prop · GH039 · 1994-01-01 00:00:00 — Där finns vidare bestämmelser om revision, om arvode åt styrelseledamöter och revisorer och om likvidation. Hur stiftelsens medel skall användas vid likvidation anges också i lagen. står under tillsyn enligt såväl tryggandelagen som tillsynslagen. är i det län där arbetsgivaren har sitt hemvist. Om stiftelsen är knuten till en bank utövar även finansinspektionen viss tillsyn över stiftelsen (se 7 kap. 17 § bankrörelselagen, 1987:617). Vid tillsynen enligt tryggandelagen gäller beträffande tillsynsmyndighetens befogenheter och åligganden bestämmelserna i tillsynslagen. Till följd av att tillsynslagen är tillämplig på en tryggandestiftelse är stiftelsen skyldig att föra räkenskaper och att inge bl.a. ett sammandrag av räkenskaperna till tillsynsmyndigheten. I tryggandelagen finns också bestämmelser om ändring av stiftelsens stadgar. Prövningen av frågan om tillstånd till ändring av stadgarna skall göras av tillsynsmyndigheten. får inte ta emot en fordran mot stiftaren. Ett avtal härom är ogiltigt enligt tryggandelagen. Stiftelsen får däremot låna ut medel till stiftaren om betryggande säkerhet ställs eller det medges av tillsynsmyndigheten. som grundats av ett aktiebolag får inte äga aktier i bolaget utan godkännande av tillsynsmyndigheten. knuten till ett fåmansaktiebolag gäller vidare den begränsningen i fråga om förmögenhetsplaceringen att stiftelsen i princip inte får lämna penninglån till eller ställa säkerhet till förmån för t.ex. styrelseledamot eller aktieägare i bolaget (jfr RÅ 1986 ref. 184). I övrigt gäller att en stiftelses förmögenhet skall vara placerad på nöjaktigt sätt (se 15 § första stycket tillsynslagen) eller, om stiftelsen är knuten till en bank, på ett sätt som bereder skälig säkerhet (se 7 kap. 17 § första stycket bankrörelselagen). är en mycket speciell form av självständig och självägande förmögenhetsbildning. Som nämnts tidigare (se avsnitt 2.1.1) erkänns den som stiftelse utan att någon förmögenhetsbildning ännu ägt rum. Ett annat särdrag hos tryggandestiftelsen är vidare att den i princip är knuten till sin stiftare. Stiftelsen har nämligen spelat ut sin roll och skall likvideras om stiftaren upphör med sin näringsverksamhet (jfr SOU 1965:41 s. 78 samt 19 § första stycket och 30 § första stycket tryggandelagen). Även om stiftaren i det enskilda fallet avskiljer egendom till förmån för stiftelsen redan vid dess bildande går det därför inte att bedöma om det kommer att bli fråga om varaktig förvaltning av den avskilda egendomen eller inte. omfattas därför inte heller i ett sådant fall av den av mig förordade allmänna definitionen av stiftelsebegreppet. Tryggandelagen innehåller ett väl utvecklat och i huvudsak väl fungerande regelsystem som är anpassat till tryggandestiftelsernas särart. Detta regelsystem avviker på många punkter från den reglering jag har för avsikt att föreslå för stiftelser i allmänhet. Starka lagtekniska skäl talar således mot att låta stiftelselagen omfatta även tryggandestiftelserna. Jag förordar därför att bestämmelserna om denna särskilda stiftelseform får stå kvar i tryggandelagen. Tillsynslagen bör upphävas då stiftelselagen träder i kraft. Detta innebär att tryggandelagen bör kompletteras med bestämmelser om tillsynen men även i en del andra avseenden. Jag återkommer till dessa frågor i avsnitt 2.10.1. 2.2.3 Stiftelser som undantas från lagen Mitt förslag: Från lagstiftningens tillämpningsområde undantas 1. församlingskyrkor och domkyrkor av stiftelsekaraktär, och 2. stiftelser vilkas tillgångar enligt stiftelseförordnandet får användas endast till förmån för bestämda fysiska personer. