prop · GH0324 · 1994-01-01 00:00:00 — Ett införande av en ny beteckning kräver också förnyade, och delvis andra, överväganden än vad som har gjorts inom ramen för detta lagstiftningsärende. Sammantaget är de sist nämnda skälen av sådan betydelse att jag har stannat för att inte nu föreslå någon annan benämning. kan det emellertid finnas anledning att ta upp frågan om hur institutet bör benämnas. Som jag redan har redovisat (avsnitt 2.4.1) föreslår jag inga ändringar beträffande de grundläggande förutsättningarna för att en kroppsvisitation skall få genomföras eller beträffande beslutsordningen. 2.4.3 Kroppsbesiktning enligt 28 kap. 12 § RB Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag med i huvudsak två undantag. I promemorian föreslås att en möjlighet till tvångsmedicinering skall införas. I promemorian föreslås också att det begränsande rekvisitet "nämnvärt men" skall utmönstras utan att ersättas. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget om att tydligare definiera begreppet kroppsbesiktning och att i samband därmed utmönstra begreppet "annan undersökning". Flera remissin- stanser har emellertid synpunkter på utformningen av definitionen i ett flertal detaljer. Ett antal remissinstanser avstyrker ett införande av möjligheter till tvångsmedicinering i samband med kroppsbesiktning. Några remissinstanser kan inte heller tillstyrka ett utmönstrande av begreppet "nämnvärt men", i vart fall inte utan att det i stället ställs upp ett annat begränsande rekvisit i motsvarande hänseende. Skälen för mitt förslag: Av liknande skäl som jag har redovisat beträffande begreppet kroppsvisitation är begreppet kroppsbesiktning i i behov av en klarare definition. Jag föreslår inga sakliga ändringar när det gäller vilka undersökningar som får göras vid en kroppsbesiktning. Däremot föreslår jag vissa ändringar som innebär att det klarare framgår vilka undersökningsåtgärder som ryms inom begreppet. Detta påverkar själva begreppsbildningen. Som jag redan har redovisat (avsnitt 2.4.1) föreslår jag inga ändringar beträffande förutsättningarna för att en kroppsbesiktning överhuvudtaget skall få göras. Inte heller när det gäller beslutsordningen föreslår jag några ändringar. Undersökningar av själva kroppen Av definitionen bör inledningsvis framgå att kroppsbesiktning innebär att kroppen får undersökas; såväl dess yttre som dess inre. Så långt är begreppet kroppsbesiktning väl inarbetat och det täcker i terminologiskt hänseende väl olika åtgärder som innebär en besiktning och en undersökning av kroppen. Begreppet omfattar alltså alla former av kroppsliga undersökningar; utvärtes såväl som invärtes. Detta bör klart och tydligt framgå av lagtexten. Vad gäller undersökning av kroppens yttre innefattas naturligtvis en okulär besiktning av den nakna kroppen. Vid undersökningen är det då också tillåtet att anmoda den undersökte att inta vissa ställningar, så att annars dolda delar av kroppen blir åtkomliga för besiktning. Det är också tillåtet att röra vid kroppen, exempelvis att med händerna undersöka hårbotten. Med undersökningar av kroppens inre avses undersökning av kroppens håligheter, såsom ändtarmen, vaginan och munnen. Undersökning av kroppsprodukter m.m. gäller beträffande kroppsbesiktning att det vid en sådan får tas blodprov och genomföras annan undersökning. Rent definitionsmässigt är det alltså tveksamt om blodprovstagning och andra undersökningar innefattas i begreppet kroppsbesiktning. Regler om kroppsbesiktning har i allmänhet också tillämpats som om provtagningar och liknande har fallit utanför begreppet kroppsbesiktning. En sådan ordning är enligt min mening otillfredsställande. Ett sätt att komma till rätta med detta är att låta begreppet kroppsbesiktning omfatta alla undersökningar och provtagningar som kan komma i fråga. Provtagningar av