prop · GH0326 · 1994-01-01 00:00:00 — Den ordning som normalt tillämpas, nämligen att om målsägandebiträde har förordnats, denne förbereder och utför skadeståndstalan och att målsäganden och biträdet i samråd med åklagaren gör upp om vilken arbetsfördelning som bör gälla är enligt min mening ändamålsenlig. Jag är därför inte beredd att ändra i reglerna om ansvarsfördelningen mellan åklagaren och biträdet. Däremot finns det, såsom föreslås i promemorian, skäl att formulera om bestämmelsen så att målsägandebiträdets uppgifter i denna del framgår tydligare. Omformuleringen innebär också att lagtexten bättre speglar vad som i praktiken gäller. 11 5.2 Skadeståndstalan som avskiljs från brottmålet Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt.Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är positiva till förslaget. En remissinstans anser dock att det är principiellt olämpligt att skadeståndsfordringar beträffande vissa typer av brott prioriteras. Från advokathåll har anförts att målsägandebiträdets uppgifter bör omfatta också handläggningen inför och vid försäk- ringsbolag. Några har framfört lagtekniska synpunkter. Skälen för mitt förslag: Enligt 22 kap. 5 § RB får rätten beträffande talan om enskilt anspråk som tagits upp till behandling i samband med åtalet förordna att talan skall handläggas som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål, om en fortsatt gemensam handläggning skulle medföra väsentliga olägenheter. Av formuleringen i 3 § lagen om målsägandebiträde följer att målsägan- debiträdet skall ta till vara målsägandens intressen "i målet", dvs. Detta innebär att biträdet inte är behörigt att bistå målsäganden med en skadeståndstalan i fall då en sådan talan förs i särskild ordning enligt reglerna för tvistemål (prop. 1987/88:107 s. 38 f). Om ansvars- och skadeståndsfrågor från början har handlagts gemensamt i ett mål där målsäganden har haft ett målsägandebiträde och skadeståndstalan sedan avskiljs, blir alltså målsägandebiträdet obehörigt att bistå målsäganden i den delen. Är målsäganden i behov av juridisk hjälp även vid utförandet av skadeståndstalan kan måls- ägandebiträdet emellertid, under de förutsättningar som anges i rätts- hjälpslagen, förordnas till rättshjälpsbiträde i den fortsatta skade- ståndsprocessen. I promemorian föreslås att 3 § skall ändras så att målsäganden får rätt till bistånd av målsägandebiträdet även i ett skadeståndsmål som avskilts med stöd av 22 kap. 5 § RB. En sådan ändring innebär att målsäganden inte behöver söka allmän rättshjälp för att få juridisk hjälp i skadeståndsmålet och att det redan förordnade biträdet kan ta tillvara målsägandens intressen även i detta mål utan att behöva förordnande som rättshjälpsbiträde. Promemorians förslag omfattar inte mål som handläggs som s.k. småmål, dvs. när det yrkade beloppet uppenbart inte överstiger ett halvt basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (). Undantaget skall ses mot bakgrund av bestämmelsen i 20 § andra stycket RHL. Enligt denna får rättshjälpsbiträde förordnas i s.k. småmål endast om särskilda skäl föreligger med hänsyn till sökandens personliga förhållanden eller sakens beskaffenhet. Vid remissbehandlingen av promemorian har Hovrätten över och påpekat att promemorians argument för ändringen i det väsentliga har bäring även på fall där målsäganden inte har möjlighet att få ett biträde förordnat och att de inte är så tungt vägande att en särbehandling är befogad. Hovrätten har också framhållit det principiellt olämpliga i en prioritering av skadeståndsfordringar beträffande vissa typer av brott och att det är tillräckligt att målsäganden efter avskiljande har rätt till biträde enligt rättshjälpslagen. Lagrådsremissens förslag överensstämde med promemorians. Lagrådet förordar att den nuvarande ordningen i fråga om målsägandebiträdets befogenheter behålls och anför: "Den föreslagna ordningen medför att målsägandebiträdet mera tydligt än kommer att få en funktion inom systemet