prop · GH0365 · 1994-01-01 00:00:00 — När det gäller säkerhetstjänsten bör till denna kategori bara hänföras personer som har utpräglade sysslor som innebär fara för annans liv eller säkerhet t.ex. fordonsförare. Skälen för mitt förslag: När det gäller att generellt avgränsa vilka som bör genomgå periodiska hälsoundersökningar är det enligt min mening - som också Arbetsdomstolen påpekat - viktigt att någon inte behöver underkasta sig sådan undersökning i vidare mån eller för annat ändamål än som motiveras av skyddsintressena. I den delen kan jag bara instämma med att regler av detta slag måste tillämpas med urskillning och återhållsamhet och med respekt för den enskildes integritet. Den föreslagna regleringen avses omfatta både kommunala och statliga anställningar där bristande tjänstduglighet som beror av sjukdom eller liknande innebär en allvarlig säkerhetsrisk med avseende på de angivna skyddsintressena. Jag syftar främst på sådana offentliganställda som utövar samhällets tvångsbefogenheter gentemot medborgarna eller som utövar hälso- och sjukvård eller utför transport av personer och av gods eller som hanterar särskilt farliga ämnen eller föremål eller har något annat riskfyllt arbete. Några exempel på vilka kategorier av statligt anställda som det kan röra sig om ges i delbetänkande (SOU 1991:29 s. 28-30). En del av den personal som nämns i delbetänkandet är redan nu skyldig att genomgå periodiska hälsoundersökningar på grund av bestämmelser i lag. Som exempel kan nämnas järnvägssäkerhetslagen (jfr avsnitt 12.1) med följdförfattningar som bl.a. omfattar anställda hos SJ och . På det statliga området torde ofta den berörda personalen omfattas av föreskrifterna om läkarintyg vid nyanställning enligt 6 och 7 §§ anställningsförordningen. Beslut om sådana intyg meddelas av tillsättnings- myndigheten efter samråd med eller, inom Försvars- makten, med . Som nämnts bör de nya lagreglerna avse även kommun- och landstingsanställda. får jag erinra om att förslaget till lagreglering av skyldigheten att genomgå periodiska hälsoundersökningar på den statliga och kommunala sektorn av arbetsmarknaden förutsätter att det av ett kollektivavtal eller - om det inte finns något sådant avtal - av en förordning när det gäller arbetstagare hos myndigheterna under regeringen närmare anges i vilka anställningar som sådan skyldighet skall finnas. 12.3 Resultatet av en hälsoundersökning Mitt bedömning: Om det vid en hälsoundersökning visar sig att den anställde har sådana defekter i sitt hälsotillstånd att han eller hon utgör en risk för de skyddsvärda intressena, skall arbetstagaren i fråga rehabiliteras med stöd av bestämmelserna i lagen om allmän försäkring. I rena undantagsfall kan det bli aktuellt med andra åtgärder, t.ex. omplacering eller uppsägning. förslag: Överensstämmer i huvudsak med min bedömning. Remissinstanserna: Försvarets civilförvaltning efterlyser ett klarlägg- ande av begreppen avstängning, begränsad avstängning och tillfällig omplacering. anser också att avstängning enligt 13 kap. 2 § bör särskiljas från vad som avses med avstängning i förslag. SJ delar den uppfattningen. Arbetsdomstolen efterlyser en mer fullständig analys av den situation som kan förväntas uppstå om en arbetstagare motsätter sig arbetsgivarens uppmaning att genomgå en läkarundersökning. Även frågan i vilken utsträckning det är på sin plats att använda sig av sådana procedurregler som finns vid avstängning enligt bör belysas. Enligt bör arbetsgivarens möjlighet att tillgripa avstängning vara förenad med en skyldighet för arbetsgivaren att så långt möjligt erbjuda arbetstagaren andra likvärdiga arbetsuppgifter. TCO anser att som utgångspunkt bör gälla att den som inte klarar en hälsoprövning inte skall vidkännas någon ändring av gällande anställningsvillkor. tar också upp trygghets- aspekter. Skälen för min bedömning: Som jag tidigare framhållit torde det i normalfallet inte uppkomma några problem i samband med periodiska hälsoundersökningar. I regel har