 § fullgjorts och att brevbefordran sker under förhållanden som tillgodoser rimliga krav på tillförlitlighet enligt 5 § och så att skyddet för avsändares och mottagares personliga integritet upprätthålls. Brev som anförtros åt ett postbefordringsföretag skall hanteras på ett så tillförlitligt sätt som rimligen kan krävas av företaget. Med det menas exempelvis att breven inte får exponeras för obehöriga eller eljest lämnas obevakade, eller oskyddade på ett sätt som innebär risker från integritetsaspekten. Vidare bör hanteringen ske under sådana former att breven undgår att skadas genom yttre påverkan eller av väder och vind etc. Skyddet för postkundernas integritet upprätthålls exempelvis genom iakttagande av tystnadsplikt. Vidare omfattar tillsynen kontroll av att reglerna i 9 och 10 §§ om obeställbara brev följs. Dessa regler ålägger brevbefordringsföretagen att till tillsynsmyndigheten inleverera obeställbara brev som är inneslutna i kuvert aller annat omslag. Öppning och undersökning av brev får endast ske hos tillsynsmyndigheten. I andra stycket uppdras åt tillsynsmyndigheten att också utöva tillsyn över efterlevnaden av de föreskrifter som har meddelats med stöd av postlagen. Sådana föreskrifter kan meddelas med stöd av 7, 18 och 26 §§. I paragrafen ges tillsynsmyndigheten vissa befogenheter som är nödvändiga för att en effektiv tillsyn skall kunna utövas. Det är här bara fråga om tillsyn över sådan postverksamhet som avser brevbefordran. Uppgifter torde i många fall kunna hämtas in formlöst vid kontakter mellan myndigheten och företagen. Enligt 17 § finns möjlighet för myndigheten att begära uppgifter efter föreläggande, som får förenas med vite. I sista hand, eller i brådskande fall, kan myndigheten få verkställighet hos kronofogdemyndigheten av beslut som avser åtgärderna för tillsynen enligt paragrafens första och andra stycken. Lagrådets synpunkter har beaktats vid den slutliga utformningen av paragrafen. Paragrafen anger vilka sanktioner som får användas av tillsynsmyndigheten. Hithörande frågor har diskuterats i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.12. får själv bestämma när ett föreläggande skall förenas med vite. Det torde ofta vara naturligt att, innan ett vitesföreläggande tillgrips, försöka få till stånd en frivillig rättelse från postbefordringsföretagets sida. I fråga om vitesföreläggande gäller lagen (1985:206) om viten. Samma lag är också tillämplig när det blir aktuellt att döma ut ett vite. Paragrafen ger möjlighet för regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten att införa ett avgiftssystem för bekostande av tillsynsmyndighetens verksamhet. I enlighet med vad som har anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.13) finns det skäl att införa avgifter för att täcka kostnaderna dels för den egentliga tillsynen över brevbefordran, dels för tillsynsmyndighetens hantering av obeställbara brevförsändelser. Avgifterna kommer således endast att beröra brevbefordran. Paragrafen har fått sin lydelse som en följd av Lagrådets förslag till ändring i 3 § första stycket. Paragrafen handlar om tystnadsplikt för den som är eller har varit anställd i enskilt företag som sysslar med brevbefordran eller som har en liknande anknytning till ett sådant företag. Paragrafens bestämmelser överensstämmer i stor utsträckning med vad som föreskrivs beträffande personal i 9 kap 8 § första och tredje styckena sekretesslagen. Till skillnad mot sekretesslagens bestämmelser gäller emellertid tystnadsplikten endast för uppgift som rör särskilda brevförsändelser eller annan uppgift som rör enskilds förbindelse med verksamheten såvitt gäller befordran av brev. Någon motsvarande tystnadsplikt i fråga om paket har inte förts in i postlaglagen. Det har i stället överlämnats åt parterna att, i den mån det är påkallat, träffa avtal om tystnadsplikt på paketbefordringsområdet. Det föreskrivs också sekretess för uppgift som hänför sig till att kvarhållande och beslag enligt förordnande med stöd av 27 kap. 9 § RB vidtagits. I detta fall gäller sekretessen även i förhållande till avsändaren och mottagaren, något som annars inte är fallet. Paragrafen innehåller begränsningar i det sekretesskydd som finns i 19 §. I första punkten stadgas att ett brevbefordringsföretag under vissa närmare angivna förutsättningar är skyldigt att lämna ut uppgift om enskilds adress, telefonnummer och arbetsplats på begäran av en