för rättslig hjälp. Det kan hävdas att avgränsningen av de fall då målsäganden får biträdeshjälp med sitt skadeståndsanspråk inte är helt rationell. Mera betänkligt är emellertid att målsägandens tillgång till biträde i de fall då det enskilda anspråket skilts ut i processen leder till en viss obalans mellan parterna i målet. Så länge det enskilda anspråket handläggs tillsammans med ansvarsfrågan är situationen normalt den att målsägandebiträdet hjälper målsäganden och en offentlig försvarare bistår den tilltalade beträffande det enskilda anspråket. Parterna är relativt jämställda även om den tilltalade, om han förlorar, kan bli skyldig att betala staten kostnaden för försvararen intill belopp som skulle svara mot grundavgift och tilläggsavgift (rättshjälpsavgift) enligt rättshjälpslagen. Särbehandlas det enskilda anspråket, kan den offentlige försvararen inte längre i denna sin egenskap biträda svaranden. Denne kan visserligen ofta - men inte alltid - erhålla allmän rättshjälp och rättshjälpsbiträde. I så fall måste han emellertid i många fall bidra till kostnaderna genom att betala en ibland inte obetydlig rättshjälpsavgift; denna tillkommer utöver den tidigare nämnda återbetalningsskyldigheten. Detta kan leda till att han i vissa fall drar sig för att anlita rättshjälpen. Genomförs remissförslaget får däremot måls-äganden juridisk hjälp genom sitt biträde och viss annan rättshjälp utan att - bortsett från helt udda fall -behöva betala någon del av kostnaden för detta. Enligt lagrådets mening kan det ifrågasättas om denna ordning är förenlig med den viktiga principen om likställighet mellan parterna i en rättegång. Det är att märka att förmånsbehandlingen av målsäganden är knuten till dennes processuella ställning som sådan och inte tillkommer för att parera ett ekonomiskt underläge. Att det är angeläget att stödja den som drabbats av brott bör inte få till konsekvens att han får en favör mot den som har begått brottet i en process som gäller omfattningen av den kompensation som skall tillkomma honom." Lagrådet anger att en acceptabel - fastän alltså inte fullständig - likställighet kan uppnås genom att den offentlige försvararen som sådan får fortsätta att biträda svaranden även sedan det enskilda anspråket har kommit att handläggas separat. Närmare till hands ligger emellertid enligt Lagrådet att behålla nuvarande ordning och hänvisa målsäganden till att, liksom hans motpart, söka allmän rättshjälp. I nästan alla fall kan man räkna med att målsägandebiträdet förordnas till biträde enligt rättshjälpslagen. Enligt min mening är det angeläget att ta tillvara alla möjligheter att stärka brottsoffrens ställning och att den som utsatts för ett brott verkligen får det stöd och den hjälp han eller hon behöver. Stödet bör inte vara helt beroende av i vilken ordning målen handläggs vid dom- stolen. Skadeståndsprocessen kan vara nog så påfrestande för den som drabbats av brottet och som på nytt tvingas konfronteras med gärningsmannen. När en talan om enskilt anspråk avskiljs av dom- stolen på grund av att en fortsatt gemensam handläggning skulle medföra väsentliga olägenheter, beror det oftast på att ersättningsfrågan inte är av enkel beskaffenhet. Att missgynna målsäganden just i de mera komplicerade fallen är enligt min mening olämpligt. Det kan vara av stor betydelse för den som fått ett målsägandebiträde förordnat för sig i brottmålet att få hjälp och stöd av ett sådant biträde även i samband med utförandet av talan om enskilt anspråk i ett särskilt tvistemål. Eftersom målsägandebiträde förordnas för målsägande som utsatts för allvarliga brott och i mål där omständigheterna är sådana att han eller hon har behov av särskilt stöd och hjälp är det såväl rimligt som naturligt att stödet får omfatta även avskilda skadeståndsanspråk. Detta särskilt som målsägandebiträdets uppgift i frågor om skadestånd numera fått en alltmer framskjuten roll. Jag håller med Lagrådet om att det uppstår en viss skillnad mellan parterna