kroppsutsöndringar och andra kroppsprodukter faller enligt min mening sakligt sett väl in under begreppet kroppsbesiktning. I dessa fall är det inte själva människokroppen som granskas eller undersöks, utan innehållet i någon kroppsprodukt. För att få fram ett prov krävs endera att produkten tas från kroppen, t.ex. i form av ett blodprov, eller att kroppen själv levererar produkten, vilket är fallet när det gäller exempelvis avföringsprov. Exempel på andra typer av prov som kan bli aktuella är urin-, saliv-, hår-, sekret- och hudprov liksom utandningsprov. De åtgärder som har nämnts kan vara av mycket skiftande karaktär men det är i samtliga fall fråga om provtagningar av olika slag. En möjlighet skulle därför kunna vara att i införa begreppet provtagning och reglera det som ett självständigt tvångsmedel. Med hänsyn till de skiftande situationer som kan uppkomma i praktiken är det dock inte möjligt att i lag göra en uppdelning mellan lindriga och mer ingripande provtagningar. Det är rent allmänt inte heller önskvärt att införa en ny typ av straffprocessuellt tvångsmedel vid sidan av de befintliga. Jag föreslår därför den först nämnda lösningen, nämligen att begreppet kroppsbesiktning skall omfatta även undersökningar och provtagningar. I promemorian anges att det är angeläget att lagstiftningen inte låses till undersökningsformer som är kända . Någon remissinstans har tvärtom hävdat att en sådan låsning bör göras. I likhet med vad som sägs i promemorian föreslår jag att bestämmelsen om kroppsbesiktning utformas så att den inte knyter an endast till vissa undersökningsformer. Enligt min mening bör alltså alla typer av undersökningar och provtagningar i brottsutredande syfte hänföras till be- greppet kroppsbesiktning. Som jag strax kommer till innebär detta givetvis inte att fältet är fritt fram för vilka undersökningar och provtagningar som helst. Begränsningar måste finnas, vilket jag strax skall redovisa, men dessa begränsningar bör inte utformas så att endast vissa typer av undersökningar och provtagningar faller under begreppet kroppsbesiktning. Av lagtexten bör alltså klart framgå att en undersökning av kroppens produkter får göras och att provtagning då får genomföras. Det är som jag redan har påpekat knappast möjligt att i lagtexten räkna upp alla de undersökningsmetoder och provtagningar som skulle kunna genomföras med stöd av stadgandet. Risken skulle vara överhän- gande att en sådan reglering inte blev tillräckligt följsam och effektiv. I det till Lagrådet remitterade förslaget föreslog jag att med kroppsbesiktning skall avses "undersökning och provtagning av människokroppens yttre och inre samt av dess produkter". Lagrådet har beträffande detta uttalat följande. Definitionen synes innebära att begreppet blir alltför vittomfattande. Även provtagningar som inte görs från människokroppen torde sålunda komma att omfattas. Som exempel kan nämnas provtagningar av kroppsprodukter som anträffas på en brottsplats. Undersökningar av kroppsprodukter som görs utan samband med provtagning torde med den föreslagna definitionen också komma att utgöra kroppsbesiktning. En sådan vid omfattning av begreppet har såvitt framgår inte varit avsedd och kan inte heller anses lämplig. Bestämmelsen bör därför formuleras om. Lagrådet före- slår att begreppet ges följande definition. "Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov". Jag är ense med Lagrådet. Avsikten är att begreppet kroppsbesiktning skall omfatta såväl själva provtagningen som undersökningen av de kroppsprodukter som åtkoms genom eller vid provtagningen. Hu- ruvida kroppsprodukterna har lämnat kroppen på ett naturligt sätt, exempelvis ett avföringsprov, eller genom ett ingrepp, exempelvis genom blodprovstag- ning skall däremot inte ha någon betydelse. I båda fallen skall undersökningen av