prop · GH03142 · 1994-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1993/94:142 Lagstiftning med anledning av den av inrättade tribunalen för brott i f.d. Prop. Regeringen överlämnar denna proposition till . I propositionen föreslås den lagstiftning som krävs för att skall kunna uppfylla de förpliktelser som följer av det av säkerhetsråd fattade beslutet om att inrätta den internationella tribunalen för lagföring av personer som är ansvariga för allvarliga brott mot internationell humanitär rätt begångna i f.d. . fattade sitt beslut, resolution 827 (1993), med hänvisning till kapitel VII i . Detta innebär att inrättandet av tribunalen är en verkställighetsåtgärd som syftar till att motverka ett av säkerhetsrådet konstaterat hot mot fred och säkerhet. Ett beslut om en sådan åtgärd är bindande för samtliga FN:s medlemsstater. FN:s medlemsstater är enligt resolutionen skyldiga att samarbeta med tribunalen och se till att nationella myndigheter följer dess framställningar om rättsligt bistånd. En sådan framställning från tribunalen kan bl.a. avse upptagning av vittnesmål eller annan bevisning, identifiering och lokalisering av personer eller delgivning. Tribunalen har vidare rätt att begära att en stat skall utlämna eller överföra en misstänkt, tilltalad eller dömd person till tribunalen. I propositionen föreslås att regler om skyldighet att bistå tribunalen med internationell rättshjälp tas in i en särskild lag som i möjligaste utsträckning hänvisar till den befintliga lagstiftningen om internationell rättshjälp på brottmålsområdet. Vidare föreslås att lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall skall omfatta tribunalen och till denna anknutna personer. Lagstiftningen föreslås träda i kraft . 1 Förslag till riksdagsbeslut 4 2 Lagtext 5 2.1 Förslag till lag med anledning av inrättandet av Inter- nationella tribunalen för brott i f.d. Jugoslavien5 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall 9 3 Ärendet och dess beredning 10 4 Historisk bakgrund 10 5 Tribunalens tillkomst 11 6 Tribunalens status 13 7 Närmare om innehållet i tribunalens stadgar14 8 Lagstiftningsbehovet 22 8.1 I vilka hänseenden krävs lagstiftning?22 8.2 Närmare om lagens utformning 28 9 Kostnader 33 10Ikraftträdande 34 11Författningskommentar 34 11.1 Förslaget till lag med anledning av inrättandet av Internationella tribunalen för brott i f.d Jugoslavien34 11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall 41 Bilaga 1Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 827 (1993) i engelsk originaltext och i översättning till svenska 42 Bilaga 2Stadgan för den internationella tribunalen i engelsk originaltext och i översättning till svenska48 Bilaga 3Promemorians lagförslag 74 Bilaga 4Lagrådsremissens lagförslag 79 Bilaga 5Lagrådets yttrande 84 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 85 2 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till 1. lag med anledning av inrättandet av Internationella tribunalenför brott i f.d. , 2. lag om ändring i lagen (1976:661) om immunitet och privilegieri vissa fall. Regeringen har följande förslag till lagtext. 2.1 Förslag till Lag med anledning av inrättandet av Internationella tribunalen för brott i f.d. . Härigenom föreskrivs följande. 1 Om den av säkerhetsråd inrättade internationella tribunalen för lagföring av personer som är ansvariga för allvarliga brott mot internationell humanitär rätt begångna på f.d. territorium begär att det i skall vidtas en åtgärd i anledning av ett sådant brott, skall den begärda åtgärden vidtas enligt vad som sägs i denna lag. 2 En framställning om åtgärd som avses i 1 görs av någon av tribunalens dömande instanser eller av dess åklagare. Framställningen skall ges in till . 