om målsägandebiträdets uppgifter kvarstår även i avskilda tvistemål genom att målsäganden - käranden - har kostnadsfritt biträde medan svaranden är hänvisad till den allmänna rättshjälpen. En sådan skillnad i fråga finns emellertid, som Lagrådet också kon- staterar, redan när ett enskilt anspråk handläggs inom ramen för ett brottmål. Målsägandebiträdet är ju i princip kostnadsfritt för målsäganden medan den tilltalade kan bli återbetalningsskyldig för försvararkostnaderna. Jag vill hävda att det remitterade förslaget inte innebär att en målsägande får en starkare ställning i processen än motparten. Den skillnad som uppstår är av ekonomisk art och är egentligen inte annorlunda än den som uppstår mellan två parter i ett tvistemål där den ena parten har allmän rättshjälp till en mycket låg avgift - därför att hans ekonomi är svag - och den andra parten inte får rättshjälp alls eller får betala en mycket hög avgift därför att hans ekonomi är mycket god. Jag vill framhålla att det som motiverar den privilegierade form av bistånd som rätten till målsägandebiträde faktiskt utgör är utgångspunkten att målsäganden fått behov av juridiskt och annat bistånd utan egen förskyllan, därför att han blivit offer för brott. Jag vidhåller därför mitt förslag om att 3 § lagen om målsägandebiträde skall ändras och att målsägandebiträdets uppgifter skall kvarstå i ett skadeståndsmål som avskiljs med stöd av 22 kap. 5 § RB, dvs. på grund av att en fortsatt gemensam handläggning skulle medföra väsentliga olägenheter. Undantag bör som promemorieförslaget angett göras för det fall det yrkade skadeståndsbeloppet inte överstiger ett halvt basbelopp. Inte minst med hänsyn till bestäm-melserna i 35 kap. 5 § RB som tillåter rätten att uppskatta en skada till skäligt belopp torde det mera sällan bli fråga om att med stöd av 22 kap. 5 § RB avskilja anspråk som rör värden under ett halvt basbelopp. Att den nu föreslagna ändringen i 3 § lagen om måls- ägandebiträde inte omfattar de s.k. småmålen innebär inte att målsäganden alltid ställs utan biträde; om det finns särskilda skäl kan ett biträde förordnas enligt 20 § RHL. Den föreslagna ordningen bör gälla endast i de fall målsäganden redan från början, dvs. i brottmålet, har ett målsägandebiträde förordnat för sig, och där skadeståndstalan senare kommer att avskiljas med stöd av det nämnda lagrummet i . Någon ändring av biträdets processuella ställning eller uppgifter i övrigt medför inte ändringen. Ändringen innebär inte att ett målsägandebiträde kan förordnas i ett tvistemål om enskilt anspråk i an- ledning av brott. I ett sådant fall får målsäganden i stället ansöka om allmän rättshjälp med biträdesförordnande. Vid remissbehandlingen av promemorieförslaget har Justitiekanslern framhållit att skillnaden i behandlingen av målsäganden i dessa hänseenden är mindre tillfreds- ställande och påpekat att rätten till biträde enligt rättshjälpslagen innebär en skyldighet att betala rättshjälpsavgifter medan rätten till målsägandebiträde inte innebär några kostnader för målsäganden. Lagrådet har - som jag redan redovisat - påtalat att avgränsningen av de fall då målsäganden får biträdeshjälp med sitt skadeståndsanspråk inte är helt rationell. Den avgränsning förslaget innebär är som jag ser det en ofrånkomlig följd av att de båda instituten är olika konstruerade. Rätten att få bistånd i form av ett målsägandebiträde avgränsas enligt gällande rätt av att det är fråga om ett brottmål. Den reglering som föreslås innebär att denna rätt utvidgas på så sätt att ett förordnande av målsägande- biträde som gjorts i ett brottmål fortsätter att gälla också om skade- ståndstalan avskiljs. I övrigt kan ett brottsoffer få bistånd i form av allmän rättshjälp. Jag menar att den lösning som föreslås är en väl avvägd gränsdragning mellan å ena sidan den privilegierade form av bistånd som rätten till målsägandebiträde utgör och å den andra, rätten till allmän rättshjälp. Jag är inte beredd att gå så långt som att