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag (se promemorian s. 159-162). Remissinstanserna: Bl.a. och några kommuner anser att kommunalt bildade stiftelser inte skall omfattas av lagen. Även från flera andra håll krävs undantag för vissa angivna stiftelser eller stiftelser som har en viss förvaltare. Skälen för mitt förslag: Det regelsystem som stiftelselagen avses att få bör givetvis i princip bli tillämpligt på alla nya förmögenhetsbildningar som uppfyller någon av de tre definitioner på stiftelser som jag förordat i avsnitt 2.2.1 och 2.2.2. Som jag redan uttalat och som jag återkommer till i avsnitt 2.9 bör stiftelselagen också bli tillämplig på äldre stiftelser, dvs. förmögenhetsbildningar som vid stiftelselagens ikraftträdande är stiftelser i stiftelselagens mening. Principen att stiftelselagen bör vara tillämplig på såväl nya som äldre förmögenhetsbildningar som är stiftelser i stiftelselagens mening bör emellertid kunna frångås när det gäller stiftelser av mycket speciellt slag. Jag skall i förevarande avsnitt ta upp bl.a. ett par sådana fall. Till följd av det historiska sambandet mellan staten och har en stor del av den egendom som disponeras av kyrkan och dess församlingar samt andra till kyrkan knutna organ varit föremål för en speciell reglering i lag och annan författning (specialreglerad kyrklig egendom). finns merparten av de bestämmelser som rör förfogandet över den kyrkliga egendomen i kyrkolagen (1992:300). Liksom tidigare är det yttersta syftet även med kyrkolagens reglering att den kyrkliga egendomen behålls och används för det ändamål vartill den ursprungligen anslagits. Församlingarna i sin egenskap av kyrklig kommun eller i vissa fall staten är ägare till den kyrkliga egendom -- t.ex. församlingskyrkor, kyrkotomt och kyrkogårdar, prästgårdar och andra fastigheter vilkas avkastning är avsedd för avlöning åt präster (löneboställen) -- som omfattas av regleringen i kyrkolagen. Äganderätten till kyrkobyggnaderna inklusive till resp. kyrkobyggnad hörande tomt och löneboställe tillkommer emellertid inte alltid vare sig församlingen eller staten utan ett särskilt rättssubjekt av stiftelsekaraktär. Detta är fallet beträffande kyrkobyggnader som är uppförda av andra än kronan och innan församlingen (på landet och 1843) erhöll rättslig ställning som juridisk person (jfr SOU 1967:46 s. 46 ff, 1972:37 s. 60 och 1978:3 s. 75). En församlingskyrka eller en domkyrka av stiftelsekaraktär kan i det enskilda fallet vara en stiftelse i stiftelselagens mening enligt antingen den allmänna definitionen av stiftelsebegreppet eller definitionen på insamlingsstiftelsen. Det föreligger emellertid inte något behov av att låta stiftelselagen bli tillämplig på församlingskyrkor eller domkyrkor som är stiftelser i stiftelselagens mening eftersom kyrkolagen innefattar en fullt tillfredsställande reglering av förvaltningen av den egendom som finns i sådana stiftelser. Enligt min mening bör därför dessa stiftelser undantas från stiftelselagens tillämpningsområde. Med hänsyn till att fråga är om stiftelser som tillkommit före mitten av bör bestämmelsen om undantaget inte meddelas i själva stiftelselagen utan i den särskilda lag om införande av stiftelselagen som jag återkommer till i avsnitt 2.9. Det förekommer ytterligare en grupp av förmögenhetsbildningar beträffande vilka behovet av lagreglering inte framstår som särskilt stort. Jag tänker då på förmögenheter vilkas tillgångar får användas endast till förmån för bestämda fysiska personer. Förmögenheter av detta slag är inte ovanliga i det praktiska rättslivet. Ofta innebär det bakomliggande förordnandet att förmögenhetens löpande avkastning skall uppbäras av en viss person så länge han lever varefter förmögenheten skall tillkomma någon annan med full äganderätt. Med en extensiv tolkning kan förmögenhetsbildningar av nu nämnt slag vara att betrakta som stiftelser enligt den av mig förordade, allmänna definitionen av stiftelsebegreppet (jfr , a.a., s. 123 ff och promemorian s. 62-63 och 65). Enligt min mening föreligger det emellertid inte något behov av att låta stiftelselagens bestämmelser bli tillämpliga på stiftelser av detta slag, oaktat det undantagsvis kan förekomma att en sådan stiftelse har en hyresfastighet bland sina tillgångar. Jag förordar därför att de undantas från