arbetstagarna en positiv inställning till sådana undersökningar som kostnadsfritt tillhandahålls dem. Att det skulle vara förenat med något slags tvång att genomgå sådana undersökningar torde vara främmande både för arbetsgivaren och de anställda. Om det vid hälsoundersökningen skulle framkomma att arbetstagaren har någon defekt som medför att det finns risk för t.ex. andras personliga säkerhet, bör det åligga arbetsgivaren att se till att arbetstagaren blir föremål för lämpliga personalvårdande åtgärder. Beroende på skadans art kan det bli aktuellt med sjukvårdsbehandling eller någon annan rehabilitering med stöd av bestämmelserna i lagen om allmän försäkring i syfte att arbetstagaren skall kunna återuppta sitt tidigare arbete eller i varje fall en del av de tidigare arbetsuppgifterna. Det kan också finnas utrymme för flexibla lösningar som innebär att inom ramen för anställningen anpassa arbetsuppgifterna till hälsotillståndet. Om inte detta är möjligt, kan resultatet av hälsoundersökningen bli att arbetstagaren erbjuds omplacering till andra arbetsuppgifter. Vägrar en anställd att genomgå en periodisk hälsoundersökning får myndigheten i kraft av sin arbetsledningsrätt beordra honom att utföra andra arbetsuppgifter som inte omfattas av skyldigheten att genomgå periodiska hälsoundersökningar. De nya arbetsuppgifterna måste enligt allmänna principer ligga inom ramen för den arbetsskyldighet som gäller för arbetstagaren. Arbetstagaren bör också kunna meddelas disciplinpåföljd för sin vägran att följa anmaningen att låta sig hälsoundersökas. Skulle det visa sig omöjligt att omplacera arbetstagaren återstår som en sista utväg att säga upp honom. Som nämnts i det föregående utgörs merparten av de som skall genomgå periodiska hälsoundersökningar av sådan personal som då de anställdes var skyldiga att lämna läkarintyg. De torde därför vara införstådda med att det också i fortsättningen med jämna mellanrum skall bli aktuellt för dem att hälsoundersökas. Som jag har berört är det inte obligatoriskt att den som i samband med att han anställdes skulle lämna läkarintyg i fortsättningen också kommer att genomgå hälsoundersökningar. Å andra sidan kan nya hälsokrav på grund av utvecklingen komma att ställas på nya grupper av anställda. Sådana anställda kan det då bli nödvändigt att regelbundet låta hälsoundersöka. Även för en sådan arbetstagare gäller givetvis att han eller hon kan bli omplacerad eller uppsagd om han eller hon vägrar att bli hälsoundersökt. 12.4 Den lagtekniska lösningen Mitt förslag: Allmänna föreskrifter om skyldigheten för vissa offentliganställda att genomgå periodiska hälsoundersökningar skall tas in i nya . förslag innebär att bestämmelserna tas in i en särskild lag. Remissinstanserna: Bara ett fåtal remissinstanser yttrar sig särskilt om den lagtekniska lösningen. Bland dem som är positiva till utredningens förslag eller i varje fall inte har något att erinra mot det kan nämnas Justitiekan- slern, och . , och Juridiska fakultetsstyrelsen vid förordar däremot att föreskrifterna tas in i . När det gäller verkställighetsföreskrifter framhåller fakultetsstyrelsen att lagen måste vara så utförlig att något väsentligt nytt inte tillförs genom förordningsföreskrifter. är av samma uppfattning. Skälen för mitt förslag: När det gäller den lagtekniska lösningen står valet närmast mellan att föra in föreskrifterna i en ny eller i en särskild lag. För min del finner jag det vara mest ändamålsenligt att frågan regleras i nya . får anses vara en allmän lag på området, trots att den utgör speciallag i förhållande till den arbetsrättsliga lagstiftningen i MBL, LAS etc. Det innebär att specialregler tar över bestämmelser i den nya lagen. Att det förhåller sig på det sättet torde numera vara allmänt vedertaget. För tydlighetens skull bör dock detta framgå av den nya lagen. Förutom de obligatoriska uppgifterna om vilka arbetstagare som är skyldiga att genomgå hälsoundersökningar, kan i ett kollektivavtal eller en förordning ges föreskrifter om t.ex. intervalltätheten för undersök-ningar. Den som är missnöjd med ett beslut som meddelats med stöd av den nya lagregeln får på vanligt sätt väcka talan enligt lagen om rättegången i arbetstvister. 