ge möjlighet till målsägandebiträde i alla tvistemål om skadestånd som grundas på brott. I enlighet med vad som föreslås i promemorian bör rätten till målsägan- debiträde inte omfatta skadeståndsmål som avskilts från brottmålet på annan grund än den jag angett, t.ex. på grund av att åklagaren har lagt ned åtalet eller att domstolen har avvisat åtalet. Jag anser vidare att det inte bör bli fråga om att frångå principen att domstol skall kunna fatta beslut i alla frågor som rör målsägandebiträde. Biträdets behörighet bör därför inte heller omfatta skadeståndsfrågor i övrigt, t.ex. vid talan hos eller krav mot försäkringsbolag, vilket under remissbehandlingen föreslagits från advo- kathåll. Jag föreslår alltså en utvidgning av målsägandebiträdes behörighet enligt vad som föreslås i promemorian. Jag förordar emellertid en formulering som närmare anknyter till förslaget i 6 §. 5.3 Målsägandebiträdets uppgifter vid överklagande av dom Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt i fråga om skadeståndstalan i högre rätt. Promemorian innehåller inga förslag när det gäller förbudet att förordna målsägandebiträde i högre rätt. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är positiva till promemorians förslag. Skälen för mitt förslag: I 2 § lagen om målsägandebiträde sägs att målsägandebiträde inte får förordnas i vissa situationer. Detta gäller om åklagaren har beslutat att inte väcka åtal eller att lägga ned åtalet eller när åklagaren har avstått från att fullfölja talan mot dom i målet. Av 4 § fjärde stycket framgår att regler om rättegångsbiträde skall tillämpas i fråga om målsägandebiträde. Det förhållandet att ett målsägandebiträde i princip har samma ställning som ett rättegångsbiträde enligt medför bl.a. att biträdet kan överklaga domstolens avgörande endast efter fullmakt från målsäganden. Om ett mål går vidare till högre rätt genom att åklagaren eller den tilltalade överklagar tingsrättens dom i skuld- eller påföljdsfrågan, gäller målsägandebiträdets förordnande även processen i högre rätt (se prop. 1987/88:107 s. 26). Åklagaren kan inte överklaga ett mål vad gäller det enskilda anspråket, om han inte överklagar även i ansvarsdelen. Om målsäganden inte är nöjd med underrättens dom får han självständigt föra talan mot denna. Om emellertid åklagaren avstår från att föra målet vidare i ansvarsdelen och överklagande bara sker såvitt gäller frågan om skadestånd, upphör målsägandebiträdets behörighet. Den som har varit biträde kan emellertid fortsätta att ta tillvara målsägandens intressen i egenskap av ombud eller eventuellt, efter särskilt förordnande, som biträde enligt rättshjälpslagen. Denna ordning överensstämmer med vad som gäller för en offentlig försvarare. Om åklagaren inte för målet vidare men den tilltalade överklagar och vill bli frikänd eller få ändring i påföljdsdelen, kvarstår däremot målsägandebiträdets behörighet i överinstansen. I betänkandet Anslag till brottsskadenämnden m.m. (bet. 1990/91:JuU21) behandlar justitieutskottet en motion med förslag om utvidgning av rätten till målsägandebiträde till att avse även överklagande av en dom i skadeståndsdelen. Utskottet uttalar (s. 17) att syftet med motionsönskemålet synes vara att få till stånd en ordning där staten betalar biträdesersättningen om domen överklagas av målsäganden. Utskottet - som hänvisar till sitt uttalande i betänkandet 1990/91:JuU4 - anför (s. 18): "Frågan om målsägandebiträdets processuella ställning behandlades också i höstens lagstiftningsärende med anledning av ett motionsönskemål om ett förtydligande uttalande om ansvarsfördelningen mellan åklagaren och målsägandebiträdet i fråga om skadeståndstalan." "Utskottet uttalade i den fråga som då behandlades och som måste sägas ha en viss anknytning till det nu aktuella motionsspörsmålet, att utskottet saknade underlag för en bedömning av om en lagändring behövs. Utskottet utgick från att frågan skulle övervägas vidare inom och avstyrkte bifall till motionen. Sådana