3 En person som vid tribunalen är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott som omfattas av tribunalens behörighet och som uppehåller sig i får utlämnas till tribunalen efter beslut av regeringen. Ett beslut om häktning eller en dom som tribunalen meddelat i behörig ordning skall godtas som grund för ett beslut om utlämning, om det inte framgår att häktningsbeslutet eller domslutet är uppenbart oriktigt. 4 En begäran om att en person som avses i 3 första stycket skall överlämnas till tribunalen skall sändas vidare till Riksåklagaren. Denne skall avge yttrande till regeringen. Till grund för sitt yttrande skall Riksåklagaren låta verkställa nödvändig utredning enligt vad som är föreskrivet om förundersökning i brottmål. Sedan utredningen avslutats skall Riksåklagaren överlämna ärendet tillsammans med sitt yttrande till regeringen. Innan regeringen avgör ärendet skall den, om det finns särskilda skäl, inhämta yttrande från . 5 Om tvångsmedel i ett ärende om utlämning gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslut av rätten gäller tills vidare till dess ärendet har avgjorts eller, när utlämning beslutats, tills denna har verkställts. Beslut om tvångsmedel kan meddelas även efter det att utlämning har beslutats. Den som är häktad i ett utlämningsärende får begära att ny förhandling hålls från det att beslut senast meddelats. 6 Den som kan komma att utlämnas enligt denna lag får på begäran av tribunalen, eller på grund av efterlysning som har utfärdats på grund av beslut av tribunalen, anhållas eller åläggas reseförbud eller anmälningsskyldighet av en åklagare enligt vad som i allmänhet gäller om brottmål. Beslutas det om tvångsmedel enligt första stycket, skall 23 andra -fjärde styckena lagen (1957:668) om utlämning för brott tillämpas. 7 I fråga om utlämning till tribunalen gäller i övrigt 25 , 26 första stycket samt 26 a lagen (1957:668) om utlämning för brott. 8 Ett beslut om utlämning till tribunalen skall verkställas av polismyndigheten. Om den som skall utlämnas är på fri fot, får polismyndigheten omhänderta honom, dock längst . 9 I fråga om beslag gäller bestämmelserna i 1 och 2 , 6 första meningen samt 7 lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat. Sedan utredningen avslutats skall Riksåklagaren överlämna ärendet tillsammans med sitt yttrande till regeringen. I beslag tagen egendom överlämnas till tribunalen efter beslut av regeringen. Har beslag verkställts, får den som drabbats av åtgärden begära att rätten prövar beslaget. Rätten skall så snart det kan ske hålla förhandling i frågan. Om förhandlingen gäller bestämmelserna i 24 kap. 17 andra stycket . 10 I fråga om bevisupptagning gäller bestämmelserna i 1 första stycket första meningen, 2 , 3 första och andra styckena samt 4 - 10 och 12 lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol. 11 På begäran av tribunalen får förhör hållas enligt bestämmelserna i 23 kap. . En framställning om förhör skall av överlämnas till Riksåklagaren för de åtgärder som påkallas av framställningen. Ärendet skall därefter redovisas till . Överförande av frihetsberövade personer för vittnesmål m.m. 12 En person i som är berövad friheten får efter beslut av regeringen föras över till tribunalen för förhör eller konfrontation i samband med förundersökning eller vid rättegång, om förhöret eller konfrontationen avser annat än den frihetsberövades egen brottslighet. Överförande får ske endast om den frihetsberövade lämnat sitt samtycke till åtgärden. I fråga om överförande eller transport av en frihetsberövad person till tribunalen gäller i övrigt 3 andra stycket, 5 samt 7 första stycket lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. 13 På begäran av tribunalen skall en i pågående lagföring överföras till tribunalen. Om en sådan begäran görs får åtal inte väckas för brottet. Förs lagföringen över efter det att åtal har väckts, utgör detta rättegångshinder i brottmålet. Har frågan om ansvar för en viss gärning prövats vid tribunalen, får åtal för samma gärning inte väckas i . 