myndighet som har behov av uppgiften för delgivning. Enligt andra punkten har brottsutredande myndigheter rätt att på begäran få ut uppgift som rör misstanke om brott om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Bestämmelsen motsvarar vad som enligt 14 kap. 2 § sekretesslagen gäller för postförsändelser i allmän verksamhet med den skillnaden att det i postlagen är den myndighet som begär att få ut uppgiften som har att pröva om förutsättningarna för att lämna ut uppgifterna är för handen. Det anses nämligen inte riktigt att en sådan myndighetsutövande funktion åläggs varje enskilt brevbefordringsföretag. På förslag av Lagrådet har räckvidden för uppgiftsskyldigheten enligt såväl första som andra punkten anpassats till vad som enligt 14 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100) gäller i motsvarande situation inom . I första stycket slås fast att postlagens bestämmelser om tystnadsplikt inte gäller i det allmännas verksamhet. Här gäller i stället bestämmelserna i sekretesslagen. Först och främst är det tillsynsmyndighetens hantering av obeställbara försändelser som kommer att omfattas av 9 kap. 8 § sekretesslagen och andra bestämmelser i sekretesslagen. Men det kan också tänkas att en myndighet kommer att utöver sin vanliga verksamhet distribuera egna och andra myndigheters post. Om en myndighet ägnar sig åt postverksamhet i någon form kommer sekretesslagens bestämmelser att bli tillämpliga på postförsändelser i den verksamheten. Paragrafens andra stycke klargör förhållandet mellan datalagens (1973:289) bestämmelser om tystnadsplikt för personuppgifter i personregister och bestämmelsen om tystnadsplikt i 19 § första och tredje styckena postlagen. Bestämmelsen är motiverad av den specialreglering som ges i postlagen om tystnadsplikt och den i 20 § reglerade skyldigheten för enskilda att lämna ut uppgifter i vissa situationer. De bestämmelser om ansvar för brott mot tystnadsplikt som det hänvisas till finns i 20 kap. 3 § . Paragrafen innehåller vissa bestämmelser som rör internationell postverksamhet. I enlighet med vad som föreslagits av Lagrådet redogörs i paragrafen för de huvudsakliga krav som måste ställas på det postbefordringsföretag som skall delta i det internationella postsamarbetet inom ramen för världspostfördragen. Dels krävs att företaget har en sådan verksamhet och organisation som garanterar att företaget på ett godtagbart sätt kan utföra den internationella befordringen i enlighet med fördragens innehåll. Dels skall regeringen ha godkänt företaget för uppgiften. Det enda företaget som och kan komma i fråga för denna uppgift är . I paragrafen anges vilka frimärken som får användas i sådan internationell posttrafik som äger rum inom ramen för världspostfördragen. Det får såsom föreskrivs i Världspostkonventionen bara vara fråga om frimärken som har portovärdet angivet i arabiska siffror och beteckningen . Sådana frimärken får endast ges ut av det företag som enligt 23 § har godkänts för deltagande i det internationella postsamarbetet * i praktiken . I fråga om övriga portobeteckningar gäller att frankostämplar måste stå under kontroll av det nationella postbefordringsföretag som sagts och portobetaltbeteckningar måste vara datumstämplade av det företaget. I lagen uttrycks det så att övriga portobeteckningar i gräns- överskridande postbefordran inom ramen för världspostfördragen skall vara stämplade av, eller med tillstånd av, ett företag som enligt 23 § får delta i det internationella postsamarbetet. I sådan internationell posttrafik som sker utanför världspostfördragens ram får vilka frimärken som helst användas. Detsamma gäller den inrikes posttrafiken. Valet av länsrätten som överklagandeinstans är i linje med vad som föreslagits av domstolsutredningen i betänkandet SOU 1991:106. De beslut av tillsynsmyndigheten som kan överklagas är bl.a. beslut om föreläggande enligt 17 § och beslut om påförande av avgift enligt 18 §. Postverksamhet i krig m.m. Paragrafen har i princip fått sin nuvarande utformning efter förebild av motsvarande bestämmelse i telelagen (prop. 1992/93:200). Första stycket är avsett att möjliggöra för regeringen att enligt 13 kap. 6 § regeringsformen under krig och vissa därmed likartade förhållanden meddela föreskrifter som annars skulle meddelas i lag. Andra stycket ger regeringen eller, om regeringen bestämmer, tillsynsmyndigheten möjlighet att även i fredstid utfärda