kroppsprodukten omfattas av det juridiska begreppet kroppsbesiktning. Däremot skall inte undersökning av kroppsprodukter som påträffas utan samband med någon prov- tagning omfattas av begreppet kroppsbesiktning. Jag föreslår därför att definitionen utformas i enlighet med Lagrådets förslag. Jag vill till att börja med framhålla att den föreslagna lösningen, som innebär att alla former av undersökningar och provtagningar faller under begreppet kroppsbesiktning, medför att de krav legalitetsprincipen ställer väl tillgodoses. Skyddet för den enskilde är också väl tillgodosett genom den numera i 28 kap. 3 a § RB, vartill 28 kap. 13 § RB hänvisar, lagfästa proportionalitetsprincipen. Även ända- måls- och behovsprinciperna innebär som jag har sagt (avsnitt 2.2) att den enskilde skyddas mot för långt gående ingrepp i hans kroppsliga integritet. I detta sammanhang vill jag också betona att de nu nämnda principerna skall beaktas vid all tvångsmedelsanvändning och att de gör sig påminda med särskild styrka då olika former av ingående kroppsbesiktning aktualiseras. Enligt min uppfattning är emellertid inte detta skydd tillräckligt. Min uppfattning är att det är nödvändigt med någon form av begränsning i bestäm- melse om kroppsbesiktning. I promemorian föreslås att det begränsande rekvisitet "nämnvärt men" mönstras ut. Flera remissinstanser har ställt sig tveksamma till det. gäller att annan undersökning inte får genomföras vid en kroppsbesiktning om den inte kan ske utan nämnvärt men för den undersökte. Som framgår av promemorian har denna begränsning vållat en del problem i den praktiska tillämpningen. Osäkerheten har därvid gällt hur begreppet "nämnvärt men" skall tolkas. I förarbetena till (NJA II 1943 s. 374) har rekvisitet inte förklarats. Det är också oklart om rekvisitet tar sikte på undersökningsmetoden som sådan, eller om det är undersökningen i det enskilda fallet som avses. Rent språkligt är ordet "men" inte heller helt entydigt. Det kan betyda, och betyder vanligtvis, framtida lidande i form av fysisk eller psykisk ohälsa eller skada. Men det kan också betyda lidande i form av övergående smärta eller obehag. För all tvångs- medelsanvändning gäller att våld får användas, men bara i den utsträckning det behövs. Den som utsätts för ett tvångsmedel skall alltså inte åsamkas större obehag än nödvändigt. I förarbetena till smittskyddslagen (se prop. 1988/89:82) uttalades att det är självklart att den undersökningsmetod skall väljas som innebär minst obehag för den undersökte och att frågan om vilka undersökningar och vilka prov som skall göras respektive tas i en viss situation får avgöras från fall till fall. Ingrepp som kan riskera den enskildes hälsa eller i övrigt förorsaka annat än obetydligt men bör dock inte få förekomma. I ärendet nämndes blodprov och avföringsprov som exempel på åtgärder som utgör endast obetydliga ingrepp. Vidare uttalades att provtagning av saliv, urin, avföring och liknande kroppsutsöndringar, liksom blodprov, utgör sådant som en patient rimligen måste tåla, medan undersökningar och provtagningar som innebär större operativa ingrepp, t.ex. ryggmärgsprov och vissa vävnadsprov, inte bör få utföras mot patientens vilja. Motsvarande synpunkter kan enligt min mening i stort anläggas på kroppsbesiktning med stöd av bestämmelserna i . Just de tidigare angivna ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprinciperna innebär att större operativa ingrepp överhuvudtaget inte kan komma ifråga i samband med en kroppsbesiktning. Också andra mindre operativa ingrepp hindras i ett stort antal fall av nämnda principer. Jag anser emellertid, som jag redan har sagt, att dessa principer är otillräckliga som skydd för den enskilde, detta alldeles särskilt mot bakgrund av mitt förslag om att undersökningar och provtagningar skall få genomföras utan