prop · GH03143 · 1994-01-01 00:00:00 — I promemorian föreslås en ändring i 23 kap. 21 fjärde stycket RB som innebär att inte bara den misstänkte och hans försvarare utan också en målsägande som begär det skall ha rätt att få kopia av protokoll eller anteckningar från förundersökningen så snart åtal har beslutats. Förslaget har motiverats med att målsäganden bör jämställas med den misstänkte i detta hänseende. Riksåklagaren har avstyrkt förslaget. Enligt Riksåklagaren kan den föreslagna lagbestämmelsen leda till allvarliga konsekvenser eftersom den skulle kunna ge målsäganden rätt till full aktinsyn och därmed rätt att ta del av hemligt förundersökningsmaterial. Det påpekas också att det med en regel som den föreslagna skulle ha varit omöjligt att genomföra processen i det s.k. buggningsmålet, där förundersökningsmaterialet innefattade en stor mängd hemliga uppgifter även efter det att åtalet var väckt. ombudsmän efterlyser en närmare analys av förslaget med hänsyn till regleringen i 14 kap. 5 sekretesslagen och en diskussion av om det finns anledning att göra någon skillnad mellan en målsägande som är part och en som inte är det. Även regeringen är tveksam till promemorians förslag men på delvis andra skäl än dem som Riksåklagaren för fram. Förslaget innebär inte - som Riksåklagaren befarar - att målsäganden därigenom skulle få rätt att ta del av uppgifter i förundersökningsprotokollet som är hemliga. Den misstänktes ovillkorliga rätt att få del av förundersökningsprotokollet även i de delar det innehåller hemliga uppgifter följer inte direkt av bestämmelserna i 23 kap. RB utan av reglerna i 14 kap. 5 sekretesslagen. I denna paragrafs andra stycke föreskrivs bl.a. att sekretess inte innebär någon begränsning i en parts rätt enligt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörandet av ett mål eller ärende. Den misstänkte är part i förundersökningsärendet hos åklagaren och har rätt att få del av alla omständigheter som ligger till grund för åtalsbeslutet. Eftersom målsäganden inte är part i ärendet hos åklagaren är reglerna i 14 kap. 5 sekretesslagen inte tillämpliga på denne. I 5 kap. 1 sekretesslagen finns regler om sekretess till skydd för det allmännas brottsförebyggande och brottsbeivrande verksamhet. Uppgifter som hänför sig till polisens brottsförebyggande och brottsbekämpande verksamhet kan också skyddas genom bestämmelserna i 2 kap. sekretesslagen om utrikes- och försvarssekretessen. I 9 kap. 17 första stycket sekretesslagen finns regler om sekretess beträffande förundersökning till skydd för enskildas intressen. Enligt 9 kap. 18 upphör sekretessen enligt 17 första stycket normalt att gälla hos åklagaren om uppgiften lämnas till en domstol med anledning av åtal. Sekretessen består dock i vissa fall, bl.a. om sekretess skall gälla hos domstolen enligt 9 kap. 16 sekretesslagen. Sådan sekretess gäller i mål om ansvar för sexualbrott, utpressning, brytande av post- och telehemlighet, intrång i förvar eller olovlig avlyssning samt i mål om ersättning för skada med anledning av sådant brott. infördes också regler om sekretess i viss utsträckning i mål om ansvar för barnpornografibrott (SFS 1993:437). Innan förundersökningsprotokollet har överlämnats till domstol är målsägandens möjligheter att få del av förundersökningsprotokollet således starkt begränsade. När förundersökningsprotokollet har upprättats är detta visserligen en allmän handling men förundersökningssekretess gäller fortfarande. Det är därför inte möjligt att i ge målsäganden en rätt att få del av förundersökningsprotokollet då åtal har beslutats. Efter det att protokollet har överlämnats till domstolen upphör däremot normalt förundersökningssekretessen att gälla och en målsägande har då rätt att få del av protokollet, i den mån det inte råder sekretess för uppgifterna hos domstolen. Av 21 avgiftsförordningen (1992:191) följer att målsäganden inte behöver inte betala någon avgift för