prop · GH0344 · 1994-01-01 00:00:00 — Också i övrigt gäller att en intagen normalt inte bör åläggas skyldighet att delta i sådan undervisning eller utbildning som han saknar motivation för. Regeringen anser att någon förändring av detta för- hållande inte bör ske. Någon skyldighet för en intagen i kriminalvårdsanstalt att genomgå vård eller behandling bör därför inte föreligga. Som kommer att framgå av avsnitt 4.9 gör regeringen den bedömningen att yttrande från frivårdsmyndighet normalt bör inhämtas i mål om grovt rattfylleri. Den handläggande frivårdstjänstemannen bör, förutom att söka utröna de personliga förhållandena och förekomsten av eventuellt alkoholmissbruk, informera den misstänkte om de olika behandlingsprogram som kan komma att utvecklas inom kriminalvården samt även försöka motivera den misstänkte till att genomgå ett sådant behandlingsprogram vid en eventuell fängelsedom. 4.9 Personutredning i mål om ansvar för grovt rattfylleri Regeringens bedömning: Yttrande från frivårdsmyndighet bör normalt infordras i mål om grovt rattfylleri. Kommitténs förslag: Yttrande från frivårdsmyndighet bör normalt infordras i mål om ansvar för grovt rattfylleri om annan påföljd än fängelse inte kan uteslutas. Även i de fall där det står klart att ett fängelsestraff skall ådömas bör yttrande dock inhämtas om det finns anledning anta att det föreligger sådana omständigheter som kan ha betydelse för fängelsestraffets längd. Test för att diagnostisera missbruk eller beroende av alkohol och andra droger bör ingå som ett led i den personutredning som frivårdsmyndigheten ombesörjer i sådana mål. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig över förslagen tillstyrker dessa eller lämnar dem utan erinran. anser att det i lagstiftningen bör markeras att yttrande/personutredning bör infordras i samtliga ärenden som avser grovt rattfylleri. Skyddsvärnet i framför bl.a. att användandet av de test kommittén angett kräver stora utbildnings- insatser inom frivården, att den omständigheten att kommittén angivit två typer av test i betänkandet inte bör innebära att andra test på marknaden uteslutits samt att det synes vara nödvändigt att personutredningen kompletteras med en psykiatrisk/psykologisk bedömning för fastställande av rätt behandling. Föreningen anför att det i lagtexten bör skrivas in att en domstol inte får döma till skyddstillsyn med mindre vederbörande frivårdsmyndighet i förväg fått tillfälle att yttra sig. När det gäller de av kommittén angivna testen anser föreningen att dessa bör ses som ett hjälpmedel för den frivårdsmyndighet som önskar använda dem och inte som ett obligatorium. Skälen för regeringens bedömning: Den tilltalades personliga förhållanden kan i många fall vara av avgörande betydelse för domstolens ställningstagande i påföljdsfrågan. När det gäller brott för vilka annan påföljd än böter synes kunna komma i fråga, eller annars anledning förekommer därtill, åligger det domstolen att förebringa utredning rörande straff, som tidigare ådömts den tilltalade, samt utredning om den tilltalades levnadsomständigheter och de personliga förhållanden, som kan antas vara av betydelse (46 kap. 9 ). För att tillgodose behovet av utredning i den delen kan domstolen enligt lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. inhämta yttrande från frivårdsmyndighet (tidigare benämnt personundersökning) och läkarintyg (s.k. 7-intyg). Domstolen kan även inhämta upplysningar om den misstänkte från socialnämnd. Vid sidan av dessa personutredningsformer kan domstolen bl.a. besluta om rättspsykiatrisk undersökning och inhämtande av yttrande från frivårdsmyndighet om den dömdes förhållanden under pågående övervakning. Frågan om personutredning vid trafiknykterhetsbrott togs upp särskilt i förarbetena till den nu gällande lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. (prop. 1991/92:2 s.16 f. samt bet. 1991/92:JuU4 s. 9). Dåvarande de- partementschefen underströk att, med den nya ordningen, yttrande från frivårdsmyndighet