prop · GH0365 · 1994-01-01 00:00:00 — I varje fall en sådan personalansvarsnämnd kan enligt min mening inte anses ha rätt att besluta om omplacering av arbetstagare i ett ärende som är föremål för nämndens prövning. Det är bara anställningsmyndigheten som kan bedöma vilka faktiska möjligheter som finns till andra arbetsuppgifter eller annan anställning inom myndigheten. Enligt min uppfattning ligger det dock närmast till hands att lösa detta problem inom ramen för det nuvarande systemet. Precis som i fråga om uppsägningar bör personalansvarsnämnden i ett avskedandefall handlägga ärendet i nära kontakt med den lokala polismyndigheten, om den lämpligaste lösningen i fallet är en omplacering. Om det därvid skulle visa sig att det är möjligt att omplacera polismannen till icke-polisiära arbetsup- pgifter, kan den lokala polismyndigheten besluta om en sådan omplacering. kan ta hänsyn till detta i ett eventuellt yttrande till domstolen eller om det finns förutsättningar för det. Enligt min mening kan denna lösning ske utan några författningsändringar. Med anledning av vad anfört om personalansvarsnämndernas beslutskompetens får jag framhålla att det inte är min avsikt att göra några ändringar i detta avseende i fråga om t.ex. personalansvarsnämnden vid . Nämnden skall således också i fortsättningen pröva frågor om bl.a. avskedande och avstängning, när det gäller anställda inom polisväsendet. När det gäller domare framgår av rättsfallet AD 1989 nr 52 att domartjänsten får anses vara odelbar. Detta innebär att bedömningen av domarens olämplighet skall göras mot bakgrunden av allt det som åligger honom i tjänsten (jfr AD 1988 nr 180 och 1992 nr 51). Det finns således inga möjligheter att omplacera en ordinarie domare till andra arbetsuppgifter inom anställningens ram. Som jag nämnt i avsnitt 6 behandlas frågor om domarnas rättsställning av en särskild utredare. Jag föreslår därför inga ändringar i dessa delar. 12 Periodiska hälsoundersökningar i vissa offentliga anställningar 12.1 Behovet av att lagreglera frågan om periodiska hälsoundersökningar i vissa offentliga Mitt förslag: En skyldighet för en del arbetstagargrupper hos staten, kommunerna och landstingen att genomgå periodiska hälsoundersökningar läggs fast i lag. Det skall uteslutande gälla sådana arbetstagare som har arbetsuppgifter där hälsokraven av säkerhetsskäl måste ställas särskilt högt. förslag: Avviker från mitt förslag så till vida att den lag som utredningen föreslår bara skall gälla de fall där det saknas kollektivavtalsbestämmelser i frågan. Enligt utredningen innebär detta att offentligrättsliga föreskrifter om periodiska hälsoundersökningar skall ha lagform. Däremot är det enligt utredningen inte fråga om något påtvingat ingrepp enligt 2 kap. 6 § regeringsformen, när skyldigheten att genomgå sådana hälsoundersökningar har sin grund i arbetsledningsbeslut eller kollektivavtal. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser delar utredningens uppfattning att det bör finnas möjlighet att ålägga offentliganställda med arbetsuppgifter av stor betydelse för säkerheten skyldighet att genomgå periodiska hälsoundersökningar. Hur detta skall lösas med hänsyn till regeringsformen finns det dock delade meningar om. Både och Kammarrätten i instämmer i och för sig med utredningen att föreskrifter i lag skall vara subsidiära i förhållande till kollektivavtal men från andra utgångspunkter. De sätter i fråga Arbetsdomstolens grundlagstolkning i rättsfallet AD 1984 nr 94. anser sålunda att det rör sig om åligganden som följer av anställningen. Sådana åligganden omfattas enligt inte - som Arbetsdomstolens majoritet hävdat - av 2 kap. 6 § regeringsformen. Om man däremot - som utredningen med hänsyn till domen har gjort - utgår från att 2 kap. 6 § numera skall anses tillämplig, blir enligt konsekvensen den att det inte finns något utrymme för att begränsa det skydd som ges i nämnda lagrum genom kollektivavtal. Justitiekanslern anser att kravet på