13 Administrativa och ekonomiska konsekvenser av förslagen Ett genomförande av mina förslag innebär att det skapas bättre förutsättningar att genom personalpolitiska åtgärder förnya den offentliga sektorn. Jag anser också att de nya reglerna blir ett stöd för och inte - som de nuvarande ibland synes vara - ett hinder för strukturförändringar. De nya reglerna kommer att bättre svara mot skilda verksamheters olika behov eller konkurrenssituation. Genom att reglerna blir smidigare i förhållande till olika slag av statlig verksamhet, kommer det att bli lättare att utforma flexibla personaladministrativa system för olika typer av myndigheter t.ex. anslagsmyndigheter, affärsverk, stora och små myndigheter. Reglerna innebär också att personalrörligheten underlättas. De blir också enklare att förstå, överblicka och tillämpa för dem som i skilda egenskaper har att syssla med frågor om arbets- och anställningsvillkoren för statligt anställda. Det är svårt att beräkna de ekonomiska konsekvenserna av förslagen. De nuvarande delvis oförenliga parallella systemen leder ofta till merarbete. Det gäller t.ex. ledigkungörandereglerna och reglerna om påtvingade läkarundersökningar. Hur mycket merarbetet i dagens system kostar är inte känt. Eftersom förslagen innebär att merarbetet i bl.a. nämnda avseenden minskar betydligt, bör de också enligt min mening leda till kostnadsminskningar. Slopandet av ett stort antal särregler i 7 kap. och införandet av en fullmaktsanställningslag innebär att reglerna blir överskådligare och lättare att tillämpa. Detta medför administrativa förenklingar och bör också leda till minskade kostnader . När det gäller förslagen rörande avskedandeinstitutet m.m. finns en mindre risk för begränsade kostnadsökningar. Staten kan bli skyldig att betala skadestånd för bedömningsfel. Risken är dock så liten att man kan bortse från den. Förslagen om bl.a. turordning, företrädesrätt, bisysslor, disciplin- ansvar, åtalsanmälan och periodiska hälsoundersökningar har bedömts vara i stort sett kostnadsneutrala i förhållande till dagens regelsystem. I enlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om offentlig anställning, 2. lag om fullmaktsanställning, 3. lag om ändring i högskolelagen (1992:1434), 4. lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare, 5. lag om ändring i lagen (1988:1385) om riksbank, 6. lag om ändring i arbetsrättsliga beredskapslagen (1987:1262), 7. lag om ändring i lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän, 8. lag om ändring i polislagen (1984:387), 9. lag om ändring i lagen (1983:1061) med instruktion för , 10. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100), 11. lag om ändring i lagen (RFS 1980:4) om beslutande organ i frågor om disciplinansvar m.m. beträffande arbetstagare hos och dess myndigheter, 12. lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister samt 13. lag om ändring i lagen (1965:61) om behörighet att utöva veterinäryrket m.m. Förslag 7-10 har upprättats i samråd med chefen för , förslag 4 i samråd med chefen för , förslag 3 i samråd med chefen för , förslag 13 i samråd med chefen för och förslag 6 och 12 i samråd med chefen för . 15.1 Lagen om offentlig anställning Innehållet och dispositionen i stort Lagen har disponerats på följande sätt. Efter de tre inledande paragraferna finns i 4 § regler om bedömningsgrunder vid anställning som knyter an till regeringsformens föreskrifter om förtjänst och skicklighet. Därefter följer regler i 5 och 6 §§ om svenskt medborgarskap som behörighetsvillkor, i 7 § om bisysslor, i 8-13 §§ vissa föreskrifter om upphörande av anställningar, i 14-21 §§ om disciplinansvar, i 22 § om åtalsanmälan, i 23-29 §§ om arbetskonflikter, i 30 § om periodiska hälsoundersökningar, i 31 § om skiljande från