självfallet normalt bör inhämtas när det inte står klart att annan påföljd än fängelse är utesluten. anslöt sig till detta synsätt och konstaterade att yttrande normalt bör inhämtas i mål om grova trafiknykterhetsbrott. I Väg- och sjöfyllerikommitténs uppdrag ingick att söka bedöma den tidigare och den nuvarande _ gällande _ ordningen för inhämtande av särskild personutredning i brottmål och dess betydelse för valet av påföljd vid grovt rattfylleri. Kommittén har redovisat sin undersökning i betänkandet (s.115 ff.). Enligt kommitténs bedömning tar domstolarna in personutredning i mål om ansvar för grovt rattfylleri i större omfattning nu än års ändringar i trafikbrottslagen. Statistik som kommittén låtit SCB ta fram ger emellertid vid handen att skillnaderna mellan enskilda tingsrätters inhämtande av personutredning i denna typ av mål är stora och detta även om man jämför tingsrätter inom samma hovrättsområde eller län. Den genomgång av statistik för som kommittén gjort visar också att det finns ett samband mellan förekomst av personutredning och förekomst av skyddstillsyn. Tingsrätter med hög förekomst av personutredning har hög andel skyddstillsyn och de med låg förekomst av personutredning har låg andel skyddstillsyn. Personutredning inhämtades i mindre omfattning än riksgenomsnittet vid de tingsrätter som bestämde påföljden till fängelse i av målen och personutredning inhämtades också i mindre utsträckning än riksgenomsnittet vid de tingsrätter där påföljden ofta bestämdes till villkorlig dom. Som kommittén konstaterar är det delvis självklart att det föreligger ett samband mellan personutredning och skyddstillsyn. Före krävdes nämligen i princip att personutredning inhämtats för att domstolen skulle få döma till skyddstillsyn. Den genomgång kommittén gjort tyder emellertid också på att det efter detta datum påfallande ofta dömts till skyddstillsyn i de fall där de personliga förhållandena kartlagts. Av betydelse för påföljdsvalet är naturligtvis inte endast att personutredning inhämtas utan också om den avslöjar de eventuella missbruksproblem som kan föreligga, den tilltalades insikt om och inställning till sin situation och hans eller hennes vilja att göra något åt den samt vilka behandlingsprogram och andra åtgärder som finns att tillgå, m.m. Att domstolen har tillgång till tillräcklig utredning om den tilltalades per- sonliga förhållanden är självklart av betydelse såväl för påföljdsvalet i det enskilda fallet som för enhetligheten i rättstillämpningen. Betydelsen av den tilltalades personliga förhållanden och den utredning om dessa som domstolen har tillgång till minskar knappast med de principer för påföljdsval som regeringen nu förordat. Det torde nämligen ofta krävas en kvalificerad personutredning för att domstolarna skall finna sådana särskilda skäl föreligga att påföljden bestäms till skyddstillsyn i stället för fängelse. Regeringen vill understryka vad uttalat angående vikten av personutredning i mål om grovt rattfylleri. Sådant yttrande bör således normalt inhämtas i dessa mål. I detta sammanhang uppkommer frågan om sådant yttrande även bör inhämtas i de fall då det vid en förhandsbedömning framstår som uppenbart att fängelse bör följa på brottet. I förarbetena till lagen om personutredning i brottmål avvisades i och för sig tanken på obligatoriska regler för inhämtande av yttrande (prop. 1991/92:2 s.17 f.). Genom regeringens nu framlagda förslag beträffande grovt rattfylleri kommer dock saken i viss mån i ett annat läge. Såsom framgår av 1 i den angivna lagen kan personutredning erfordras också av andra skäl än som underlag för påföljdsvalet. Som ovan anförts bör fängelsedömda trafiknykterhetsbrottslingar under anstaltsvistelsen genomgå behandling för sina alkoholproblem. skall utforma de behandlingsprogram som skall användas på anstalter där denna kategori dömda kan komma att placeras. Dessa behandlingsprogram förutsätts vara olika utformade beroende på de varierade behov och olika längd på fängelsestraff