stiftelselagens tillämpningsområde. Slutligen vill jag här ta upp två ytterligare frågor. Den ena av dessa rör vissa gravfonder. Enligt lagen (1916:94) om nyttjanderätt till gravplats ålåg det en myndighet, som mot ersättning åtagit sig vård och underhåll av gravplats , att fondera erlagda medel. I och med ikraftträdandet av lagen (1963:537) om gravrätt upphörde visserligen denna skyldighet, men äldre bestämmelser skulle fortsätta att gälla för sådana fonder (gravfonder) som bestod vid ikraftträdandet. De nu berörda gravfonderna skall enligt övergångsbestämmelserna till lagen (1963:537) om gravrätt förvaltas särskilt (jfr även punkt 7 i övergångsbestämmelserna till begravningslagen, 1990:1144, och -- Schött, i begravning, s. 206). Det föreligger emellertid inte något behov av att låta stiftelselagen bli tillämplig i fråga om dem. I promemorian föreslogs en särskild bestämmelse som innebar att gravfonderna undantogs från lagens tillämpning. En gravfonds ställning av självständig och självägande förmögenhet har emellertid inte uppkommit till följd av ett förordnande av den som tillskjutit medlen och den omfattas därför inte av den av mig förordade allmänna definitionen av stiftelsebegreppet. Någon särskild bestämmelse i frågan erfordras således inte. Den andra frågan jag vill ta upp rör sådana självständiga och självägande förmögenhetsmassor vilkas ändamål är bestämda i lag och som byggs upp med medel som erläggs enligt i lag fastslagna, tvingande förpliktelser. I anledning av vad som förekommit under remissbehandlingen av promemorian vill jag framhålla att dylika förmögenhetsmassor inte träffas av vare sig den av mig förordade allmänna definitionen av stiftelsebegreppet eller av mitt förslag till definition av insamlingsstiftelsen. Allmänna arvsfonden och kyrkofonden m.fl. andra fonder kommer alltså enligt mitt förslag att falla utanför stiftelselagens tillämpningsområde. 2.3 När får stiftelser rättskapacitet? Mitt förslag: skall få rättskapacitet så snart den rättsligt sett finns. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 106-108). Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig i frågan. Merparten av dem anser att rättskapaciteten bör inträda i samband med registrering. Skälen för mitt förslag: Tillsynslagen saknar närmare bestämmelser om stiftelsers rättskapacitet. Som redan tidigare berörts i avsnitt 2.1.1 anses emellertid praxis innebära att en stiftelse i tillsynslagens mening erhåller sådan kapacitet så snart det i enlighet med stiftelseförordnandet har företagits en förmögenhetsdisposition mot någon som har åtagit sig uppdraget att handha förvaltningen av stiftelsens egendom. En allmän stiftelselag bör efter mönster av associationsrättslig lagstiftning innehålla en bestämmelse som klargör under vilka förutsättningar en stiftelse har rättskapacitet, dvs. att den kan förvärva rättigheter och ikläda sig skyldigheter samt föra talan inför domstolar och andra myndigheter. Beträffande aktiebolag och ekonomiska föreningar gäller den ordningen att rättskapacitetens inträde är knuten till registreringen av bolaget eller föreningen. En liknande ordning för stiftelsers vidkommande förutsätter dock att alla stiftelser skall registreras. Som jag kommer att utveckla närmare i ett senare avsnitt (se avsnitt 2.8.2) delar jag för min del inte den i promemorian framförda uppfattningen att alla stiftelser bör omfattas av ett registreringskrav. En konsekvens av detta är att rättskapacitetens inträde inte kan knytas till registreringen av stiftelsen. Jag förordar därför en lösning som innebär att rättskapaciteten inträder som stiftelsen rättsligt sett föreligger. Mitt förslag: Stiftelser bör även i fortsättningen ha rätt att bedriva näringsverksamhet i eget namn. Promemorians förslag: I promemorian diskuteras om inte stiftelser som bildats av andra än staten eller kommuner bör tillåtas att bedriva näringsverksamhet endast genom helägda dotterbolag. Enligt promemorian bör emellertid ett ställningstagande till frågan inte göras innan remissinstanserna har fått tillfälle att lämna sina synpunkter. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna ställer sig avvisande till tanken att stiftelser som bildats av andra än staten eller kommuner skall få bedriva näringsverksamhet endast genom helägda dotterbolag. Skälen för mitt förslag: Såsom anförs i promemorian har stiftelseformen åtminstone ett särdrag som gör att dess lämplighet för näringsverksamhet i skiftande ekonomiska förhållanden kan ifrågasättas från allmänna synpunkter. Genom sin bundenhet till stiftarens föreskrifter om exempelvis näringsverksamhetens art och hur den skall bedrivas framstår stiftelsen som en föga flexibel form för ekonomisk verksamhet. kan lika gärna eller t.o.m. hellre andra företagsformer, kanske främst aktiebolag, komma i fråga. Ett annat särdrag som också är förknippat med stiftelseformen är att det är en i grunden främmande användning om stiftelseformen utnyttjas som ett alternativ av den som för egen skull vill bedriva verksamhet av ekonomisk natur. Även detta särdrag gör att stiftelseformens lämplighet för näringsverksamhet kan ifrågasättas. Trots att en stiftelsebildning med nämnt syfte inte är giltig kan det nämligen ofta vara svårt att genomskåda arrangemang där stiftelseformen används för att i praktiken tillgodose stiftarens ekonomiska intressen. Emellertid måste man beakta att det finns stiftelser som främjar sitt syfte genom att bedriva ekonomisk verksamhet, i regel utan sikte på vinst. Ofta torde det vara flera orsaker som har medverkat till att man har valt stiftelsen som form för den aktuella verksamheten. Ett vanligt motiv är antagligen att stiftelseformen, genom dess avsaknad av ägare eller medlemmar, innefattar den bästa garantin man kan få för att verksamheten över huvud taget kommer att drivas vidare och dessutom med just det mål och den inriktning som stiftaren har angett. Detta gäller inte minst sådana stiftelser som skall främja ett religiöst, vetenskapligt, konstnärligt, politiskt eller opinionsbildande syfte genom att bedriva något som civilrättsligt sett utgör näringsverksamhet (ang. begreppet näringsverksamhet i civilrättslig mening, se bl.a. prop. 1960:167 s. 39 och 1975:104 s. 203). Det skulle enligt min mening leda för långt med ett totalt förbud för stiftelser att bedriva näringsverksamhet. Såsom har påpekats av en remissinstans är det dessutom rent lagtekniskt synnerligen komplicerat att utforma ett sådant förbud. Däremot kan det, såsom också skett i promemorian, diskuteras om man inte borde begränsa stiftelsernas rätt att bedriva näringsverksamhet i eget namn, men tillåta att sådan verksamhet bedrivs genom ett av stiftelsen helägt dotterbolag. Som emellertid har framhållits av ett stort antal remissinstanser skulle en sådan ordning leda till en betydligt mera invecklad organisationsstruktur och ökade kostnader utan att man uppnår några påtagliga fördelar. Dessutom är dotterbolaget inte mindre bundet än stiftelsen av det för stiftelsen gällande ändamålet. Vidare kan det antas att den offentliga insynen i verksamheten och kontrollen av den försvåras om man skulle kräva en uppdelning mellan moderstiftelse och dotterbolag. Min slutsats av det anförda blir därför att stiftelser även i fortsättningen bör ha rätt att utöva näringsverksamhet i eget namn. Detta kräver emellertid enligt min mening att den som träder i förbindelse med en näringsutövande stiftelse rättsligt sett inte bara får ett bättre skydd än gällande ordning erbjuder utan ett skydd som nära ansluter till det som finns när man rättshandlar med ''''''''vanliga'''''''' företag. Jag återkommer i nästföljande avsnitt till frågan i vilka avseenden regler behövs för att ett sådant skydd skall kunna åstadkommas. 2.5 Ansvaret för en stiftelses förpliktelser Mitt förslag: Endast stiftelsens tillgångar skall svara för stiftelsens förpliktelser. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 127 ff). Remissinstanserna: Promemorieförslaget har lämnats utan erinran. Skälen för mitt förslag: Enligt gällande rätt är en stiftelses borgenärer hänvisade till stiftelsens tillgångar för att få betalning för sina fordringar. Detta gäller även om stiftelsen utövar näringsverksamhet. Enligt min mening bör även regeln vara den att endast stiftelsens tillgångar svarar för de förpliktelser som åvilar stiftelsen. Som jag redan tidigare varit inne på bör den som träder i förbindelse med t.ex. en stor avkastningsstiftelse eller en stiftelse som utövar näringsverksamhet rättsligt sett ha ett skydd som nära ansluter till det som finns när man rättshandlar med ''''''''vanliga'''''''' företag. För att ett sådant skydd skall kunna åstadkommas måste stiftelselagen innefatta krav på att stiftelser av nu ifrågavarande slag har ordnad bokföring, upprättar offentlig årsredovisning och har kvalificerad revision. Eftersom stiftelsens företrädare enligt vad jag förordat inte kommer att ha något personligt ansvar för stiftelsens förpliktelser är det vidare angeläget att efterlevnaden av stiftelselagens bestämmelser till skydd för tredje man sanktioneras med skadeståndsbestämmelser för ledamöter i stiftelsestyrelser resp. förvaltare av stiftelser. Slutligen erfordras det regler om likvidationsskyldighet för stiftelser. Tillämpningsområdet för dessa senare regler bör dock vara begränsat till stiftelser som utövar näringsverksamhet. Till mina förslag i samtliga nu nämnda avseenden återkommer jag i senare avsnitt. 2.6 Förvaltningen av en stiftelse m.m. 2.6.1 Betydelsen av förvaltningsföreskrifter i stiftelseförordnandet Mitt förslag: Vid förvaltningen av en stiftelse skall föreskrifterna i stiftelseförordnandet följas, om de inte strider mot tvingande bestämmelser i stiftelselagen. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag (se promemorian s. 170-171). Remissinstanserna: Endast några få remissinstanser har kommenterat promemorieförslaget i denna del. Några av dem framhåller att det är angeläget att stiftarviljan respekteras i största möjliga utsträckning. Enligt Kammarkollegiet finns det inte något samhällsintresse av att göra lagens förvaltningsbestämmelser tvingande mot stiftarens vilja. Skälen för mitt förslag: Jag har tidigare uttalat (se avsnitt 2.1.3) att den principiella utgångspunkten bör vara att stiftaren skall ha frihet att bestämma hur stiftelsen skall förvaltas. Stiftelselagens förvaltningsbestämmelser bör alltså gälla för stiftelsen endast om stiftaren har underlåtit att i sitt förordnande reglera de frågor som bestämmelserna behandlar. Det kan dock finnas motiv för att göra vissa bestämmelser i lagen tvingande. Som jag redan tidigare framhållit kan detta vara påkallat av hänsyn till utomstående som ingår rättshandlingar med stiftelsen eller som på annat sätt kommer i kontakt med den. Tvingande bestämmelser kan också vara nödvändiga när det gäller att tillgodose vissa grundläggande krav på klarhet och reda vid förvaltningen av en stiftelse, detta närmast av hänsyn till stiftelsen själv och det ändamål för vilket den har bildats. Att en bestämmelse är tvingande betyder i förevarande sammanhang att den skall tillämpas inte bara när stiftaren underlåtit att meddela någon föreskrift om den fråga som regleras i bestämmelsen utan även i de fall stiftelseförordnandet innehåller en föreskrift som avviker från bestämmelsen. Mot bakgrund av det nu anförda bör det i stiftelselagen tas in en bestämmelse av innebörd att föreskrifterna i stiftelseförordnandet skall följas vid förvaltningen av stiftelsens angelägenheter, om föreskrifterna inte strider mot någon bestämmelse i stiftelselagen. Till undvikande av missförstånd vill jag framhålla att denna bestämmelse inte berör stiftarens föreskrifter om ändamålet med stiftelsen. Som jag närmare utvecklar i specialmotiveringen (avsnitt 4.1) får det nämligen anses följa av allmänna rättsgrundsatser att sådana föreskrifter aldrig kan ersättas av några bestämmelser som har meddelats i stiftelselagen och för övrigt