arbetsuppgifter (det som i nuvarande 7 kap. 7 § kallas försättande i disponibilitet), i 32 och 33 §§ om arbetstagare i verksledande eller därmed jämförlig ställning, i 34 § om , i 35 och 36 §§ om verkställighet av beslut, i 37-41 §§ om rättegången samt i 42 § om tillämpningen av andra författningar. Särskilt om den lagtekniska utformningen Bestämmelser som bara allmänt hänvisar till annan lagstiftning eller som i övrigt saknar någon självständig betydelse finns i regel inte kvar i nya . Några exempel på detta kan nämnas. I 2 kap. 3 § första meningen sägs att i fråga om arbetstagare hos eller dess myndigheter utövar sådan befogenhet att meddela föreskrifter som enligt denna lag tillkommer regeringen. Eftersom det sagda följer direkt av grundlagen (8 kap. 13 § andra stycket och 11 kap. 8 § regeringsformen), har denna regel inte tagits in i nya . Regeringen har med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen alltid möjlighet att meddela verkställighetsföreskrifter eller genom förordning delegera sin rätt till någon myndighet under regeringen. Några bestämmelser härom behövs inte. Därför har bl.a. 4 kap. 3 § fjärde stycket, 6 kap. 1 § andra meningen, 13 kap. 4 § samt 15 kap. 1 § andra stycket andra meningen och 4 § tredje stycket slopats. När det gäller 4 kap. 8 § torde motivet för bestämmelsen främst vara att markera att ämnet inte är avtalsbart (prop. 1975/76:105 bil. 2 sid. 248). Som allmän regel gäller dock att avtal inte får strida mot tvingande lag. Bestämmelsen behövs därför inte. Vissa specialregler som har utmönstrats från bör föras över till andra författningar Som nämnts i det föregående har ambitionen varit att nya främst skall innehålla bestämmelser som är tillämpliga på statsanställda i allmänhet. Mot den bakgrunden har de särskilda reglerna om ordinarie domare och om anställningsformen fullmakt förts in i en särskild lag för fullmaktsanställda (avsnitt 6). Som en följd av nya LOA:s tillämpningsområde blir bestämmelsen i 15 kap. 8 § om att staten vid en tvist i vissa fall skall "anses som arbetsgivare även när tvisten avser en anställning hos någon annan än staten" bara tillämplig på försäkringskassorna. Med hänsyn härtill och då bestämmelsen inte behöver ges i lag avser jag att återkomma senare med förslag. Bestämmelserna i 15 kap. 1-3 och 7 §§ om beslutande myndighet m.m. torde lämpligen kunna föras över till någon förordning, eftersom de inte behöver ges i lagform. 1 § I denna lag finns särskilda föreskrifter om arbetstagare hos 1. och dess myndigheter,- 2. myndigheterna under regeringen, 3. kyrkomötet och dess myndigheter, 4. de allmänna försäkringskassorna. Särskilda föreskrifter om arbetstagare som avses i första stycket 2 finns också i lagen (1994:000) om fullmaktsanställning. 2 § Följande föreskrifter i lagen gäller också arbetstagare hos kommuner, landsting, kommunalförbund, församlingar och kyrkliga samfälligheter, nämligen 23-29 §§ om arbetskonflikter, 42 § första stycket om vissa undantag från lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Föreskrifterna i 30 § om periodiska hälsoundersökningar gäller också arbetstagare hos kommuner och landsting. 1 § första stycket motsvarar närmast 1 kap. 1 § när det gäller arbetstagare hos de angivna myndigheterna och de allmänna försäkringskassorna. Den allmänna arbetsrättsliga lagstiftningen, t.ex. LAS och MBL, är liksom tillämplig på arbetstagarna inom den offentliga sektorn. Genom att använda uttrycket "särskilda föreskrifter" markeras att nya är en speciallag till bl.a. nyssnämnda lagar. Tillämpningsområdet avgränsas inte längre genom uttrycket statlig reglerad anställning, som bl.a. återfinns i 1 kap. 1 § 3 och 2 kap. 1 § , utan det begreppet har slopats. Härigenom har som närmare har utvecklats i avsnitt 3 vissa anställda hos icke-statliga arbetsgivare undantagits från lagens tillämpnin- gsområde. Uttrycket arbetstagare hos staten har inte använts, eftersom det kan ge intryck av att staten som sådan är den egentliga arbetsgivaren i stället för