prop · GH03123 · 1994-01-01 00:00:00 — Det är, som nämnts, tillräckligt med ett "blankt" angivande att han motsätter sig skuldsanering, men det är också nödvändigt att han gör det på detta stadium. Ärendet bör i så fall, sedan utredningen har avslutats, överlämnas till tingsrätten. Vid överlämnandet till tingsrätten bör all utredning i ärendet bifogas. Avsikten är att tingsrätten inte skall behöva inhämta några ytterligare upplysningar eller vidta några ytterligare förberedande utredningsåtgärder. Ärendet skall alltså vara i ett sådant skick att tingsrätten på det överlämnade materialet skall kunna fatta ett beslut om tvingande skuldsanering. Tingsrätten bör dock vara oförhindrad att inhämta ytterligare utredning om tingsrätten bedömer det som nödvändigt. Därvid bör det var möjligt för tingsrätten att, på samma sätt som för kronofogdemyndigheten, hålla sammanträde och förordna om skriftlig handläggning. Ett muntligt inslag vid tingsrättens handläggning bör som jag redan har utvecklat vara obligatoriskt (avsnitt 4.1 och 4.7.3). Så snart tingsrätten har tagit emot ett skuldsaneringsärende bör den göra en initial prövning av om utredningen är komplett och korrekt. I så gott som alla fall bör den vara det. Tingsrätten bör också göra en preliminär granskning av förslaget till skuldsanering för att kontrollera om det är förenligt med de grundläggande villkor som ställs upp i lagen. Regelmässigt bör så vara fallet. Om det vid denna preliminära granskning inte kommer fram något anmärkningsvärt som föranleder tingsrätten att inhämta ytterligare utredning eller att ändra förslaget bör tingsrätten kalla till ett sammanträde. Till detta sammanträde bör gäldenären och samtliga borgenärer kallas. Om ytterligare utredning har införskaffats eller om förslaget har ändrats bör de nya uppgifterna bifogas kallelsen. Annars torde det vara tillräckligt att i kallelsen hänvisa till ärendet hos kronofogdemyndigheten. Sammanträdet vid tingsrätten kan givetvis ge- stalta sig på olika sätt alltefter ärendets karaktär i det enskilda fallet. I många fall kan man förvänta sig att inte någon kommer att hörsamma kallelsen. Sammanträdet blir då av tämligen expeditiv karaktär. Erfarenheterna i visar att det är mycket sällsynt att någon borgenär deltar vid domstolens sammanträden och att gäldenären endast undantagsvis deltar. Ärendena är där regelmässigt beredda på ett sådant sätt att de inblandades utevaro inte försvårar domstolens beslutsfattande. I vissa fall kan dock sammanträden få karaktären av en regelrätt förhandling där förhållandevis utförlig utredning förebringas och framför allt omfattande argumentation förekommer. Tingsrätterna torde genomgående ha goda möjligheter att i förväg bilda sig en uppfattning om hur ett sammanträde kan komma att gestaltas, vilket är av betydelse för planeringen. Tingsrättens avgörande bör ges i form av ett beslut. Det är nödvändigt och självklart eftersom det här är fråga om en tvingande skuldsanering. Verkan av beslutet bör dock vara densamma, oavsett om det är kronofogdemyndigheten eller tingsrätten som har fattat beslutet om skuldsanering. En annan fråga att behandla i detta avsnitt är hur tingsrätten skall hantera den situationen att samtliga borgenärer faktiskt godtar förslaget. Det kan ju inträffa att den eller de borgenärer som tidigare hos kronofogdemyndigheten har motsatt sig en skuldsanering har ändrat ståndpunkt och kan tänka sig att godta förslaget. I dessa fall kan det alltså inträffa att samstämmighet föreligger, så att förutsättningarna för frivillig skuldsanering egentligen är uppfyllda. I dessa fall bör givetvis tingsrätten besluta om skuldsanering om förutsättningarna enligt lagen är uppfyllda. Det förefaller inte heller rimligt att i dessa fall låta ärendet gå tillbaka till kronofogdemyndigheten. Tingsrätten bör alltså på vanligt sätt avgöra om skuldsanering skall beviljas eller inte. Denna prövning blir i huvudsak inte annorlunda jämfört med vad som gäller då någon borgenär har motsatt sig att skuldsanering