detta. Om målsäganden har framställt ett yrkande om enskilt anspråk blir denne part i målet hos domstolen och reglerna om partsinsyn i 14 kap. 5 sekretesslagen blir därmed tillämpliga även på målsäganden. En målsägande som är part i rättegången har alltså samma rätt som den tilltalade att få del av sekretessbelagda uppgifter i förundersökningsprotokollet i den mån de utgör processmaterial i målet. Målsägande har därför redan enligt gällande rätt långtgående möjligheter att ta del av uppgifter från förundersökningen. En utvidgning av denna rätt skulle komma i konflikt med sekretesslagens regler. Regeringen avstår därför från att lägga fram promemorians förslag i denna del. Det kan i sammanhanget nämnas att det pågår en utredning hos ombudsmän med anledning av det ovan nämnda buggningsmålet. Utredningen omfattar bl.a. frågor om parts rätt att få ta del av sekretessbelagt förundersöknings- och processmaterial. 8 Frågor om anonymitet för målsägande och vittnen Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna är i allmänhet positiva till förslagen. Några har ifrågasatt om förslaget att inte delge den tilltalade olika uppgifter får någon reell effekt. Skälen för regeringens förslag: Frågor om anonymitet för parter och vittnen i samband med förundersökning och rättegång har aktualiserats i olika sammanhang. Hos har en arbetsgrupp i en rapport (RPS Rapport 1990:4) lämnat förslag om anonymitetsskydd för vittnen. Enligt förslaget skulle vittnets identitetsuppgifter hemlighållas för den misstänkte medan identiteten skulle vara känd för polis, åklagare, försvarare och domstol. har även i andra sammanhang tagit upp denna fråga. Den av regeringen tillsatta hade bl.a. till uppgift att utreda hur vanligt det var att parter och vittnen utsattes för våld och hot i anslutning till förundersökning och rättegång. Kommissionens slutsats i betänkandet (SOU 1990:92) var att problemen inte är av den arten och omfattningen att det är motiverat med åtgärder som rubbar de principer om offentlighet och insyn i processmaterialet som svensk rättsordning omfattar. Åtgärderna i de allvar- ligaste fallen måste, enligt kommissionen, även i fortsättningen gå ut på fysiskt skydd och möjligheten att byta identitet. Kommissionen föreslog en straffskärpning för brottet övergrepp i rättssak (17 kap. 10 BrB). Enligt denna bestämmelse ges personer som hos domstol eller annan myndighet gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller på annat sätt avgivit utsaga ett särskilt straffrättsligt skydd mot våld eller hot om våld. skärptes straffet för övergrepp i rättssak (prop. 1992/93:141, bet. 1992/93:JuU16, rskr. 1992/93:220). Förundersökningen är i princip hemlig, vilket motiveras inte bara av hänsyn till undersökningens effektivitet utan även av kravet att den misstänkte och andra som hörs under utredningen inte skall utsättas för oberättigad uppmärksamhet. Enligt 23 kap. 18 RB har den misstänkte och hans försvarare rätt att fortlöpande ta del av vad som förekommit vid förundersökningen om det kan ske utan men för utredningen. Innan åtal väcks skall de i princip ha fått tillfälle att ta del av hela utredningen. Så snart förundersökningen har avslutats har såsom redovisats i det föregående bl.a. den misstänkte enligt 23 kap. 21 fjärde stycket RB rätt att på begäran få en kopia av förundersök- ningsprotokollet. Och enligt 14 kap. 5 sekretesslagen gäller, som tidgare redovisats, att en part har en ovillkorlig rätt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörandet av ett mål eller ärende. Förundersökningskungörelsen innehåller bestämmelser om vad som skall framgå av förundersökningsprotokollet. Enligt 21 förundersökningskungörelsen skall i protokollet antecknas ett vittnes fullständiga namn, personnummer, yrke, anställning, bostadsadress, postadress, arbetsplats m.m. Detsamma torde tillämpas i fråga om målsägande. Enligt regeringens mening är det inte möjligt att göra några mer genomgripande