de olika myndigheterna. Det kan även lätt leda till den missuppfattningen att också de arbetstagare som är anställda hos statliga bolag, stiftelser och andra av staten ägda privaträttsliga rättssubjekt skulle omfattas av . För dessa arbetstagare gäller enbart den allmänna arbetsrättsliga lagstiftningen. Myndigheter under är t.ex. ombudsmän och riksbank. Med myndigheter under regeringen avses dels de statliga förvaltningsmyndigheter som lyder under regeringen i enlighet med 11 kap. 6 § regeringsformen, dels domstolarna, som i sin administrativa verksamhet också lyder under regeringen. Myndigheter under kyrkomötet är och . Med arbetstagare hos och kyrkomötet avses i lagen arbetstagare inom utskottsorganisationen och inom andra hos och kyrkomötet förekommande beredningsorgan, som inte är egna myndigheter. Den nya lagen är i samma utsträckning som den gamla tillämplig på anställda hos de allmänna försäkringskassorna. Den nya gäller också arbetstagare som är anställda med fullmakt. Som framgår av 1 § andra stycket finns det särregler för dessa arbetstagare också i lagen om fullmaktsanställning. 1 § har i huvudsak utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 2 §, som reglerar tillämpningen av nya på kommun- och landstingsanställda m.fl., motsvarar närmast 1 kap. 1 § 2 och 5 § . Vad gäller dessa arbetstagare skall - liksom - reglerna om arbetskonflikter och därmed sammanhängande skadeståndsfrågor tillämpas. Detsamma gäller bestämmelserna om vissa undantag från MBL som närmare framgår av 42 § nya . Genom andra stycket blir bestämmelserna om periodiska hälsoundersökningar i 30 § tillämpliga också på anställda hos kommuner och landsting. Att bestämmelserna gäller för bl.a. statliga anställningar följer av 1 §. Däremot är bestämmelserna inte tillämpliga på t.ex. anställningar hos kommunalförbund eller kyrkliga kommuner. Inte heller arbetstagare hos t.ex. kommun- och landstingsägda bolag omfattas av 30 § (jfr avsnitt 3). 3 § Lagen gäller inte 1. statsråden, 2. ombudsmän, 3. biskopar eller präster som avses i kyrkolagen (1992:300), 4. arbetstagare som är lokalanställda av svenska staten utomlands och som inte är svenska medborgare, 5. arbetstagare som har anvisats bered- skapsarbete eller skyddat arbete. För justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden gäller bara 4 § om bedömningsgrunder vid anställning, 7 § om bisysslor och 23-29 §§ om arbetskonflikter. Första stycket motsvarar närmast 1 kap. 2, 4 och 6 §§ , medan andra stycket närmast motsvaras av 1 kap. 3 § . I övrigt hänvisas till allmänmotiveringen i avsnitt 3. 4 § Vid anställning skall avseende fästas bara vid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet. Skickligheten skall sättas främst, om det inte finns särskilda skäl för något annat. Paragrafen motsvaras i sak av 4 kap. 3 § . I första stycket hänvisas till vad som enligt 11 kap. 9 § regeringsformen gäller i fråga om sakliga grunder vid anställning av personal hos statliga myndigheter. Genom denna paragraf blir nämnda grundlagsregler tillämpliga också på arbetstagare hos de allmänna försäkringskassorna. Av andra stycket framgår att det liksom är skickligheten som i regel skall sättas främst bland de sakliga grunderna. 5 § Utöver de krav på svenskt medborgarskap som följer av regerings- formen eller någon annan lag gäller också att bara svenska medborgare får ha en anställning som åklagare eller polis eller ha en militär anställning. 6 § Regeringen får föreskriva eller för särskilda fall besluta att bara svenska medborgare får ha 1. anställning inom eller utrikesförvaltningen, 2. statlig anställning som kan vara förenad med myndighetsutövning eller handläggning av frågor som rör förhållandet till andra stater eller till mellanfolkliga organisationer, 3. statlig anställning som kan medföra kännedom om förhållanden som är av betydelse för landets säkerhet eller för andra viktiga, allmänna eller enskilda ekonomiska intressen. De befogenheter som regeringen har enligt första stycket 2 och 3 utövas i fråga om arbetstagare hos eller dess myndigheter av eller den myndighet som bestämmer och i fråga om arbetstagare hos kyrkomötet eller dess myndigheter av kyrkomötet eller den myndighet som kyrkomötet bestämmer. Paragraferna motsvaras i sak av 4 kap. 2 § . Hänvisningen till andra författningar i 4 kap. 2 § andra stycket saknar självständig betydelse och har därför inte förts över till den nya lagen. 