beviljas. I den mån skuldsaneringslagen inte innehåller några förfaranderegler kommer alltså ärendelagens regler gälla för förfarandet vid tingsrätten. I och med att ärendelagen generellt hänvisar till vad som är föreskrivet om handläggningen av tvistemål i de fall ärendelagen inte reglerar en fråga innebär det att även många av regler blir tillämpliga på skuldsaneringsförfarandet vid tingsrätten (se 11 § ärendelagen). Jag skall här ta upp några av de handläggningsfrågor som kan bli aktuella i ett skuldsaneringsärende. Som jag redan har uttalat bör ärendena vara mer eller mindre kompletta när de kommer till tingsrätten. Det kan dock inte uteslutas att tingsrätten ser sig tvungen att förordna om komplettering från gäldenären, någon borgenär eller från annat håll innan man anser sig kunna sätta ut ett sammanträde. Hur en sådan eventuell komplettering skall inhämtas står det tingsrätten fritt att välja så att det passar det enskilda ärendet (jfr 4 § första stycket ärendelagen). I de flesta fall bör dock tingsrätten genast kunna sätta ut ärendet till ett samman- träde. Vid sammanträdet gäller i tillämpliga delar bestämmelser om huvudförhandling i tvistemål (se 5 § andra stycket ärendelagen). I många delar medför skuldsaneringsärendenas karaktär att avsteg måste göras från denna förhandlingsordning. Tingsrättens allmänna ansvar för utredningen och dess skyldighet att självmant pröva om förutsättningarna för skuldsanering är uppfyllda innebär att tingsrätten får en mycket aktiv roll vid dessa sammanträden. Ett sammanträde kan exempelvis inledas med att tingsrätten redogör för det förslag som gäldenären tillsammans med kronofogdemyndigheten har arbetat fram samt för bakgrunden till det. Vidare får tingsrätten redogöra för anledningen till att ärendet har överlämnats från kronofogdemyndigheten. Sedan kan de närvarande ges tillfälle till att lämna eventuella kompletteringar i sak. Det är inte heller otänkbart att det kan bli fråga om att förebringa bevisning vid ett sammanträde i ett skuldsaneringsärende. Genom hänvisningen i ärendelagen får då i huvudsak tillämpas vad gäller formerna för bevis- ningens förebringande m.m. Därefter får de närvarande intressenterna tillfälle till argumentation. Sammanträdet avslutas sedan med att tingsrätten ger besked om när beslut kommer att meddelas. I överlämnade ärenden kan tingsrättens beslut innebära att man endera beslutar om tvingande skuldsanering eller att man avslår ansökan. Ärendet kan givetvis komma att avskrivas om exempelvis gäldenären återkallar sin ansökan. Någon möjlighet för tingsrätten att återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten bör emellertid inte finnas. Denna möjlighet bör dock finnas i vissa fall när tingsrätten handlägger ett från kronofogdemyndigheten överklagat avvisnings- eller avslagsbeslut. Jag återkommer senare till detta (avsnitt 4.7.6). En fråga som berördes vid det möte som höll är hur frågor om rättegångskostnader skall behandlas i skuldsaneringsärenden. I avsaknad av någon särskild reglering kommer regler om fördelningen av kostnader i mål där förlikning inte är tillåten att bli tillämpliga. Dessa innebär som huvudregel att vardera parten får svara för sina egna kostnader i målet oavsett utgången. En sådan ordning förefaller ovanligt väl lämpad för skuldsaneringsärenden. I dessa ärenden är det inga anspråk som i och för sig är tvistiga (jfr avsnitt 4.6.10). Det som kan vara tvistigt är dels frågan om gäldenären är berättigad att erhålla skuldsanering, dels frågan om vilken nedskrivningsprocent som skall gälla och hur betalningsplanen i övrigt bör vara utformad. Givetvis kan det uppstå kostnader för såväl gäldenären som enskilda borgenärer i dessa fall. Att gäldenären, inte minst med hänsyn till den hjälp han kan få från olika instanser under förfarandets gång, bör svara för sina egna kostnader är enligt min mening självklart. Att det allmänna skulle svara för någon del av borgenärernas kostnader, utöver att tillhandahålla förfarandet, är