lagform utesluter reglering i kollektivavtal. är i princip av samma uppfattning. Bakgrunden till mitt förslag Det finns utan tvivel en del anställningar som från säkerhetssynpunkt kräver att arbetstagarens hälsa inte försämras på ett sådant sätt eller i sådan grad att man inte i tillräcklig utsträckning kan förebygga risker för arbetstagaren eller för omgivningen. Markant nedsatt syn eller hörsel hos en bussförare, för att ta ett exempel, ökar naturligtvis på ett icke godtagbart sätt risken för ett missöde i arbetet. På den privata sektorn av arbetsmarknaden har det ansetts att det ligger inom ramen för anställningsavtalet att underkasta sig t.ex. periodiska hälsoundersökningar. På det rent kommunala området finns det i ett kollektivavtal (5 § AB 89), som omfattar både tjänstemän och arbetare, regler om läkarintyg. Som villkor för att anställa någon får enligt nuvarande regeringsbestämmelser också en statlig arbetsgivare föreskriva att en arbetstagare skall lämna läkarintyg, nämligen om arbetsuppgifterna ställer särskilda krav på hälsotillståndet hos den som skall anställas (6 § anställningsförordningen). För det fall att det visar sig att en statsanställd inte kan sköta sitt arbete tillfredsställande och detta kan antas bero på sjukdom eller liknande omständig- heter finns det regler i 13 kap. 2 § om avstängning på grund av sjukdom och om läkarundersökning. Som framgått av det föregående (avsnitt 9.9) har jag föreslagit att dessa regler inte längre skall finnas kvar i mot bakgrund av reglerna om uppsägning i LAS. Eftersom en arbetstagare med fullmakt inte kan sägas upp, måste det i den nya lag om fullmaktsanställning som jag föreslår finnas regler som motsvarar 13 kap. 2 § för dessa arbetstagare. Däremot finns det inga regler i om periodiska läkarundersökningar eller andra hälsoundersökningar med syfte att med hänsyn till uppgifterna i anställningen regelbundet kontrollera hälsotillståndet hos vissa arbetstagare utan att det har uppkommit någon fråga om bristande tjänstduglighet på grund av sjukdom. Att sådana regler saknas får ses mot bakgrunden av att det också inom den statliga sektorn års rättsfall, som jag strax återkommer till, har varit allmänt vedertaget att det ligger i anställningsavtalet att en del arbetstagare är skyldiga att genomgå periodiska hälsoundersökningar. Det torde dock, när det gäller inte bara det statliga utan även det kommunala området, följa av rättsfallet att utan ett särskilt lagstöd sådana periodiska eller andra hälsoundersökningar som skulle behövas från säkerhetssynpunkt kan genomföras bara efter arbetstagarens medgivande. Regeringen uppdrog - som tidigare nämnts - åt att göra en översyn av reglerna om läkarundersökning i statlig tjänst m.m. (se Ds C 1985:5). I sin utredningsrapport i statlig tjänst m.m. (Ds C 1986:6) lade arbetsmarknadsnämnden fram förslag till ändringar i bl.a. 13 kap. 2 § , som innebar att arbetstagare med statligt reglerade tjänster skulle vara skyldiga att genomgå periodiska hälsoundersökningar, om de var skyldiga att lämna läkarintyg när de anställdes. Remissyttrandena sammanställdes i en promemoria (Ds C 1987:1). Frågan bereddes därefter vidare inom . Resultatet av beredningen presenterades i promemorian Periodiska hälsoundersökningar i vissa offentliga anställningar (Ds 1989:45). I departementspromemorian föreslogs i huvudsaklig överensstämmelse med arbetsmarknadsnämndens förslag att det skulle införas bestämmelser i 13 kap. 2 § som gav arbetsgivaren möjlighet att ålägga arbetstagare i vissa statliga anställningar, där hälsokraven av säkerhetsskäl måste vara särskilt höga, att genomgå periodiska läkarundersökningar eller andra hälsoundersökningar. Vidare föreslogs att ett tillägg skulle göras i 1 kap. 5 § så att bestämmelserna om läkarundersökning i 13 kap. 2 § och anslutande förfaranderegler skulle tillämpas också på motsvarande arbetstagare hos kommuner och landsting. departementspromemoria har inte remissbehandlats. Regeringen uppdrog, som