6 § andra stycket motsvaras av 2 kap. 3 § andra meningen . Där föreskrivs att regeringens befogenhet i särskilda fall enligt utövas i fråga om riksdagsanställda av eller den myndighet som bestämmer. I den nya får denna bestämmelse giltighet för regeringens befogenheter enligt 6 § första stycket, dvs. i fråga om med- delande av föreskrifter och beslut i särskilda fall om krav på svenskt med- borgarskap. Vidare framgår att regering- ens befogenheter enligt paragrafen inte heller gäller arbetstagare hos kyrkomötet och dess myndigheter. I stället utövas dessa befogenheter av kyrkomötet eller den myndighet under kyrkomötet som mötet bestämmer. 7 § En arbetstagare får inte ha någon anställning eller något uppdrag eller utöva någon verksamhet som kan rubba förtroendet för hans eller någon annan arbetstagares opartiskhet i arbetet eller som kan skada myndighetens anseende. Paragrafen motsvarar i sak 6 kap. 1 § . Motiven i prop. 1970:72 s. 73-80 gäller därför i huvudsak fortfarande. I övrigt hänvisas till allmänmotiveringen i avsnitt 7. Vissa föreskrifter om upphörande av anställningar 8 § Ett besked från arbetsgivarens sida om skiljande från en provanställning enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd skall vara skriftligt för att vara giltigt. 9 § En uppsägning från arbetsgivarens sida av en arbetstagare som är anställd tills vidare skall vara skriftlig för att vara giltig. 10 § En arbetstagares begäran om att anställningen skall upphöra skall vara skriftlig för att vara giltig. I sak motsvaras 8 § av 7 kap. 11 § , 9 § av 7 kap. 2 § tredje stycket och 10 § av 7 kap. 12 § . Skälen för bestämmelserna har redovisats i avsnitt 9.4. 11 § Får en arbetstagare en ny anställning hos arbetsgivare som avses i 1 §, upphör den första anställningen utan särskild åtgärd, om inte något annat följer av kollektivavtal eller, i fråga om fullmaktsanställda, av föreskrifter som regeringen meddelar. Om det finns särskilda skäl, får beslutas att anställningen inte skall upphöra. Paragrafen motsvaras närmast av 7 kap. 13 § första och andra styckena . Att en anställning enligt första stycket upphör utan särskild åtgärd innebär att arbetstagaren inte behöver iaktta annars gällande regler om skriftlig uppsägning (10 §) för att anställningsförhållandet skall upphöra. Det ligger dock i sakens natur att arbetstagaren i så god tid som möjligt bör underrätta myndigheten om att han skall sluta sin anställning. Av andra stycket följer att det är möjligt att i undantagsfall medge att en arbetstagare får behålla sin gamla anställning trots vad som föreskrivs i första stycket. I övrigt hänvisas till den allmänna motiveringen i avsnitt 4.5. 12 § Vid bestämmandet av en arbetstagares plats i turordning för uppsägning enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd skall hänsyn tas också till kravet att myndigheten på ett riktigt sätt fullgör sina rättskipnings- eller förvaltningsuppgifter. Paragrafen motsvarar 8 kap. 2 § . Beträffande förslaget i prop. 1993/94:67 om viss förändring i turordningsreglerna hänvisas till allmänmotiveringen i avsnitt 9.2. 13 § Föreskrifterna i 18 § andra stycket lagen (1982:80) om anställningsskydd skall inte tillämpas, om ombudsmän eller Justitiekanslern begär ett beslut om avskedande efter det att den åberopade omständig- heten har inträffat. Paragrafen motsvarar närmast 11 kap. 5 § andra stycket . 14 § En arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, får meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Är felet med hänsyn till samtliga omständigheter ringa, får någon påföljd inte meddelas.