förändringar för att förbättra skyddet för målsägande och vittnen mot våld och hot om våld utan att komma i konflikt med de grundläggande principerna för ett rättssamhälle. En sådan princip är att en part i ett mål eller ärende skall ha fullständig insyn i de förhållanden som kan läggas till grund för en domstols avgörande. Detta gäller som tidigare redovisats i stor utsträckning även för sekretessbelagda uppgifter; en part skall helt enkelt känna till och kunna bemöta alla uppgifter som domstolen eller myndigheten grundar sitt avgörande på. Dessa krav framgår också av den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. har slagit fast att ett förfarande som innebär att domstolen lägger uppgifter som lämnats av anonyma vittnen till grund för en fällande dom strider mot konventionen bl.a. eftersom försvaret inte har någon möjlighet att värdera ett anonymt vittnes tillförlitlighet och ifrågasätta dennes trovärdighet. Det är därför enligt regeringens mening inte möjligt att ändra de nuvarande reglerna om sekretess eller om parts rätt till insyn i processmaterialet. Den enda vägen att gå fram för att försöka förbättra skyddet för målsägande och vittnen förefaller därför vara den som valts i promemorian, nämligen att försöka se till att olika uppgifter om målsägande och vittnen som saknar materiell betydelse i målet inte kommer till den tilltalades kännedom. I promemorian föreslås att vissa uppgifter om målsägande och vittnen - uppgift om ålder, yrke och bostadsadress - inte skall framgå av stämningsansökan och därvid fogade handlingar som delges den tilltalade. Samma ordning föreslås gälla även i fråga om vadeinlaga, revisionsinlaga och genmälen. Vidare föreslås att 36 kap. 10 RB skall ändras så att rätten innan ett vittnesmål avläggs eller ett målsägandeförhör hålls skall fråga vittnet eller målsäganden om ålder, yrke och hemvist endast om det behövs. De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget medan vill gå längre och föreslår att vittnen och målsägande i vissa fall borde få vara anonyma såväl under förundersökningen som under rättegången. Från flera håll ifrågasätts om ändringen får någon egentlig betydelse mot bakgrund av att uppgifterna finns tillgängliga i rättens akt och i förundersökningsprotokollet. Regeringen delar den uppfattning som framförts från flera remissinstanser att promemorians förslag till ändringar inte på något särskilt effektivt sätt hindrar att den misstänkte får del av uppgifterna. De framgår ju inte bara av rättens akt utan även av det exemplar av förundersökningsprotokollet som den misstänkte har rätt att få del av enligt 23 kap. 21 RB. Dessutom har den misstänkte ofta fått del av uppgifterna redan under pågående förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap. 18 RB. Frågan är därför om man inte skulle kunna vidareutveckla promemorians förslag och införa regler som begränsar den misstänktes insyn i de aktuella uppgifterna inte bara på rättegångsstadiet utan redan på förundersökningsstadiet. Ett sätt att åstadkomma detta är att föreskriva att uppgifter om målsägandes och vittnens ålder, yrke och bostadsadress inte skall antecknas i förundersökningsprotokollet. Härigenom skulle man kunna undvika att den misstänkte automatiskt får del av uppgifterna om han enligt 23 kap. 21 RB begär att få en kopia av protokollet sedan förun- dersökningen avslutats. Om uppgifterna inte tas in i förundersökningsprotokollet kommer de normalt heller inte att framgå av den information som den misstänkte enligt 23 kap. 18 RB fortlöpande får del av. Det är dock inte möjligt att i 23 kap. 21 RB ta in en föreskrift om att förundersökningsprotokollet aldrig får innehålla dessa uppgifter. Uppgifterna kan ju vara av betydelse för brottsutredningen som sådan, t.ex. därför att brottet har begåtts i vittnets eller målsägandens bostad. Målsägandens ålder kan också ha betydelse för brottsrubriceringen. Frågan bör i stället närmare