som kan komma i fråga. Mot bakgrund härav och då målsättningen inom kriminalvården är att verkställigheten av fängelsestraff skall påbörjas i så nära anslutning som möjligt till att lagakraftvunnen dom föreligger är det av största vikt att kriminalvården på ett tidigt stadium har tillgång till erforderlig utredning om den dömdes personliga förhållanden. Detta för att på bästa sätt och kortast tid kunna planera inte bara för anstaltsplaceringen utan även för vilken form av behandling som i det enskilda fallet kan förutsättas vara mest lämplig och ge bäst resultat. Något hinder mot att inom ramen för gällande lagstiftning inhämta per- sonutredning som har till främsta syfte att ge underlag för anstaltsplacering o.d. torde sålunda inte föreligga. Det bör vidare erinras att det knappast torde finnas skäl för domstolarna att i samtliga fall inhämta yttranden i mål om grovt rattfylleri. Det kommer även i fortsättningen att förekomma mål då sådana yttranden inte kan anses erforderliga. Som exempel kan nämnas fall då det redan finns tillräcklig utredning om de personliga förhållandena. Uppläggningen av personutredningen i enskilda fall är en fråga för frivården. Det finns därför inte skäl att i förevarande sammanhang ta ställning till frågor om testmetoder och liknande. 4.10 Vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom Regeringens förslag: Om någon vid förande av motorfordon gör sig skyldig till vållande till annans död under påverkan av alkohol eller något annat medel skall den omständigheten att gärningsmannen varit påverkad särskilt beaktas vid bedömande av om brottet är grovt. Motsvarande skall gälla beträffande vållande till kroppsskada eller sjukdom. Straffmaximum för grovt vållande till annans död och grovt vållande till kroppsskada eller sjukdom höjs till fängelse sex respektive . Promemorians förslag: I promemorian föreslås en kvalificerande regel för det fallet att någon i samband med motortrafik gör sig skyldig till vållande till annans död under påverkan av alkohol eller något annat medel. I prome- morieförslagets lagtext anges uttryckligen att berusningen skall ha bidragit till gärningen. Med uttrycket i samband med motortrafik avses i promemorieförslaget att gärningsmannen vid utövandet av brottet framfört ett motordrivet fortskaff- ningsmedel eller att han fullgjort någon annan väsentlig uppgift i samband med sådant framförande. Inte enbart motorfordon skulle omfattas av bestämmelsen utan även flygplan, motordrivna fartyg och maskindrivna spårfordon av olika slag, m.m. I promemorian föreslås en motsvarande regel beträffande vållande till kroppsskada eller sjukdom. När det gäller höjningen av straffmaximum överensstämmer promemorians förslag med regeringens. Synpunkter på promemorians förslag: Flertalet instanser ansluter sig till den grundläggande syn på sambandet mellan berusning och vållandebrott som kommer till uttryck i promemorian. Flera kritiska synpunkter på utformningen av promemorians lagförslag framförs dock. Dessa synpunkter går bl.a. ut på att den i promemorian föreslagna särregleringen av berusning i samband med motortrafik är onödig eller olämplig och att en sådan särreglering inte hör hemma i utan i trafikbrottslagen. Det föreslagna kvalificerande rekvisitet avstyrks således bl.a. av Riksåklagaren, i , Hovrätten för Nedre , och . Många _ däribland Riksåklagaren, i , , och _ är kritiska mot att det i lagförslaget anges att berusningen skall ha bidragit till gärningen. Vissa instanser hävdar därvid att detta tillägg skulle medföra problem från bevissynpunkt. Andra anser att tillägget är onödigt eftersom berusningens bety- delse för brottet framgår av det grundläggande kravet på orsakssamband mellan oaktsamheten och den brottsliga effekten. Vissa instanser _ däribland i och _ förordar att frågan om berusningens inverkan på gärningen löses genom en regel som presumerar ett sådant samband. anför att en regel som mer generellt anger när de aktuella vållandebrotten skall anses grova hade