4 14 Om tribunalen begär att en åtgärd skall vidtas beträffande den som misstänks eller har åtalats eller dömts för brott, skall denne, om han begär det, biträdas av en offentlig försvarare. I fråga om sådan gäller bestämmelser. Vidtas en åtgärd enligt 10 eller 11 beträffande en målsägande skall ett särskilt biträde för denne (målsägandebiträde) förordnas, om det kan antas att målsäganden har behov av sådant biträde vid förhöret eller bevisupptagningen. I övrigt tillämpas bestämmelserna i 3 första meningen, 4 och 5 samt 7 första meningen lagen (1988:609) om målsägandebiträde. 15 Ett vittne eller en målsägande eller sakkunnig i som har kallats för att höras av tribunalen har rätt till ersättning för sin inställelse enligt bestämmelser som meddelas av regeringen. 16 Ersättning av allmänna medel till offentlig försvarare eller till annan samt övriga kostnader för åtgärder som vidtagits enligt denna lag skall betalas av staten. 17 Bestämmelser i annan lag eller författning om rättshjälp åt domstol eller myndighet i främmande stat tillämpas på framställningar från tribunalen, om de inte strider mot bestämmelserna i denna lag. Denna lag träder i kraft . 5 2.2 Förslag till Lag om ändring i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall Härigenom föreskrivs att bilagan till lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall1 skall ha följande lydelse. Immunitet och/eller privilegier gäller förTillämplig internationell följande överenskommelse Internationella Fysiska personer or- gan - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 46 Tribunalens Stadga för Inter- Internationella ledamö-ter, åkla- nationella tribunalen garen och dennes tribunalen för för personal, re- brott i f.d. brott i gistratorn och f.d. dennes personal fastställd genom samt personer FN:s säkerhetsråds som på annat sätt resolution 827 medverkar i tribunalen Denna lag träder i kraft . 1 Lagen omtryckt 1987:341. 2 Bilagans lydelse enligt prop. 1993/94:120. 6 3 Ärendet och dess beredning antog säkerhetsråd resolution 827 (1993) om att inrätta en internationell tribunal för att beivra brott mot internationell humanitär rätt och krigets lagar som begåtts i f.d. . Rådet fastställde en stadga för tribunalen. resolution 827 (1993) i engelsk originaltext och i svensk översättning finns i bilaga 1. Den av rådet beslutade stadgan för den internationella tribunalen i engelsk originaltext och i översättning till svenska finns i bilaga 2. Inom har upprättats en promemoria med förslag till den lagstiftning som krävs för att skall kunna uppfylla de förpliktelser som följer av resolutionen. Promemorian har upprättats i samråd med och efter överläggningar mellan justitiedepartementen i de nordiska länderna. resolution har också varit föremål för diskussion inom ramen för . De lagförslag som lagts fram i promemorian finns i bilaga 3. Förslaget har remissbehandlats. Yttranden har avgetts av Justitiekanslern, , , , , Riksåklagaren, , , , Juridiska fakultetsstyrelsen vid , , och . En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr 93-4843). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Vissa redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten. Frågan om att inrätta en internationell brottmålsdomstol är inte ny. förutskickade Versailles-traktaten en internationell brottsmålsdomstol för att lagföra krigsförbrytare. Någon sådan tribunal inrättades emellertid inte. Efter genomförde segrarmakterna krigsförbrytarrättegångar mot tyskar och japaner i respektive . Frågan om en permanent internationell brottmålsdomstol blev då aktuell på nytt. tillsatte en kommitté med uppgift att lagreglera brott mot fred och säkerhet (Offences against the Peace and Security of Mankind) och utarbeta ett förslag till stadgar för en internationell domstol. Det stadgeförslag som lades fram bordlades av generalförsamlingen. Ett reviderat förslag bordlades . Frågan fördes därefter över till FN:s () som har haft ärendet på dagordningen. Generalförsamlingens utskott för juridiska frågor, sjätte