regleras i förundersökningskungörelsen. Bestämmelsen i 21 förundersöknings- kungörelsen om att vissa uppgifter beträffande vittnen alltid skall antecknas bör t.ex. kunna modifieras så att endast vissa av dem skall antecknas i förundersökningsprotokollet medan andra skall antecknas på en separat handling. En motsvarande bestämmelse bör tas in förundersökningskungörelsen när det gäller vilka uppgifter som skall antecknas beträffande målsägande. En sådan ändring föranleder i sin tur ändringar i de olika myndighetsföreskrifter som gäller t.ex. om vilka uppgifter som skall antecknas i en brottsanmälan. Någon absolut garanti mot att den tilltalade får del av uppgifterna kan det aldrig bli fråga om. Om den misstänkte begär att få del av uppgifterna torde han normalt inte kunna vägras detta. Dessutom finns uppgifterna i rättens akt. Men den omständigheten att uppgifterna inte automatiskt kommer till den misstänktes kännedom innebär likväl en förbättring jämfört med den ordning som gäller . För att den misstänkte i sådant fall skall få tillgång till t.ex. målsägandens bostadsadress krävs det att han särskilt begär det. Enligt regeringens mening skulle en sådan ordning i kombination med de förslag som lämnas i promemorian innebära en inte obetydlig förbättring av skyddet för målsägande och vittnen. Till detta skall läggas en annan möjlighet som står till buds och som redan tillämpas då och då, nämligen att en målsägande som är rädd för att den misstänkte skall få kunskap om t.ex. bostadsadressen helt enkelt uppger en c/o-adress, till åklagarmyndigheten eller till en advokat. Detta kan särskilt vara en utväg för en målsägande som för talan om enskilt anspråk och vars adress därför framgår av domen i målet. Regeringen avser därför att senare ändra förundersökningskungörelsen i enlighet med det sagda. Vi föreslår vidare i enlighet med promemorians förslag att ändras så att uppgifter om målsägandes och vittnes ålder, yrke och bostadsadress inte skall framgå av de handlingar som delges den tilltalade genom rättens försorg. Om sådana uppgifter har betydelse för åtalet, måste de dock framgå. Slutligen föreslås att rätten före ett förhör med en målsägande eller ett vittne inte alltid skall fråga efter dessa uppgifter utan endast om det behövs. Promemorians lagförslag har formulerats om efter påpekan- den under remissbehandlingen. Under remissbehandlingen har framhållits att de målsägande som är juridiska personer inte bör omfattas av förslaget. De aktuella uppgifterna - ålder, yrke och bostadsadress - förekommer endast beträffande fysiska personer och ändringen kommer därför inte att gälla för målsägande som är juridiska personer. 9 Underrättelser till målsägande om frihetsberövade personer Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Promemorians förslag innehåller dock, utöver ändringen i lagen om kriminalvård i anstalt m.m., en ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Remissinstanserna: Remissinstanserna är positiva till förslaget. Några anser att underrättelseskyldigheten borde gälla också när en anhållen eller häktad friges och beträffande dem som har överlämnats till särskild vård. Riksåklagaren anser att bestämmelsen som gäller anhållna och häktade bör preciseras och framför vissa lagtekniska synpunkter. tar upp frågan om vem som skall svara för informationsskyldigheten när det gäller anhållna och häktade och anser att den bör åvila polis- eller åklagarmyndighet. Skälen för regeringens förslag: Från målsägandens synpunkt kan det vara av stor betydelse att få upplysningar om anhållnings- och häktningsbeslut, särskilt i de fall det finns hot om våld med i bilden. Att sprida sådana upplysningar kan emellertid vara grannlaga, eftersom det är fråga om integriteten för personer som endast är misstänkta - och inte dömda - för brott. I brottsofferpromemorian avvisas tanken på att införa regler som ger målsäganden rätt till underrättelse om att någon frihetsberövats, utöver