jag tidigare nämnt, åt en särskild utredare (f.d. generaldirektören ) att se över lagstiftningen om offentlig anställning. I uppdraget ingick bl.a. att med förtur särskilt överväga nämnda frågor som rör periodiska hälsoundersökningar. I utredningens material ingick givetvis rapport jämte 1987 och promemorier. Hur ärendet därefter har handlagts har jag redogjort för i avsnitt 1. Grundlagsskyddet mot påtvingade kroppsliga ingrepp Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. påtvingade kroppsliga ingrepp. Med "det allmänna" avses dels det allmännas verkställande organ, dels de normgivande organen när de beslutar offentligrättsliga föreskrifter som är betungande för enskilda (prop. 1975/76:209 s. 86). Det är i detta sammanhang väsentligt att notera att med uttrycket "det allmänna" i grundlagen givetvis avses inte bara statliga myndigheter utan också kommunerna och landstingen (se bl.a. SOU 1975:75 s. 185). Det bör också noteras att vissa ingrepp från det allmännas sida inte anses utgöra rättighetsinskränkningar, nämligen sådana som grundar sig på en civilrättslig relation. Med "kroppsligt ingrepp" avses enligt motiven bl.a. kroppsbesiktning, t.ex. en påtvingad läkarundersökning (prop. 1975/76:209 s.147). Det bör också framhållas att grundlagsskyddet uteslutande gäller påtvingade ingrepp. Enligt 2 kap. 12 § regeringsformen får de fri- och rättigheter som avses i bl.a. 2 kap. 6 § begränsas, men bara genom lag och bara för att tillgodose något ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den och får heller inte sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen som en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsningen får inte göras enbart på grund av någon politisk, religiös eller kulturell åskådning eller liknande. Enligt 2 kap. 12 § gäller också andra speciella villkor för begränsande lagstiftning. Enbart på vissa områden finns lagregler om hälsoundersökningar. Som exempel kan nämnas de regler som finns i luftfartslagen (1957:297), livsmedelslagen (1971:511), körkortslagen (1977:477), fartygssäkerhetslagen (1988:49), smittskyddslagen (1988:1472), strålskyddslagen (1988:220) och järnvägs- säkerhetslagen (1990:1157). I arbetsmiljölagen (1977:1160) finns också bestämmelser om läkarundersökning. Lag- och avtalsreglering i fråga om Regeringsformen innehåller vidare en del särskilda bestämmelser om statstjänstemän. Av 11 kap. 10 § framgår att grundläggande bestämmelser om statstjänstemännens rättsställning i andra hänseenden än som berörs i regeringsformen skall meddelas i lag. Föreskrifter av det slag som avses i 11 kap. 10 § regeringsformen finns främst i . De rör bl.a. påtvingade läkarundersökningar (13 kap. 2 § ) men däremot inte, som tidigare nämnts, t.ex. periodiska hälsoundersökningar. Förutom de statsanställda omfattar bestämmelserna i även andra arbetstagare med statligt reglerade anställningar, t.ex. de försäkringskasseanställda. För det rent kommunala anställningsområdet saknas lagregler i om läkarundersökning o.d. I vissa andra hänseenden - främst vad gäller arbetskonflikter - är dock tillämplig också på de kommunalt anställda. I 8 kap. 5 § regeringsformen sägs att grunderna för kommunernas organisation och verksamhet skall bestämmas i lag. Närmare föreskrifter - både vad gäller statstjänstemännens rättsställning och vad gäller kommunernas organisation och verksamhetsformer - tillhör området för regeringens s.k. restkompetens eller kan betraktas som verkställighetsföreskrifter enligt 8 kap. 13 § regeringsformen. Men det förutsätts i grundlagsmotiven att regeringen skall vara återhållsam med detaljreglering på det kommunala området (prop. 1973:90 s. 306). Hälsoundersökning av statsanställda m. Som villkor för en statligt reglerad anställning kan - som har berörts - en myndighet med stöd av 6 och 7 §§ anställningsförordningen kräva att läkarintyg skall lämnas vid nyanställning, nämligen om arbetsuppgifterna i tjänsten är sådana att särskilda krav måste ställas