varit att föredra, men anser att de föreslagna bestämmelserna är acceptabla. _ som delar uppfattningen att det finns skäl att skärpa straffet för den som i alkoholpåverkat tillstånd kör på någon annan och föror- sakar död eller kroppsskada _ anför dock att den föreslagna lagstiftningen väcker en del mer principiella frågor som skulle vara förtjänta av en noggran- nare genomlysning. Tingsrätten pekar därvid bl.a. på sambandet mellan be- rusningen och oaktsamheten samt den omständigheten att gränsdragningen mellan olika grader av vållandebrott skett med beaktande av graden av oaktsamhet men att det föreslagna momentet kan medföra att en gärning bedöms som grov även om oaktsamheten varit ganska obetydlig. Vidare anser tingsrätten att bl.a. frågan varför samma oaktsamhet skall bestraffas olika beroende på om gärningsmannen varit berusad eller ej måste diskuteras ytterligare. anför att det inte är sannolikt att förslaget får några brottsförebyggande effekter. När det gäller frågan om en höjning av straffmaximum anser bl.a. Riksåklagaren, i och att det vore bättre att höja straffminimum för grova brott för att därigenom åstadkomma en straffskärpning. anser att det är tveksamt om tillräckliga skäl anförts för att nu ändra straffskalorna. Skälen för regeringens förslag: Nuvarande ordning I 3 kap. 7 (BrB) anges att den som av oaktsamhet orsakar annans död skall dömas för vållande till annans död till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter. Om brottet är grovt kan enligt andra stycket dömas till fängelse lägst och högst . Bestämmelsen infördes i samband med tillkomst och har varit oförändrad. Ansvar för vållande till annans död förutsätter att gärningsmannen orsakat den dödliga utgången och att detta har skett genom oaktsamhet. Det krävs dessutom att oaktsamheten varit relevant i förhållande till den inträffade effekten. Det kan förekomma fall där gärningsmannen visserligen har varit oaktsam i något avseende, men där samband mellan oaktsamheten och dödsfallet inte föreligger. Det är då inte möjligt att döma gärningsmannen för vållande till annans död. I rekvisitet oaktsamhet ligger att gärningsmannen måste ha haft anledning att vid sitt handlingssätt ta risken för effekten, dvs. den dödliga utgången, i beräkning. I annat fall är det inte fråga om straffbar oaktsamhet. Brottet vållande till annans död kan förekomma i olika situationer av mycket skiftande karaktär. Inte sällan döms för brottet i konkurrens med annat brott, särskilt misshandel. infördes i 3 kap. 10 BrB en särskild brottsbeteckning _ arbetsmiljöbrott _ för bl.a. vållande till annans död när gärningen begåtts genom att någon uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt sina åligganden enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) att förebygga ohälsa eller olycksfall. Ofta förekommer emellertid brottet vållande till annans död i samband med vägtrafik. En inte obetydlig andel av dessa fall utgör situationer där den vål- lande varit påverkad. Av i promemorian redovisad statistik framgår att av totalt sammanlagt 542 fall av vållande till annans död , 74 fall hade samband med trafiknykterhetsbrott. I flertalet av de fall där det döms till ansvar för vållande till annans död som huvudbrott bestäms påföljden till villkorlig dom, vanligen i kombination med ett bötesstraff. De fall då fängelse utdöms för sådant brott torde huvudsakligen utgöras av fall då också annan samtidig brottslighet, särskilt misshandels- eller rattfylleribrott, förekommit. I lagtexten har inte angivits vilka omständigheter som bör föranleda att ett brott bedöms som grovt. Ett exempel på grovt brott kan vara att någon utövat grovt våld mot annan, utan att uppsåt förelegat i förhållande till den dödliga effekten (se t.ex. NJA 1992 s. 85). I övrigt torde grovt brott föreligga sär- skilt när gärningsmannen gjort sig skyldig till medvetet risktagande av all- varlig art, exempelvis genom att resa livsfarligt vapen mot annan. Enligt 3 kap. 8 BrB döms den som av oaktsamhet