uteslutet. Att ytterligare belasta gäldenären med ett ansvar för dessa kostnader är inte förenligt med de syften som bär upp skuldsaneringsinstitutet. Det sagda gör enligt min mening att såväl gäldenären som borgenärerna bör svara för sina egna kostnader i skuldsaneringsärendena. I de fall kronofogdemyndigheten eller tingsrätten har beslutat att bifalla en ansökan om skuldsanering inställer sig bl.a. frågan hur ett sådant beslut skall behandlas i verkställighetshänseende. Om gäldenären inte fullgör sina förpliktelser enligt den beslutade skuldsaneringen bör - som jag strax återkommer till (avsnitt 4.7.7) - borgenärerna kunna få till stånd en omprövning av hela skuldsaneringen. Det är emellertid inte sagt att en sådan omgång alltid är till fördel för borgenärerna. De bör ha möjlighet att tvångsvis få betalt enligt den beslutade skuldsaneringen. Ett beslut om skuldsanering som vunnit laga kraft bör därför - oavsett om det har fattats av kronofogdemyndigheten eller rätten - kunna verkställas genom kronofogdemyndighetens försorg om gäldenären inte betalar enligt beslutet. Jag föreslår därför att ett skuldsaneringsbeslut skall kunna verkställas som en lagakraftvunnen dom. Verkställighet bör inte kunna ske innan beslutet vunnit laga kraft. : Utredningens betänkande innehåller inte något motsvarande förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte framfört några synpunkter i dessa delar på annat sätt än att några instanser har anfört att det bör ges en möjlighet att hos domstolen sekretessbelägga uppgifter i ett där pågående eller avslutat skuldsaneringsärende. Någon instans har påtalat vikten av att gäldenären upplyses om att borgenärerna - i egenskap av parter - kan komma att få del av sekretesskyddade uppgifter beträffande honom. Skälen för mitt förslag: De uppgifter om en persons ekonomiska och andra personliga förhållanden som socialnämnden förfogar över i ett biståndsärende eller ärende om skuldsanering torde i de allra flesta fall vara föremål för sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100). Sekretessen hos socialnämnden gäller med ett omvänt skaderekvisit, dvs. det råder en presumtion för sekretess beträffande uppgifter där. Som jag har framhållit är det av stort värde om kronofogdemyndigheten kan ta del av de uppgifter och den utredning som kan ha förekommit tidigare hos sociala eller andra kommunala myndigheter. Själva idén med ett förfarande uppdelat i flera steg bygger på att man i ett följande steg skall kunna tillgodogöra sig vad som har förekommit i stegen innan. Detta bör också kunna ske utan någon större omgång. bör alltså kunna få del av vad som kan ha förekommit tidigare hos andra myndigheter som sysslar med budgetrådgivning eller motsvarande, liksom tingsrätten bör kunna få omedelbar del av vad som förekommit hos kronofogdemyndigheten. En bestämmelse om skyldighet för sociala eller andra myndigheter att till kronofogdemyndighet eller domstol överlämna uppgifter om gäldenären som kan vara av vikt i ett ärende om skuldsanering bör därför tas in i skuldsaneringslagen. Av 14 kap. 1 § sekretesslagen följer att uppgift kan lämnas till annan myndighet utan hinder av sekretess om uppgiftsskyldigheten följer av lag. Däremot bör skyldigheten att lämna uppgifter till kronofogdemyndigheten eller domstolen inte omfatta uppgifter om närstående till gäldenären. För att sådana uppgifter skall kunna lämnas bör alltså krävas medgivande av den uppgiften rör. Hos kronofogdemyndigheten gäller sekretess enligt 9 kap. 19 § sekretesslagen i ärende angående exekutiv verksamhet. Handläggningen av ett skuldsaneringsärende är emellertid inte att betrakta som sådan verksamhet. Enligt min mening bör emellertid även uppgift om en enskilds personliga förhållanden i ett skuldsaneringsärende omfattas av sekretess. Det bör vara fallet såväl hos kronofogdemyndighet som hos domstol. Som ovan har nämnts omfattas uppgifter i ett budgetrådgivningsärende hos socialnämnden i de flesta fall av sekretess. Även de kommunala konsumentvägledarna