den rätt som enligt 24 kap. 9 RB tillkommer den målsägande som är nära anhörig till den misstänkte. Tanken på att införa bestämmelser om att underrättelse skall lämnas till målsäganden om frigivande av en anhållen eller häktad avvisas likaså. Däremot bör det enligt promemorian finnas en uttrycklig skyldighet att underrätta målsäganden i de fall en anhållen eller häktad person har avvikit, om det är påkallat. Det föreslås att en bestämmelse om detta skall tas in i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Alla remissinstanserna är positiva till att målsäganden underrättas när en anhållen eller häktad avviker. Om underrättelseskyldigheten begränsas på det sätt som föreslås i promemorian, finns det enligt regeringens mening inte några principiella invändningar mot en sådan ordning. Vi anser därför att förslaget bör genomföras och att frågan alltså bör författningsregleras. En sådan underrättelseskyldighet bör gälla även i de fall den som är gripen avviker. har ifrågasatt om inte skyldigheten att informera målsäganden borde åvila polis- eller åklagarmyndighet i stället för häktet. I promemorian sägs inget närmare om vilken myndighet som skall underrätta målsäganden. De åtgärder som vårt förslag medför - att underrätta målsäganden, om det är påkallat - är närmast av polisiär art. Häktet har i de flesta fall en begränsad kännedom om de brott som vederbörande är misstänkt för och vem som är målsägande. Enligt 57 häktesföreskrifter (KVVFS 1993:2) skall närmaste lokala polismyndighet underrättas per telefon om den intagne har uteblivit efter utevistelse eller avvikit. Med hänsyn till detta är det lämpligast att polisen får ansvaret för att målsäganden underrättas. Det är också polisen som bäst kan avgöra om en underrättelse i det enskilda fallet behövs eller inte. Någon ändring krävs därför inte i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Frågan kan i stället regleras i förordning. När det gäller information till målsägande om intagnas vistelser utanför anstalt finns i allmänna råd (ARK 1988:5) föreskrifter om information i vissa fall till den som utsatts för våldsbrott eller hot om våld angående en intagens vistelse utanför anstalt. Enligt dessa skall behovet av sådan information undersökas så snart den dömde har påbörjat sin straffverkställighet. Därvid skall kontakt tas med målsäganden samt i förekommande fall med polisen, åklagaren och sociala myndigheter. Information till målsäganden får ske även om den intagne motsätter sig det, och informationen skall omfatta bl.a. permissioner, rymning och tidpunkt för frigivning. Kontakt med målsäganden skall tas genom ett skriftligt meddelande. Därefter får målsäganden skriftligen bekräfta om han eller hon vill ha information beträffande den intagnes vistelser utanför anstalt. I fråga om rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning finns särskilda regler om underrättelse till målsägande i de fall då patienten lämnar vårdinrättningen, 28 lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (ändrad genom SFS 1991:1968). Bestämmelsen tillkom i syfte att stärka brottsoffrens ställning. Bakgrunden till bestämmelsen och dess närmare innebörd finns redovisad i prop. 1990/91:58 (s. 205 f, 211 och 327 f) och i prop. 1990/91:59 (s. 31 f). I promemorian föreslås - bl.a. mot bakgrund av att underrättelser om utevistelser m.m. i fråga om rättspsykiatrisk vård har reglerats i lag - att även underrättelser angående intagen i kriminalvårdsanstalt skall lagregleras. Samtliga remissinstanser som yttrat sig i denna del har varit positiva till förslaget. Regeringen delar denna uppfattning och föreslår att regler om detta tas in i 35 lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt m.m. Underrättelseskyldigheten enligt 28 lagen om rättspsykiatrisk vård gäller "om brottet och övriga omständigheter gör det påkallat". Därmed avses enligt motivuttalandena i första hand att patienten har gjort sig