åsamkar annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som inte är ringa för vållande till kroppsskada eller sjukdom till böter eller fängelse . Är brottet grovt kan dömas till fängelse i högst . Straffbestämmelsen är utformad på i huvudsak samma sätt som bestämmelsen om vållande till annans död, med den skillnaden, att den brottsliga effekten skall vara en kroppsskada eller sjukdom. Någon ringa form av brottet finns emellertid inte. Även vållande till kroppsskada eller sjukdom förekommer inte sällan i samband med onykterhet i trafik. Av den statistik som redovisas i Väg- och sjöfyllerikommitténs betänkande framgår att det förekom sammanlagt 773 fall av vållande till kroppsskada eller sjukdom, varav 77 fall tillsammans med trafiknykterhetsbrott. Inte heller när det gäller vållande till kroppsskada eller sjukdom anges i lagtexten vilka omständigheter som skall beaktas vid bedömningen av om en gärning skall anses utgöra grovt brott. Som anförs i promemorian måste dock samma bedömningsgrunder därvid tillämpas som när det gäller vållande till annans död. Nytt rekvisit för grova brott Väg- och sjöfyllerikommittén uttalar i sitt betänkande att det kan ifrågasättas om inte brotten vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom, som inte sällan förekommer i samband med onykterhet i trafik, bedöms mildare än vad som kan anses rimligt. Enligt kommittén skulle en strängare bedömning av dessa i egentlig mening grova brott kunna främjas om det i lagtexten angavs vilka omständigheter som särskilt bör beaktas vid bedömningen av om ett sådant brott skall anses som grovt och om det förhållandet att brottet begåtts i trafik eller annan därmed jämförbar verksamhet under självförvållat rus angavs som en av dessa omständigheter. Enligt kommittén är det inte tillfredsställande att många vållandebrott, vilka allmänt måste uppfattas som mycket allvarliga, inte bedöms som grova och inte föranleder annat än tämligen korta fängelsestraff. Kommittén uttalar vidare att uppfattningen att den straffrättsliga bedömningen av alkoholrelaterade trafikolyckor är alltför lindrig även kommit till utryck i den allmänna debatten och att vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom som begåtts under inflytande av alkohol eller narkotika över huvud taget ofta ter sig grova. Kommitténs slutsats är att de aktuella straffbestämmelserna borde ses över och att det dessutom borde övervägas att höja straffmaximum för dessa brott. Enligt kommittén bör därvid den straffrättsliga betydelsen av berusning övervägas mer allmänt. Kommitténs förslag avser en regel som skulle bli generellt tillämplig vid olika typer av farlig verksamhet där gärningsmannen varit påverkad. Synpunkten att en mer generell reglering av rekvisiten för grovt brott skulle vara önskvärd har också framförts vid hearingen och i skriftliga yttranden över promemorian. Med hänsyn till inriktningen av detta lagstiftningsärende kan inte komma i fråga att i detta sammanhang pröva vilka omständigheter som allmänt sett bör föranleda att ett vållandebrott bedöms som grovt. Vad som är aktuellt är endast huruvida berusning skall ges en särställning som kvalificerande rekvisit. Det finns dock skäl att i annat sammanhang överväga den förstnämnda frågan. Regeringen avser att återkomma till detta. Det kan vidare diskuteras om en regel som innebär att berusning skall medföra att ett vållandebrott skall bedömas som grovt, skall ges generell räckvidd eller endast avse vägtrafik. Det finns, som Väg- och sjöfyllerikommittén framhållit, med trafiksituationer jämförbara förhållanden som också kräver särskild noggrannhet och vaksamhet för att undvika allvarliga följder för människors liv eller hälsa. Det skulle därför kunna hävdas att berusning som ett kvalificerande rekvisit vid vållandebrotten borde ta sikte på, förutom trafiksituationer, sådana situationer som i övrigt innefattar ansvarsfulla eller särskilt farliga förhållanden. En sådan mera generell bestämmelse framstår i och för sig som sakligt