utskottet, har vid ett flertal tillfällen diskuterat utformningen av dels en internationell strafflag, dels en stadga för en permanent brottmålsdomstol på grundval av förslag från ILC. Skillnader i medlemsstaternas juridiska tradition och grundläggande olikheter i de nationella rättssystemen har komplicerat och fördröjt ILC:s arbete. Under det fanns det inget stöd hos säkerhetsrådets permanenta medlemmar för att inrätta en överstatlig brottmålsdomstol i form av ett fristående organ underställt generalförsamlingen. Uppfattningarna varierade också kraftigt bland övriga medlemsstater om vilka brott som borde falla under en internationell domstol. Genom det arbete som bedrivits inom ILC har dock frågan om inrättandet av en permanent internationell brottmålsdomstol och även arbetet med en internationell strafflag kommit närmare sin lösning. har tillsammans med övriga nordiska länder i olika sammanhang aktivt understött dessa strävanden. Omvärlden har med stigande oro bevittnat hur befolkningen i f.d. har utsatts för övergrepp från de stridande parternas sida. FN, Europeiska säkerhetskonferensen (ESK), Europeiska gemenskaperna (EG), Internationella röda korset (ICRC) och andra organ har engagerat sig aktivt och i skarpa ordalag fördömt parternas agerande. konstaterade i resolution 764 (1992) att alla parter i konflikten i f.d. är förpliktade att följa sina åtaganden enligt internationell humanitär rätt och hänvisade särskilt till från . Vidare fastslog rådet i samma resolution att personer som begår eller som beordrar svåra överträdelser av konventionerna är personligt ansvariga för sådana överträdelser. I resolution 771 (1992) uttryckte säkerhetsrådet stark oro över de fortlöpande rapporterna om fortsatta omfattande kränkningar av internationell humanitär rätt i f.d. och pekade särskilt på situationen i Bosnien och . Rådet krävde att alla parter i konflikten i f.d. skulle upphöra med och avstå från varje form av brott mot internationell humanitär rätt. Stater och internationella humanitära organisationer uppmanades att samla in information om sådana brott och lämna denna information till rådet. I resolution 780 (1992) gav säkerhetsrådet gene- ralsekreteraren i uppdrag att tillkalla en opartisk expertkommission för att granska och analysera den information rådet begärt i resolution 771. Kommissionen skulle undersöka om det fanns bevis för att svåra överträdelser av och andra kränkningar av internationell humanitär rätt förekommer i f.d. . I en rapport till säkerhetsrådet presenterade generalsekreteraren kommissionens slutsatser. Svåra överträdelser och andra kränkningar av internationell humanitär rätt hade ägt rum i f.d. . Kommissionen påtalade särskilt att det förekom avsiktligt dödande, "etnisk rensning", massmord, tortyr, våldtäkt, plundring och förstörelse av civil egendom, förstörelse av kulturell och religiös egendom samt godtyckliga arresteringar. Detta var bakgrunden till att säkerhetsrådet antog resolution 808 (1993). I resolutionen slås fast att de brott som begås i f.d. utgör ett hot mot internationell fred och säkerhet. Rådet anför att det skall vidta effektiva åtgärder för att förhindra att ytterligare brott begås och för att få ansvariga personer ställda inför rätta. Rådet var övertygat om att under de särskilda omständigheter som rådde i f.d. skulle inrättandet av en internationell tribunal bidra till att detta mål kunde nås och till att fred skulle kunna återställas och upprätthållas. Man beslutade därför att en internationell tribunal för lagföring av personer som är ansvariga för allvarliga brott mot internationell humanitär rätt begångna i f.d. skulle inrättas. Generalsekreteraren fick i uppdrag att lägga fram ett konkret förslag till inrättande av en sådan tribunal. Generalsekreteraren lade fram sin rapport för säkerhetsrådet. godkände rådet generalsekreterarens rapport och antog resolution 827 (1993). I resolutionen anför rådet att det godkänner