skyldig till ett grovt våldsbrott mot målsäganden och att omständigheterna är sådana att det med hänsyn till målsägandens säkerhet ter sig befogat att denne får informationen. Det framhålls emellertid också att det även i de fall det inte kan sägas finnas någon beaktansvärd risk för att patienten utsätter målsäganden för något sådant brott att det av omsorg om målsägandens person kan vara motiverat att denne får information om patientens vistelser utanför vårdinrättningen (prop 1990/91:58 s. 327). Enligt regeringens mening bör en motsvarande bestämmelse inom kriminalvården tydligare precisera i vilka fall underrättelseskyldigheten skall gälla. Den bör således begränsas till att gälla i de fall en intagen avtjänar straff för ett brott som har riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid. I övrigt bör bestämmelserna anknyta till den reglering som gäller inom den rättspsykiatriska vården och till de utfärdade allmänna råden. Målsäganden bör tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om i vilken kriminalvårdsanstalt den intagne befinner sig, den intagnes förflyttning till öppen anstalt och om den intagnes vistelser utanför anstalt. Det bör i sammanhanget nämnas att lagen om rättspsykiatrisk vård är föremål för en översyn inom på grundval av en genomförd utvärdering. I denna behandlas bl.a. lagens 28 . Det kan vara lämpligt att i det sammanhanget överväga en ändring av denna paragraf så att dess tillämpningsområde definieras på samma sätt som enligt det nu framlagda förslaget. I promemorian avfärdades tanken på att införa regler om underrättelser såvitt gäller dem som undergår vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Under remissbehandlingen har bl.a. från påpekats att en motsvarande bestämmelse som den som har föreslagits beträffande intagna i anstalt också borde gälla de som är omhändertagna enligt LVU. anser också bl.a. att domstol eller åklagare skall kunna föreskriva att brottsoffer skall få underrättelse om vistelseort och eventuella avvikelser från denna när det gäller personer som omhändertagits för vård på grund av brott. Enligt 31 kap. 1 BrB får rätten överlämna åt socialnämnden att föranstalta om erforderlig vård inom om gärningsmannen är och kan bli föremål för vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen eller lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Vård enligt LVU skall enligt lagens 3 beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. En motsvarande möjlighet finns enligt 31 kap. 2 beträffande den som har begått en brottslig gärning och kan bli föremål för vård enligt LVM. har (bet. 1993/94:SoU1) med anledning av en motion som överlämnats från justitieutskottet behandlat frågan om rätt för målsäganden att bli underrättad när den som är omhändertagen enligt LVU avviker eller vistas på fri fot. I samband med överlämnandet tillstyrkte justitieutskottet i ett yttrande att det beträffande ungdomar som vårdas på särskilda ungdomshem enligt 12 LVU införs en motsvarande reglering som den som gäller enligt lagen om rättspsykiatrisk vård och för intagna i kriminalvårdsanstalt. I sitt betänkande uttalar socialutskottet bl.a. att det finns anledning att överväga en ordning med underrättelse till målsäganden beträffande gärningsmän som vistas på särskilda ungdomshem. Enligt utskottet bör dock beredningen av förslagen i brottsofferpromemorian och förslagen från avvaktas innan överväger något initiativ med anledning av motionen. biföll utskottets hemställan. Den av regeringen tillsatta har överlämnat sitt betänkande Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35). I betänkandet föreslås bl.a. att påföljden överlämnande till vård inom enligt 31 kap. 1 BrB skall utmönstras ur reaktionssystemet och att en ny påföljd, s.k. särskild tillsyn, införs. Särskild tillsyn är avsedd att vara en frihetsberövande påföljd - till - som skall verkställas i särskilda ungdomshem ( 12-hem). förslag bereds inom .