motiverad. Den skulle dock komma att ta sikte på en stor mängd situationer av skiftande slag där omständigheterna i varje enskilt fall kan variera mycket. Till skillnad från vad som gäller i trafiken, där berusning kan utpekas som en av de allra främsta olycksorsakerna, kan på många andra områden inte berusning lika entydigt utpekas som en faktor som normalt bör medföra att gärningen skall betraktas som grov. Konsekvenserna av en dylik regel utanför motortrafikens område skulle vara svårbedömda. Men också motortrafik kan i detta sammanhang vara ett för vitt begrepp. En för motortrafik avsedd regel som _ på sätt föreslås i promemorian _ skulle omfatta jämväl situationer utanför den egentliga vägtrafiken och även andra än förare skulle således, enligt regeringens mening, kunna föra för långt. I detta ärende behandlas därför, som en kvalificerande omständighet vid vållandebrott, endast berusning i samband med förande av motorfordon. Det bör dock framhållas att berusning i samband med andra situationer enligt allmänna principer inte sällan torde medföra att ett vållandebrott bedöms som grovt. Regeringens förslag i denna del överensstämmer i sak med det i lagrådsremissen upptagna förslaget. I yttrande över det remitterade förslaget har Lagrådet anfört bl.a. att det med hänsyn till bestämmelsernas vida tillämpningsområde framstår som överraskande att såsom enda grund för bedömningen grovt brott ange det fallet att gärningen begåtts vid förande av motorfordon varvid gärningsmannen varit påverkad av alkohol eller något annat medel. Skälen för regeringens ställningstagande i denna fråga framgår av redo- visningen ovan. Där framgår också att regeringen har för avsikt att i annat sammanhang återkomma till frågan vilka omständigheter som allmänt sett bör föranleda att ett vållandebrott bedöms som grovt. Den straffrättsliga verkan av berusning utgör en av straffrättens mer komplicerade frågor. I 1 kap. 2 andra stycket BrB anges att om en gärning har begåtts under självförvållat rus eller gärningsmannen eljest genom eget vållande var tillfälligt från sina sinnens bruk, skall detta inte föranleda att gärningen inte skall anses som brott. Som redovisas i promemorian har bestämmelsen i praxis (jfr bl.a. NJA 1973 s. 590) i princip ansetts innebära att kravet på uppsåt skall efterges vid självförvållat rus och liknande tillstånd. Denna princip kan dock uppenbarligen inte gälla fullt ut. Att en berusad bilförare som är inblandad i en bilolycka med dödlig utgång mer eller mindre med automatik skall anses ha uppsåt i förhållande till dödsfallet kan rimligen inte komma i fråga. Så sker inte heller i praxis. De tillämpningssvårigheter som bestämmelsen i 1 kap. 2 andra stycket BrB föranleder, torde i första hand avse gärningar som för ansvar förutsätter uppsåt hos gärningsmannen. När det däremot gäller oaktsamhetsbrott har bestämmelsen begränsad saklig betydelse, eftersom den berusade ofta kan ha uppfyllt oaktsamhetsrekvisitet redan genom att han före gärningen berusat sig och därigenom minskat sin förmåga att handla riktigt. Det nu anförda torde ha en särskild aktualitet på den som är påverkad av alkohol eller något annat medel och framför motorfordon eller på annat sätt utför en ansvarsfull uppgift. Det finns därför ingen anledning att i detta sammanhang från mer principiella utgångspunkter pröva den straffrättsliga verkan i subjektivt hänseende av självförvållat rus. Det torde råda enighet om att den som inför en uppgift som kräver reak- tionsförmåga, omdöme, säkerhet och precision förtär alkohol eller andra be- rusningsmedel är särskilt klandervärd och att en straffbar handling som orsakas av den berusade personens tillstånd har ett särskilt högt straffvärde. Denna uppfattning framstår som än mer befogad om uppgiften är av den arten att andra människors liv eller hälsa är beroende av att uppgiften utförs på ett korrekt och säkert sätt. Ett av de områden där sådana synpunkter gör sig särskilt starkt gällande är inom den motoriserade vägtrafiken.