lämnar råd till enskilda i budgetfrågor. I denna verksamhet förekommer ingen sekretess. De uppgifter som lämnas till konsumentvägledarna torde vara av samma slag som de som lämnas i socialnämndens rådgivningsverksamhet. Även uppgifter om en enskilds personliga förhållanden som förekommer i rådgivning som rör skuldsanering hos konsumentvägledarna bör därför omfattas av sekretess. I sekretesslagen bör därför föreskrivas att sekretess gäller i ärende om skuldsanering för uppgift om enskilds personliga förhållanden hos konsumentvägledare, kronofogdemyndighet eller domstol om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Med en sådan reglering skyddar man alla typiskt sett känsliga uppgifter om den enskilde. Under begreppet personliga förhållanden faller såväl uppgifter om t.ex. sjukdomstillstånd som uppgifter om en persons ekonomi. Beslut i ett ärende om skuldsanering bör dock inte omfattas av sekretess. Inte heller bör någon inskränkning av meddelarfriheten föreskrivas. 4.7.6 Frågor om överklagande, forum och tingsrätts sammansättning : Utredningen föreslår att tingsrätten i vissa fall skall kunna bestå av tre lagfarna domare i ett skuldsaneringsärende. Utredningens förslag innehåller inte några regler om prövningstillstånd eller om den särskilda regleringen av överklagande av beslut om återförvisning. I övrigt överensstämmer förslaget med mitt i de delar det innehåller motsvarigheter till mitt förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar utredningens förslag utan erinran i dessa delar. Skälen för mitt förslag: Enligt den modell som jag har skisserat här kommer såväl kronofogdemyndigheten som tingsrätten att fatta beslut av olika slag under handläggningen av ett skuldsaneringsärende. Det kan vara fråga om beslut som avser mer eller mindre självklara handläggningsåtgärder, som exempelvis att inhämta yttranden, kalla till sammanträden och bestämma om kungörelser. Enligt såväl min som utredningens, av remissinstanserna oemotsagda, uppfattning finns det ingen anledning att tillåta att sådana beslut överklagas särskilt. Några särskilda regler härom behövs inte i skuldsaneringslagen. Dessa frågor regleras nämligen i förvaltningslagen och ärendelagen. Av handläggningsbesluten är det egentligen endast kronofogdemyndighetens beslut om att inleda skuldsanering som man kan tänka sig att det finns ett behov av att kunna överklaga. Detta hänger naturligtvis samman med att det till ett sådant beslut är knutet vissa rättsverkningar av betydelse utanför själva skuldsaneringsärendet. Vad jag främst har i åtanke är att ett sådant beslut föreslås innebära att åtgärder för verkställighet inte skall få äga rum. föreslår också att ett beslut om att inleda skuldsanering skall få överklagas särskilt. Utredningen hänvisar till att vissa beslut av liknande slag får överklagas särskilt i konkurs- och ackordsärenden. Remissinstanserna har inte närmare berört denna fråga i sina remissvar. Liknande resonemang kan föras beträffande kronofogdemyndighetens beslut att överlämna ett ärende till tingsrätten eller ett beslut att förklara en ansökan vilande. Av naturliga skäl har det förstnämnda slaget av beslut inte berörts av utredningen eller remissinstanserna. Naturligtvis gagnar det intresset av ett enkelt och snabbt förfarande att det endast ges möjligheter att överklaga beslut under handläggningen då det av rättssäkerhetsskäl är absolut påkallat. Enligt min mening är det över huvud taget av vikt att ärenden om skuldsanering kan handläggas skyndsamt. Detta skulle tala för att ett beslut att inleda skuldsanering inte skall få överklagas. Enligt vad jag har uttalat bör kronofogdemyndigheten ges ordentliga möjligheter att på ett inledande stadium av förfarandet göra, inte bara en formell, utan också en materiell prövning av ansökningarna. En sådan ordning medför en förhållandevis långt gående preliminär prognos av den slutliga utgången i ärendet, eller med andra ord att i de flesta ärenden där skuldsanering inleds kommer också