på innehavarens hälsotillstånd i något visst hänseende. Fullgör en arbetstagare i en statligt reglerad anställning inte sina arbetsuppgifter tillfredsställande, får han avstängas från arbetet, om den bristande tjänstdugligheten beror på sjukdom eller därmed jämförligt förhållande (13 kap. 2 § ). För det fall att arbetstagaren inte kan sköta sitt arbete och det framstår som sannolikt att förhållandet beror på sjukdom eller liknande omständighet finns det i nämnda paragraf föreskrifter om att arbetstagaren får åläggas att genomgå läkarundersökning. Om arbetstagaren inte följer ett sådant åläggande, får han avstängas från arbetet. Utanför området för 13 kap. 2 § ligger således - som framgår av det föregående - inte bara fall där arbetstagaren fullgör sina arbetsuppgifter tillfredsställande utan också fall där han visserligen missköter sitt arbete på ett eller annat sätt, men där det inte är utrett eller sannolikt att bristen i tjänstdugligheten beror på sjukdom eller liknande. I finns det däremot inte regler om läkarundersökning med syfte att regelbundet kontrollera arbetstagarens hälsotillstånd under anställningen. Som nämnts har jag föreslagit att det nuvarande regelsystemet i om påtvingad hälsoundersökning inte skall behållas bl.a. mot bakgrund av att det finns regler i LAS om uppsägning. Eftersom fullmaktshavare är ouppsägbara, bör dock reglerna finnas kvar för deras del. För den kommunala sektorns del föreskrivs det i 5 § i kollektivavtalet AB 89 under rubriken : Om arbetsgivaren så påfordrar, är arbetstagare i samband med anställandet eller eljest skyldig att avlämna av läkare utfärdat intyg om tjänstbarhet. Kostnaden för sådant intyg ersättes av arbetsgivaren. Tjänstbarhetsintyg skall vara avfattat enligt fastställt formulär och, om så påfordras, utfärdat av anvisad läkare. I 10 § 4-6 AB 89 sägs det vidare: Arbetstagare kan efter läkares hörande meddelas förbud att tjänstgöra för att förhindra att smitta sprids. Arbetstagare kan meddelas förbud att tjänstgöra i avvaktan på resultat av beordrad läkarundersökning. Arbetstagare, som vägrar genomgå läkarundersökning eller ställa sig till efterrättelse av läkare föreskriven vård, kan avstängas från tjänstgöring för i sänder. Regeln i 5 § torde av parterna vara avsedd att ge arbetsgivaren befogenhet att efter skälighet avgöra också frågor om hälsoundersökningar under anställningen. Avtalsregeln torde med andra ord utgöra en s.k. arbetsgivarventil. AD-domen 1984 nr 94 Av särskilt intresse i detta sammanhang är att Arbetsdomstolen i det förut nämnda rättsfallet (AD 1984 nr 94) har funnit att ett åläggande om läkarundersökning av en statsanställd strider mot 2 kap. 6 § regeringsformen och därför saknar verkan. Fallet gällde en bussförare hos SJ. Denne hade - med stöd av interna myndighetsföreskrifter - ålagts att genomgå ett antal läkarundersökningar, såväl periodiska som andra, främst av säkerhetsskäl. Arbetsdomstolen fann att besluten om läkarundersökningarna stod i strid mot 2 kap. 6 § regeringsformen genom att dessa utgjort påtvingade kroppsliga ingrepp, som SJ saknat stöd i lag för att genomföra. Domstolen konstaterade i sin dom att läkar- undersökningarna i fråga var att anse som ingrepp i den mening som avses i regeringsformen under förutsättning att de var att betrakta som påtvingade. Så var enligt domstolen fallet inte bara när det kunde bli fråga om fysiska tvångsåtgärder för att få undersökningen till stånd utan också när hot om andra sanktioner kunde bli aktuellt. Arbetsdomstolen fann att det i målet var fråga om myndighetsutövning. Domstolen anförde emellertid att den inte hade tagit ställning till i vad mån 2 kap. 6 § kan ha tillämplighet också utanför området för myndighetsutövning. En ledamot var skiljaktig och ansåg att läkarundersökningarna inte omfattades av reglerna i vare sig 2 kap. 6 § eller 11 kap. 10 § regeringsformen. I stället rörde det sig om åligganden som följde av arbetstagarens anställning. Det var enligt den skiljaktiga