föreskrifter som behövs för totalförsvaret. Avsikten är att bolagisering skall vara genomförd . har valts för ikraftträdandet av postlagen. Såsom har påpekats av Lagrådet finns det anledning att införa en särskild övergångsbestämmelse som ger postbefordringsföretag som redan före ikraftträdandet bedriver postverksamhet visst rådrum att uppfylla kravet på anmälan enligt 4 §. Anmälan från dessa företag skall ha kommit in till tillsynsmyndigheten före . De bestämmelser som finns i lagen (1990:291) om obeställbara postförsändelser såvitt gäller brev ersätts av 8*13 §§ i postlagen. Enligt en övergångsbestämmelse gäller reglerna i postlagen även beträffande sådana postförsändelser som har blivit obeställbara enligt lag och som är obeställbara vid postlagens ikraftträdande, dvs. då inte har hunnit skickas till avsändaren eller mottagaren eller blivit avhämtade e.d. Det är att märka att övergångsbe- stämmelsen är tillämplig även på paket, som till skillnad från postlagens regler om obeställbara försändelser omfattas av lag, men inte på obeställbara inbetalningar. 12.2 Förslaget till lag om ändring i Genom en ändring i 9 kap. 8 § första stycket införs absolut sekretess för uppgift hos tillsynsmyn- digheten på postområdet som angår särskild postförsändelse. Detta hänger framför allt samman med att tillsynsmyndigheten övertar ansvaret för hanteringen av obeställbara brevförsändelser. Sekretessen gäller dels försändelsens innehåll, dels avsändarens och mottagarens identitet. Sekretessen skall dock inte gälla i förhållande till avsändaren och mottagaren, om inte sekretess följer av någon annan bestämmelse. Likaledes gäller sekretess för uppgifter som angår postförsändelser enligt första stycket hos myndighet som, vid sidan av sin ordinarie verksamhet, befordrar egen och andra myndigheters post. Sekretessen enligt 9 kap. 8 § första stycket kommer i första hand att gälla brev. Det är i princip bara den typen av postförsändelse som omfattas av postlagens regler om obeställbara försändelser. Det kan dock inte uteslutas att tillsynsmyndigheten även kommer att ta befattning med paket. Exempelvis skall enligt övergångsbestäm- melserna till postlagen obeställbara paket som vid lagens ikraftträdande är obeställbara behandlas enligt de nya reglerna. Sekretess- bestämmelsen gäller därför för uppgifter som angår såväl brev som paket. I 9 kap. 8 § första stycket tredje meningen stadgas om sekretess inom för uppgift om enskilds förbindelse med post- girorörelsen och bank. Denna bestämmelse måste utgå i och med att bolagiseras. Behovet av sekretesskydd för enskildas förhållanden till det statliga postbolagets postgiro- och bankverksamhet är tillgodosett genom annan lagstiftning, nämligen genom bankrörelselagen (1987:617) och lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Även tredje styckets sista mening måste ändras. Här sägs att sekretess gäller hos för uppgift om enskilds adress om det kan antas att röjande av uppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för övergrepp eller annat allvarligt men. Denna sekretess skall i stället anges gälla hos myndighet som bedriver postverksamhet. När det gäller det internationella samarbetet kan det finnas anledning att sekretessbelägga uppgifter som angår förbindelser med annan stat, mellanfolklig organisation, myndighet m.m. Enligt 2 kap. 1 § andra stycket sekretesslagen gäller sekretess hos myndighet för uppgifter av det angivna slaget, om det kan antas att det stör mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skadar landet om uppgiften röjs. Behovet av sekretesskydd hos tillsynsmyndigheten på detta område är därmed tillgodosett. funktionsansvar för totalförsvarets behov av postbefordran kommer att föras över till tillsynsmyndigheten. När det gäller totalförsvars- området finns erforderligt sekretesskydd i 2 kap. 2 § sekretesslagen. Där stadgas att sekretess gäller för uppgift som angår verksamhet för att försvara landet eller planläggning eller annan förberedelse av sådan verksamhet eller som i övrigt rör total- försvaret, om det kan antas att det skadar landets försvar eller på annat sätt vållar fara för rikets säkerhet om uppgiften röjs. Som framgår av den allmänna motiveringen är avsikten att skall handha en del uppgifter som innefattar myndighetsutövning. Tryckfrihetsförordningens regler om allmänna handlingars offentlighet bör vara tillämpliga på dessa delar av postbolagets verksamhet.