överväganden bör lämpligen kunna ske i samband med den översyn som utskottet ställt sig bakom. Vad utskottet nu anfört bör --- som sin mening ge regeringen till känna." biföll utskottets hemställan i denna del (rskr. 1990/91:217). I den motion (mot. 1990/91:Ju821) som justitieutskottet hänvisat till anförs bl.a. följande. "Målsägandebiträdets uppgift är att stödja och hjälpa brottsoffret samt ta tillvara offrets intressen i domstolsprocessen. Biträdets uppgifter är dock begränsade till själva rättegången. Målsägandebiträde ersätts enligt rättshjälpslagen. Målsäganden har rätt att överklaga domen i högre instans. I 20 kap. 8 § andra stycket RB stadgas: Har åklagaren väckt talan, äger målsäganden biträda åtalet; han må ock i högre rätt fullfölja talan. Av lagen om målsägandebiträde 2 § framgår dock att målsägandebiträde ej får förordnas i det fall åklagaren beslutar att avstå från att fullfölja talan. I dom från hovrätten över och framgår också att målsäganden i dessa fall inte kan företrädas av sitt biträde eftersom målsägandebiträdets uppdrag inte anses omfatta fullföljd av talan vare sig i skadeståndsdel eller ansvarsdel. Om målsäganden fullföljer talan svarar han därmed själv för biträdets kostnader. Rättshjälp utgår inte. Om domslutet i högre rätt går måls- äganden emot skall han dessutom ersätta motpartens rättegångskostnader." "--- är det rimligt att målsäganden har möjligheter att fullfölja talan, i vart fall avseende skadeståndsdelen." I promemorian föreslås att målsägandebiträdets uppgifter utvidgas på sätt att biträdet får ta till vara målsägandens intressen även i ett mål om skadestånd som överklagas till högre rätt. De begränsningar som följer av 3 § bör enligt promemorian gälla också i fortsättningen när ett överklagande i skadeståndsdelen handläggs i samband med brottmålet. Biträdet skall alltså bistå målsäganden med att föra skadeståndstalan endast om detta inte görs av åklagaren. I praktiken innebär dock detta att det så gott som uteslutande är biträdet som bistår målsäganden med det enskilda an- språket. Någon ändring när det gäller biträdets processuella ställning som rättegångsbiträde är inte avsedd med promemorieförslaget. Ett överklagande måste precis som tidigare göras av målsäganden själv eller av biträdet med stöd av fullmakt från målsäganden. Det är vidare endast de fall där målsägandebiträde redan från början har varit förordnad i brottmålet som den föreslagna ändringen tar sikte på. Det blir alltså inte fråga om att i högre rätt, i samband med fullföljd av talan om enskilt anspråk i anledning av brott, förordna biträde för en målsägande som inte tidigare haft målsägandebiträde. Har målsägandebiträde förordnats behövs inte något nytt förordnande för att biträdet skall vara behörigt att tillvarata målsägandens intressen även i fråga om det överklagade målet. Någon ändring i 2 § lagen om målsägandebiträde föreslås därför inte. Ändringen framgår i stället av ett tillägg till 3 §. Hovrätten över och har framfört samma principiella invändningar mot förslaget som beträffande utvidgningen av rätten till målsägandebiträde i avskilda tvistemål. Enligt min mening gör sig samma skäl som redovisats till stöd för att målsägandebiträdet får fortsätta att ta till vara målsägandens intressen vid talan om enskilt anspråk som skall handläggas som särskilt tvistemål enligt 22 kap. 5 § RB gällande även i dessa fall. Jag vill nämna att Lagrådets yttrande i den delen (avsnitt 5.2) också avser nu aktuellt förslag. Jag gör samma överväganden här som de jag redogjort för i anslutning till förslaget beträffande avskilda tvistemål och föreslår således en ändring i 3 § i enlighet med förslaget i lagrådsremissen. Förslaget innebär att målsägandebiträdets behörighet kvarstår i högre rätt i de fall tingsrättens dom överklagas beträffande det enskilda anspråket vare sig skadeståndsfrågan har handlagts i brottmålet eller som ett särskilt mål enligt reglerna för tvistemål. Målsägandebiträdets uppgifter kvarstår dock