meningen fråga om ett exempel på en sådan detaljreglering av de SJ-anställdas villkor som faller inom ramen för regeringens restkompetens enligt 8 kap. 13 § regeringsformen. Domen innebär emellertid att man inte längre med framgång kan hävda att arbets- och anställningsvillkor faller utanför 2 kap. 6 §. Om en offentlig - statlig eller - arbetsgivare beordrar en arbetstagare att genomgå en läkarunder- sökning och det finns ett sanktionshot, anses undersökningen vara påtvingad. Den omfattas således enligt Arbetsdomstolens majoritet av skyddsregeln i 2 kap. 6 §. Skälen för mitt förslag Räckvidden av föreskrifterna i 2 kap. 6 § regeringsformen bestäms, som framgått, av bl.a. uttrycket "påtvingad". Däri ligger att det inte anses vara frågan om något tvång, ifall medgivande till den åtgärd eller det beslut som saken gäller har lämnats frivilligt. Vidare skall det allmänna förfoga över något maktmedel för att kunna genomdriva åtgärden för att det skall anses vara fråga om tvång. Men det behöver inte röra sig om våldsanvändning - det räcker med hot om någon sanktion. När en läkarundersökning utgör en förutsättning för en förmån, t.ex. en anställning, anses tvångsmässigt ingrepp inte föreligga. Genom Arbetsdomstolens dom 1984 nr 94 har rättsläget förändrats på så sätt att regler som kan sägas begränsa den enskildes frihet genom att tvinga honom att genomgå hälsoundersökningar inom ramen för det offentliga anställningsförhållandet i fortsättningen måste meddelas genom lag. Detta gäller såväl i statliga som i kommunala anställningar. Alla slag av påtvingade hälsoundersökningar torde omfattas av AD-domen, även t.ex. periodiska hälsoundersökningar och undersökningar med stöd av 13 kap. 2 § . Om mitt förslag till en ny genomförs, innebär det i fråga om det statliga området att där kommer att finnas lagregler om obligatoriska hälsoundersökningar men bara för arbetstagare som är anställda med fullmakt (jfr avsnitt 9.9). Av vad jag nu har sagt framgår att det i fråga om de statsanställda saknas särskilt lagstöd för att tvinga någon att genomgå periodiska hälsoundersökningar. När det gäller kommun- och landstingsanställda finns det i kollektivavtal regler om skyldighet att underkasta sig hälsoundersökningar. För att någon tvekan om grundlagsenligheten inte skall råda bör skyldigheten att i ett offentligt anställningsförhållande genomgå periodiska hälsoundersökningar slås fast i lag. Av lagen bör följa att offentliga arbetsgivare regelbundet får kontrollera om en anställd uppfyller hälsokraven för tjänsten när detta är motiverat av säkerhetsskäl. Som förutsättning härför bör dock gälla att arbetstagaren omfattas av kollektivavtal eller - i fråga arbetstagare hos myndigheter under regeringen - av en förordning om skyldighet att genomgå sådana periodiska hälsoundersökningar. Det rör sig med andra ord om nya tjänstbarhetsintyg för en del av de tjänster där sådant intyg krävs redan för att en anställning över huvud taget skall komma i fråga. Jag utgår dock från att antalet undersökningar inte skall öka i förhållande till vad som har ansetts tillräckligt. Flertalet anställda torde se positivt på möjligheten att regelbundet få genomgå sådana undersökningar. Därtill kommer att det på många viktiga samhällsområden - som framgått - redan finns speciallagstiftning som medger hälsoundersökning av arbetstagarna. Det senaste exemplet på en sådan lagstiftning är som framgått järnvägssäkerhetslagen, som gäller över hela arbetsmarknaden i fråga om spårbunden trafik. Syftet med de periodiska undersökningarna bör vara att söka förebygga risken för sådana allvarliga olyckor i allmän verksamhet som typiskt sett kan inträffa till följd av ohälsa hos dem som utövar sådan verksamhet som kan innebära fara, t.ex. för trafikanter eller andra som kan drabbas. De skyddsintressen som kan motivera undersökningskrav bör vara liv, personlig säkerhet och hälsa samt egendom och miljö. För att minimera risken för felhandlingar eller olyckor som kan