skuldsanering att beviljas. Detta medför att behov av en separat överklagandemöjlighet av beslutet att inleda skuldsanering inte förefaller särskilt framträdande. De rättsverkningar som är knutna till ett beslut om att inleda skuldsanering är i och för sig endast temporära, men de är inte obetydliga. Detta talar trots allt för att tillåta en borgenär att kunna överklaga ett beslut om att inleda skuldsanering. Jag föreslår därför att ett beslut om att inleda skuldsanering skall kunna överklagas särskilt. Däremot bör kronofogdemyndighetens beslut att överlämna ett skuldsaneringsärende till tingsrätten inte kunna överklagas. Andra slutliga avgöranden som kan komma att fattas i ett skuldsaneringsärende bör givetvis kunna överklagas. Om kronofogdemyndigheten avvisar en ansökan om skuldsanering, bör ett sådant beslut också kunna överklagas. I övrigt kan såväl kronofogdemyndigheten som tingsrätten komma att avslå en ansökan. Ett avslagsbeslut kan enligt vad jag föreslår komma att meddelas på olika stadier av förfarandet. Oavsett på vilket stadium ett avslagsbeslut meddelas av kronofogde- myndigheten bör det kunna överklagas. Vidare kan kronofogdemyndigheten komma att fastställa en frivillig skuldsanering. Ett sådant beslut innebär emellertid inte bara ett fastställande av parternas överenskommelse om frivillig skuldsanering. skall göra en materiell prövning av att förutsättningarna för skuldsanering enligt lagen är uppfyllda och skuldsaneringen är bindande för såväl okända borgenärer som de borgenärer som är passiva. Enligt min mening bör det därför finnas en möjlighet att överklaga ett sådant beslut. beslut bör överklagas till tingsrätt. En naturlig ordning är då att överklagandet prövas av tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt. Med en sådan lösning kommer skuldsaneringsärenden att kunna prövas av landets samtliga 97 tingsrätter. Det finns inte anledning att för skuldsaneringsärendena välja att koncentrera dessa ärenden till vissa tingsrätter, exempelvis till en tingsrätt i varje län (jfr prop. 1992/93:216 s. 73 f). Detsamma bör givetvis gälla i de fall ett ärende överlämnas från kronofogdemyndigheten till tingsrätten. Om ett beslut av kronofogdemyndigheten överklagas till tingsrätten uppstår frågan vad tingsrättens prövning skall kunna mynna ut i. Om kronofogdemyndigheten har avvisat en ansökan bör tingsrätten, förutom att lämna besvären utan bifall, kunna förordna att ärendet återförvisas till kronofogdemyndigheten. Om kronofogdemyndigheten har avslagit ansökan efter en initial prövning, bör tingsrätten också vid bifall återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten. En sådan ordning rimmar bäst med den föreslagna uppdelningen där huvuddelen av utredningen föreslås bli gjord under förfarandet hos kronofogdemyndigheten. Något annorlunda förhåller det sig emellertid när kronofogdemyndigheten avslår en ansökan på ett sent stadium, när utredningen har avslutats och ett förslag till skuldsanering har upprättats. I sådana fall bör tingsrätten vid bifall till överklagandet kunna sätta ett eget beslut i stället för kronofogdemyndighetens, dvs. besluta om tvingande skuldsanering. Om kronofogdemyndigheten har avskrivit ett ärende från vidare handläggning, bör tingsrätten givetvis vid ett eventuellt bifall till ett överklagande återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten. I det remitterade förslaget föreslog jag att sådant återförvisningsbeslut inte skulle kunna överklagas. Lagrådet har angående detta uttalat. Den ordning som föreslås i 29 § tredje stycket blockerar möjligheterna till prejudikatbildning. Det är att beklaga med hänsyn till att det är fråga om en ny lagstiftning som kan få betydelsefulla verkningar både för enskilda och för institutioner som sysslar med låneverksamhet. Lagrådet föreslår därför, efter mönster av bestämmelserna i 54 kap. 2 a § , att tingsrätten får tillåta att återförvisningsbeslut i skuldsaneringsärende överklagas, om det föreligger särskilda skäl för en prövning om