inte heller av bestämmelser som meddelats i annan författning. I det till Lagrådet remitterade förslaget har berörd bestämmelse en vidare innebörd så till vida att det i den uttalas att vid förvaltningen av en stiftelses angelägenheter tar även tvingande bestämmelser i andra lagar och författningar över föreskrifterna i stiftelseförordnandet. Lagrådet har emellertid framhållit att det torde vara överflödigt att föreskriva att en stiftelse måste rätta sig efter allmängiltiga lagar och författningar, t.ex. i fråga om beskattning, näringsverksamhet samt ordning och säkerhet. Jag delar denna bedömning. Den nu ifrågavarande bestämmelsen bör därför endast reglera förhållandet mellan föreskrifterna i stiftelseförordnandet och stiftelselagens tvingande bestämmelser. Jag återkommer i de närmast följande avsnitten till frågan i vilka fall stiftelselagens bestämmelser bör vara av tvingande natur. Mitt förslag: Stiftelselagen skall innehålla bestämmelser om två olika förvaltningsformer -- egen förvaltning och anknuten förvaltning. Stiftaren skall själv få välja förvaltningsform. Förvaltningsformen är egen förvaltning om förvaltningsåtagandet har lämnats av en eller flera fysiska personer och anknuten förvaltning om förvaltningsåtagandet har lämnats av en juridisk person. Den eller de fysiska personer som vid egen förvaltning har lämnat förvaltningsåtagandet bildar styrelse för stiftelsen. Den juridiska person som vid anknuten förvaltning har lämnat ett sådant åtagande är stiftelsens förvaltare. Om staten har lämnat ett förvaltningsåtagande är dock stiftelsens förvaltare den myndighet som har lämnat åtagandet för statens räkning. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. I promemorian föreslås dessutom att den som är stiftare inte får vara ordförande i stiftelsens styrelse samt att, om flera stiftare ingår i styrelsen, de tillsammans inte skall ha mer än en röst (se promemorian s. 121-124, 171 och 172 samt 184--186). Remissinstanserna: Enligt vid bör det i en ny lagstiftning om stiftelser ingå bestämmelser om de två förvaltningsformer som godtas enligt gällande rätt, dvs. egen och anknuten förvaltning. Fakulteten framhåller dock att enligt nuvarande ordning benämningen styrelse bara är en av flera benämningar på en stiftelses verkställande organ vid egen förvaltning och att denna ordning bör kunna bibehållas. Hovrätten för påpekar att förslaget saknar en bestämmelse som förklarar begreppen egen och anknuten förvaltning. Ett stort antal remissinstanser har yttrat sig om förbudet för stiftaren att vara ordförande i styrelsen samt regeln om begränsning av rösträtten för stiftare och så gott som alla har avstyrkt dessa förslag. Skälen för mitt förslag: Med utgångspunkt i tillsynslagens reglering kan man från förvaltningssynpunkt särskilja två olika typer av stiftelser, nämligen fristående stiftelser och anknutna stiftelser. En fristående stiftelse karakteriseras av att den har ett för stiftelsens förvaltning särskilt inrättat organ. Vanligen går organet under benämningen styrelse. Styrelsen utgörs till en början av den eller de fysiska personer som i sin egenskap av adressat för stiftarens förmögenhetsdisposition har åtagit sig uppdraget att handha förvaltningen av stiftelsen. Om inte annat följer av stiftelseförordnandet är det styrelsen själv som därefter entledigar och utser nya styrelseledamöter. Även en anknuten stiftelse har en styrelse. Men i motsats till vad som är fallet i fråga om fristående stiftelser är styrelsen för en anknuten stiftelse inte särskilt inrättad för stiftelsen. för en anknutet förvaltad stiftelse betraktas nämligen styrelsen för den juridiska person som i sin egenskap av adressat för stiftarens förmögenhetsdisposition åtagit sig uppdraget att handha förvaltningen av stiftelsen eller, om adressaten är staten eller en kommun, en viss statlig eller myndighet. Enligt min mening bör stiftelselagens bestämmelser i fråga om förvaltningsformer i huvudsak anknyta till gällande ordning.