drabba de personer som kommer i kontakt med arbetstagaren i arbetet eller som på något annat sätt kan utsättas för effekterna i hans eller hennes tjänsteutövning eller som kan drabba omgivningen i övrigt måste det således anses rimligt att höga hälsokrav ställs på arbetstagare med särskilt ansvarsfyllda uppgifter. Det kan exempelvis vara fråga om att syn, hörsel eller andra sinnen bör kontrolleras återkommande. Detta kan ske genom att kräva regelbundna hälsokontroller av några speciella kategorier arbetstagare. På så vis måste man försöka tillgodose rimliga anspråk på den anställdes funktionsduglighet och reaktionsförmåga vid riskfyllda arbetsuppgifter. Hälsokraven bör ställas så länge arbetstagaren fullgör samma arbetsuppgifter. Med regeringens förslag legaliseras kollektivavtal och andra föreskrifter om återkommande hälsoundersökningar i de farliga verksamheterna. På så sätt görs det åter - som års dom - möjligt att också inom den offentliga sektorn säkra samma slags hälsoundersökningar som ofta torde betraktas som en självklarhet i motsvarande verksamheter i privaträttslig regi, t.ex. i ett kommunägt bussbolag. Framför allt genom sin preventiva verkan bör föreskrifterna kunna bidra till att förebygga vanligt förekommande olycksrisker även i verksamheter som bedrivs i myndighetsform. Detta ligger naturligtvis i hög grad i både allmänhetens och de offentliganställdas intresse. Som jag ser det, saknas det i praktiken däremot behov av att på förekommen anledning - alltså vid sidan av de periodiska hälsoundersökningarna - tvinga en arbetstagare till en hälsoundersökning. Sådana s.k. extraordinära undersökningar torde kunna anordnas i samförstånd med arbetstagaren. Detta förhållande torde inte förändras av att 13 kap. 2 § i nuvarande slopas (avsnitt 9.9.) 12.2 Vilka arbetstagare skall omfattas av de nya lagreglerna? Mitt förslag: Den som har sådana arbetsuppgifter att brister i hans eller hennes hälsotillstånd kan medföra risk för människors liv, personliga säkerhet eller hälsa eller för betydande skador på miljö eller egendom skall efter uppmaning vara skyldig att genomgå periodiska hälsoundersökningar. Skyldigheten gäller bara för arbetstagare med arbetsuppgifter som särskilt anges i föreskrifter i kollektivavtal eller förordning. förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna: Flertalet är i princip positiva till utredningens förslag. Två remissinstanser, nämligen och , anser att reglerna också bör omfatta privatanställda. Arbetsdomstolen påpekar vikten av att en arbetstagare inte skall vara tvungen att underkasta sig undersökningar i vidare mån eller för annat ändamål än som motiveras av de aktuella skyddsintressena. anser inte att det förhållandet att läkarintyg krävs bör motivera skyldighet att genomgå periodiska hälsoundersökningar. pekar därvid på att det finns ca 17 000 polismän och att det vid nyanställning är obligatoriskt med läkarundersökning. anser att en lagstiftning som bara skall gälla för de offentliganställda skall ta sikte på sådana funktioner som är specifika för det offentliga området. Med hänsyn härtill bör det i lagen mer preciserat anges vilka särskilda personalkategorier, specifika på det offentliga området som omfattas av undersökningsskyldigheten. menar att förslaget i vissa delar innebär allvarliga försämringar för de offentliganställda när det gäller skyddet mot obligatoriska läkarundersökningar. Den föreslagna regleringen är för omfattande. Möjligen behöver exempelvis piloter, bussförare och lokförare regelbundet underkastas hälsoundersökningar i fråga om syn, hörsel och reaktionsförmåga. Men bestämmelserna skall inte kunna utnyttjas i ovidkommande syften. Det framlagda förslaget är en både summarisk och alltför förenklad produkt. I praktiken innebär förslaget att regeringen delegerar ända ner till myndighetsnivå att avgöra vilka personalkategorier som skall vara skyldiga att underkasta sig påtvingad läkarundersökning vilket inte kan vara någon rimlig lösning.