tillstånd skall ges enligt 31 § första stycket. I detta sammanhang skall påpekas att det endast undantagsvis blir aktuellt med återförvisning om det är borgenären som har överklagat. Fråga om återförvisning kan då bara komma upp när en borgenär för talan mot ett beslut att fastställa en skuldsanering och tingsrätten finner att kronofogdemyndighetens utredning i ärendet behöver kompletteras. Att återförvisning då kan ske följer av allmänna regler. Däremot blir det som regel aktuellt att återförvisa ärendet till kronofogdemyndigheten när gäldenären har överklagat myndighetens beslut att avvisa eller avslå hans ansökan eller avskriva ärende om skuldsanering. Det bör framgå av lagtexten. Regler om överklagandeförbud med ventil infördes (SFS 1989:352-355, prop. 1988/89:78, bet. 1988/89JuU20, rskr. 1988/89:260). Dessa bestämmelser avser överklagande av hovrättens beslut i vissa fall. Enligt bestämmelserna gäller som huvudregel ett förbud mot överklagande. Hovrätten kan dock tillåta att dess beslut överklagas om det föreligger särskilda skäl för att låta ta ställning till frågan om prejudikatdispensprövning (se prop. 1988/89:78 s. 32 ff). Lagrådets förslag innebär en nyhet så till vida att konstruktionen överklagandeförbud med ventil i ledet tingsrätt-hovrätt tillämpas. Jag kan dock inte se att detta utgör något hinder mot att för de nu diskuterade fallen införa en sådan konstruktion i detta led. Såsom Lagrådet har påpekat finns det ett intresse av att underlätta prejudikatbildningen för det nya skuldsaneringsinstitutet. Det torde inte finnas någon anledning att formellt begränsa möjligheten att tillåta ett överklagande enbart till prejudikatfallen. Jag godtar alltså Lagrådet förslag i denna del. Det innebär att tingsrättens beslut att återförvisa ett ärende till kronofogdemyndigheten som huvudregel inte kan överklagas. Tingsrätten skall dock kunna tillåta att ett sådant beslut överklagas till hovrätten. För att sådant tillstånd skall ges skall det krävas att det föreligger särskilda skäl för att låta hovrätten göra en dispensprövning. Som jag nu kommer till föreslår jag nämligen också regler om prövningstillstånd. Tingsrätten kan bevilja skuldsanering i form av ett beslut om tvingande skuldsanering eller avslå ansökningen. Båda dessa beslut bör kunna överklagas. Några inskränkningar i rätten att överklaga sådana tingsrättsavgöranden i ett skuldsaneringsärende bör inte förekomma. Däremot kan man fråga sig om inte en fullständig prövning i hovrätten skall förutsätta att hovrätten först meddelar prövningstillstånd. En sådan ordning gäller exempelvis för överklagande av utsökningsmål som först har prövats av kronofogdemyndigheten och sedan av tingsrätten (prop. 1992/93:216 s.75, bet. 1992/93:JuU34, rskr. 1992/93:373). Intresset av att snabbt erhålla ett slutligt avgörande och i viss mån även intresset av att begränsa arbetsbördan för hovrätterna talar för att ha samma ordning även i skuldsaneringsärenden. Eventuellt kan frågan om handlägg- ningen av s.k. domstolsärenden och överklagande av sådana ärenden från tingsrätt inom en inte alltför avlägsen framtid få en generell lösning i samband med att ärendelagen revideras och hovrättsprocessen ses över. Jag anser ändå att det är angeläget att redan nu införa den ordningen att det för en fullständig prövning i hovrätten skall krävas att hovrätten först meddelar prövningstillstånd. De allmänna överväganden jag har gjort i det nämnda lagstiftningsärendet om överklagande av utsökningsmål och som har godtagit har giltighet även i detta ärende. Eftersom det är fråga om att införa ett helt nytt institut vill jag betona att hovrätten skall meddela prövningstillstånd om ärendet har ett prejudikatintresse. Förutom sådan prejudikatdispens skall hovrätten kunna meddela prövningstillstånd då anledning förekommer att ändra tingsrättens avgörande eller om det annars föreligger synnerliga skäl att pröva talan, exempelvis om det har förekommit vissa formella brister vid tingsrättens hand- läggning av ärendet.