inte om skadeståndstalan har handlagts som ett förenklat tvistemål i tingsrätten. Man skulle i och för sig kunna ifrågasätta om det inte vore lämpligt att i högre rätt göra ett motsvarande undantag för mål om små värden som i tingsrätten har handlagts inom ramen för ett brottmål. I annat fall får man en ordning som innebär att rätt till målsägandebiträde inte finns när en skadeståndstalan avseende ett lägre belopp avskiljs redan i tingsrätten, men där en sådan rätt finns om talan först i högre rätt behandlas skilt från brottmålet. Om man å andra sidan undantar småmålsfallen från rätten till målsägandebiträde i fall där endast det enskilda anspråket överklagas, får man ett system där rätten till måls- ägandebiträde inte överensstämmer med rätten till biträde enligt rätts- hjälpslagen. Begränsningen av möjligheten att förordna ett rättshjälpsbiträde gäller enligt 20 § andra stycket RHL endast i småmål. En skadeståndstalan som fullföljs genom att tingsrättens dom i ett brottmål överklagas endast beträffande ett enskilt anspråk skall i hovrätten handläggas som ett ordinärt tvistemål och inte som ett småmål. Detta följer av att målet i tingsrätten inte har handlagts av en lagfaren domare enligt 1 kap. 3 d § RB, (49 kap. 12 § RB). Jag har i detta lagstiftningsärende inte underlag för att bedöma om rätten till biträde enligt rättshjälpslagen i högre rätt bör begränsas. Eftersom målsägandens motpart har rätt till rättshjälpsbiträde utan några inskränkningar får mål om små värden bör även behörigheten för målsägandebiträdet kvarstå utan inskränkningar. Jag stannar alltså för promemorians lösning i denna del, nämligen att målsägandebiträdet får fortsätta att ta tillvara målsägandens intressen i högre rätt i mål om skadestånd som i tingsrätten har handlagts inom ramen för ett brottmål, och detta oavsett tvisteföremålets värde. I detta sammanhang vill jag ta upp en fråga som inte behandlas i promemorian. Det råder nämligen en olycklig brist på överensstämmelse mellan omfattningen av behörigheten för ett målsägandebiträde som förordnats i underinstansen och möjligheten att förordna ett biträde först i högre rätt. Sistnämnda fråga regleras som jag inledningsvis nämnde i 2 § lagen om målsägandebiträde. Där anges bl.a. att målsägandebiträde inte får förordnas sedan åklagaren avstått från att fullfölja talan mot dom i målet. Omfattningen av förbudet är emellertid inte helt klar. 1987/88:107 uttalades (s. 38) att av förbudet följer att det inte ingår i målsägandebiträdets uppgifter att hjälpa målsäganden att överklaga i ansvarsdelen. Vad som gäller i en situation där domen överklagas i ansvarsdelen av den tilltalade men inte av åklagaren berörs inte. Av ett annat uttalande (a prop. s. 26) framgår att målsägandebiträdets behörighet omfattar fall där den tilltalade eller åklagaren överklagar i skuld- eller påföljdsfrågan, vilket starkt talar för att målsägandebiträde också bör kunna förordnas i högre rätt i dessa situationer, om det inte skett tidigare. Några sakskäl för att det skall förhålla sig på motsatt sätt finns inte. har dock i ett brottmål där endast de tilltalade överklagat ansett sig, med hänvisning till 2 § lagen om målsägandebiträde, lagligen förhindrad att förordna målsägandebiträde för målsäganden (RH 1993:29). Denna oklarhet rörande innebörden och omfattningen av förbudet enligt 2 § att förordna målsägandebiträde i vissa fall bör undanröjas. Jag förordar därför att ett förtydligande görs av innebörd att målsägandebiträde får förordnas i högre rätt om åklagaren eller den tilltalade fullföljt talan mot dom i målet i ansvarsdelen. Ändringen, som bör framgå av lagens 1 och 2 §§, innebär att möjligheten att i brottmål förordna ett målsägandebiträde harmonierar med omfattningen av den behörighet som gäller för ett målsägandebiträde som förordnats i underrätten. Vissa frågor om rättegångskostnader m.m. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna: Några remissinstanser har haft synpunkter på vissa detaljer.