generalsekreterarens rapport och beslutar att inrätta en internationell tribunal med enda syfte att lagföra personer som är ansvariga för allvarliga brott mot internationell humanitär rätt i f.d. . Rådet antog vidare den stadga för den internationella tribunalen som föreslogs i generalsekreterarens rapport. I rapporten finns det en kommentar till varje artikel. Rapporten finns tillgänglig i (dnr 93-4843). utsåg tribunalens domare. Dessa höll sin första session i . Domarna beslutade att tribunalens officiella namn skall vara "Tribunal for Crimes in former ". Vidare påbörjades arbetet med att utforma tribunalens processordning. Tribunalens andra session hölls 1994. Enligt uppgift antog tribunalens domare då en processordning. Denna har dock inte fått sin slutliga utformning. Processordningen blir enligt uppgift offentlig tidigast . Genom resolution 808 (1993) etablerade säkerhetsrådet den legala grunden för att inrätta en internationell tribunal. Rådet slog fast att de brott mot internationell humanitär rätt som äger rum i f.d. utgör ett hot mot internationell fred och säkerhet. Därmed var enligt rådet bestämmelserna i kapitel VII tillämpliga. Dessa ger säkerhetsrådet behörighet att vidta åtgärder för att upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet. Beslut av säkerhetsrådet som fattas enligt detta kapitel är bindande för alla medlemsländerna. Rådet gjorde den bedömningen att inrättandet av en internationell tribunal skulle bidra till att återställa och upprätthålla internationell fred och säkerhet. I resolution 827 (1993) anges att rådet har fattat sitt beslut i enlighet med kapitel VII. I resolutionen godkänner rådet generalsekreterarens förslag till stadgar för tribunalen och fastställer därmed stadgarna. Rådet anför vidare att alla stater skall samarbeta till fullo med tribunalen och dess organ och att alla stater därför skall vidta de åtgärder som behövs enligt nationell lag för att genomföra vad som anges i resolution 827 och i tribunalens stadga. Rådet hänvisar särskilt till artikel 29 i stadgan, som reglerar tribunalens möjligheter att begära bistånd med rättshjälpsåtgärder från medlems- länderna. Eftersom tribunalen har inrättats som en verkställighetsåtgärd under kapitel VII, ankommer det på säkerhetsrådet att avgöra hur länge den skall fortsätta att fungera. När rådet bedömer att målet att återställa och bevara fred och säkerhet i f.d. har uppnåtts torde det inte längre finnas grund för att bibehålla tribunalen. En indikation på tidsperspektivet ges i stadgarna, där det sägs att domarna, åklagaren och registratorn skall utnämnas för en period av med möjlighet till förlängning. 7 Närmare om innehållet i tribunalens stadgar Ingressen anger att tribunalen har upprättats av enligt kapitel VII i och att tribunalen skall fungera enligt vad som föreskrivs i dess stadga. Artiklarna 1, 8 och 9 behandlar tribunalens behörighet. I artiklarna 2-5 definieras de brott som kan tas upp till prövning av tribunalen. Artiklarna 6 och 7 behandlar frågan om straffansvar. I artikel 10 behandlas principen non-bis-in-idem. Artiklarna 11-17 redogör för tribunalens organisation. I artiklarna 18-22 behandlas förundersökning och rättegångsförberedelser. Artiklarna 23-26 reglerar dömande, straffmätning, överklagande, resning och verkställighet. Artikel 29 behandlar frågor om s.k. internationell rättshjälp till tribunalen. Artiklarna 30-34 reglerar immunitet, budgetfrågor, årlig rapportering, tribunalens arbetsspråk m.m. I artikel 1 anges att tribunalen har behörighet att lagföra personer som är ansvariga för allvarliga brott mot internationell humanitär rätt begångna på det f.d. territorium . I generalsekreterarens kommentar anförs följande i fråga om den legala grunden för att vissa brott skall kunna lagföras inför tribunalen. All internationell sedvanerätt är inte konventionsreglerad. All central humanitär konventionsrätt utgör emellertid heller inte internationell sedvanerätt. I syfte att fullt ut respektera principen att ingen skall dömas för andra gärningar än sådana som enligt en vid den aktuella tidpunkten gällande rättsregel var att betrakta som brott får tribunalen endast tillämpa sådana rättsregler som utom allt tvivel utgör internationell sedvanerätt. Den del av den internationella konventionsrätten som enligt kommentaren anses utgöra internationell sedvanerätt är de rättsregler tillämpliga vid väpnad konflikt som återges i från om skydd för krigsoffer, den fjärde av angående lagar och bruk i landkrig och dess reglemente, folkmordkonventionen från och Internationella militärdomstolens stadga från . I de följande artiklarna anges med detta som utgångspunkt vilka typer av brott som tribunalen är behörig att lagföra. I artikel 2 ges tribunalen behörighet att lagföra brott mot Genèvekonventioner. Konventionerna reglerar krigföring från ett humanitärt perspektiv genom att föreskriva skydd för vissa kategorier av personer vid väpnad konflikt, bl.a. skadade och sjuka soldater, krigsfångar och civilbefolkning. De humanitärrättsliga reglerna i dessa konventioner utgör kärnan i den sedvanerätt som är tillämplig vid väpnad konflikt. Konventionerna specificerar vissa särskilt allvarliga kränkningar. Dessa handlingar betecknas som svåra överträdelser eller krigsförbrytelser. Artikeln återger åtta sådana handlingar, ordagrant formulerade i enlighet med respektive konvention. I artikel 3 ges tribunalen behörighet att lagföra brott mot krigets lagar. Många bestämmelser fjärde och dess reglemente ansågs revolutionerande när de antogs, men de hade vid utbrott kommit att accepteras av alla civiliserade stater, vilket också erkändes vid . I slås fast att rätten för stridande part att föra krig inte är obegränsad och att vissa former av krigföring är förbjudna enligt landkrigets lagar. Den tolkning och tillämpning av dessa regler som utvecklades vid har enligt kommentaren till artikeln legat till grund för formuleringarna i artikeln som innehåller en exemplifierande uppräkning av sådana brott. I artikel 4 ges tribunalen behörighet att lagföra folkmordsbrott. Folkmord är, enligt folkmordkonvention, ett brott för vilket individer kan ställas inför rätta och straffas vare sig brottet begåtts i krig eller under fredstid. De handlingar som i detta sammanhang utgör folkmord anges i artikelns punkt 2. I punkten 3 anges ytterligare ett antal handlingar som också är straffbara inför tribunalen, bl.a. stämpling, förberedelse och medhjälp till folkmordsbrott. Eftersom dessa handlingar nämns särskilt i artikel 4 kan viss oklarhet uppstå om motsvarande handlingar är straffbara i samband med de övriga brott som anges i artiklarna 2-5. Artikel 7.1 tyder emellertid på att så även skall vara fallet. I artikel 5 ges tribunalen behörighet att lagföra brott mot mänskligheten. I Nürnbergdomstolens stadga och domslut och i lag nummer 10 utfärdad av förvaltarskapsrådet för erkändes att vissa handlingar riktade mot civilbefolkningen utgör brott mot mänskligheten. Sådana gärningar är förbjudna vare sig de utförs under en internationell eller en intern väpnad konflikt. Med brott mot mänskligheten avses särskilt inhumana handlingar av mycket allvarlig karaktär som avsiktligt dödande, tortyr eller våldtäkt, begångna som ett led i en utbredd eller systematisk attack mot civilbefolkningen när de är riktade mot en befolkningsgrupp och grundar sig på nationella, politiska, etniska, rasistiska eller religiösa motiv. Den uppräkning av brott mot mänskligheten som görs i artikeln stämmer till sitt innehåll överens med artikel 3 i den fjärde , men är tydligare i och med att artikeln klart uttalar att våldtäkt utgör en inhuman handling. I artikel 6 anges att endast fysiska personer kan bli föremål för straffansvar. I kommentaren framhåller generalsekreteraren att det vore olämpligt att i detta sammanhang ge tribunalen domsrätt över föreningar eller organisationer.