inskränkningar till vissa typer. Även om det i sista hand alltid är den läkare som utför kroppsbesiktningen, som avgör vilka ingrepp som skall få göras, bör den yttersta gränsen för vilka undersökningar och provtagningar som får göras inom ramen för kroppsbesiktningsinstitutet framgå av . En sådan begränsning bör enligt min mening knytas an till vad sagts om "men" i betydelsen framtida lidande i form av ohälsa eller skada. Kroppsbesiktning i form av undersökningar och provtagningar skall således enligt mitt förslag aldrig få utföras så att det finns risk för att den undersökte därigenom kan drabbas av framtida ohälsa eller skada. Detta utesluter alla större operativa ingrepp från området för kroppsbesiktning. Att en undersökning eller en provtagning kan medföra övergående obehag eller besvär och förorsaka kortvarig smärta är däremot något som inte i och för sig skall få hindra genomförandet. Vad gäller den våldsanvändning som får förekomma för att en beslutad kroppsbesiktning skall kunna verkställas finns regler i polislagen. I promemorian föreslås att den misstänkte mot sin egen vilja skall kunna medicineras om det påtagligt underlättar möjligheterna att utföra en kroppsbesiktning och medicinska skäl inte föranleder annat. I promemorian sägs att det förekommer medicinering i vissa fall och att det till skydd för den misstänkte och i klarläggande syfte bör regleras i under vilka förutsättningar medicinering skall få ske. Flera remissinstanser har påtalat att tvångsmedicinering går utöver vad som kan anses vara tillåtet med hänsyn till det kroppsliga integritetsskyddet i regeringsformen. Det är ett mycket allvarligt ingrepp i den kroppsliga integriteten att mot någons vilja utsätta honom för tvångsmedicinering. Det krävs därför mycket starka skäl för att i införa en möjlighet till tvångsmedicinering. Vid en sådan bedömning måste enligt min mening brottsbekämpande effektivitetshänsyn få träda tillbaka. Den allmänna inställningen i svensk rätt till tvångsmässiga ingrepp har länge varit återhållsam. Jag föreslår därför att det inte införs någon möjlighet till tvångsmässig medicinering i samband med en kroppsbesiktning enligt . Som framgår av promemorian förekommer det emellertid att medicinering sker i vissa fall. Det kan vara nödvändigt för att en undersökning överhuvudtaget skall kunna genomföras. Några remissinstanser anser att det krävs lagstöd även för medicinering grundad på samtycke med hänsyn till att fråga är om en tvångsmedelsreglering. Det är naturligt att den som skall kroppsbesiktigas erbjuds medicinering om det är påkallat av medicinska skäl. Jag är emellertid på det föreliggande beredningsunderlaget inte beredd att i ge någon föreskrift om medicinering grundad på samtycke. Frågor om samtycke i samband med tvångsmedelsanvändning utreds av och jag vill avvakta utredningens resultat på denna punkt. 2.4.4 Undersökningar av kvinnor och män Promemorians förslag: I promemorian föreslås att undersökning av väskor, paket och liknande, liksom blodprovstagning och andra mindre ingripande undersökningsåtgärder avseende kvinnor, skall kunna utföras av såväl män som kvinnor. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget i promemorian utan erinran. Några remissinstanser påtalar inkonsekvensen med att endast kvinnor har ett särskilt integritetsskydd. Skälen för mitt förslag: Kroppsbesiktning och kroppsvisitation får enligt gällande ordning utföras av läkare och legitimerade sjuksköterskor. Vilket kön dessa tillhör saknar betydelse. Utöver sådan sjukvårdspersonal föreskrivs att kroppsbesiktning och kroppsvisitation av kvinna i huvudsak endast får utföras och bevittnas av kvinna. Kroppsbesiktning och kroppsvisitation av män kan däremot utföras och bevittnas av såväl män som kvinnor. I promemorian föreslås en ändring av de regler som gäller för kroppsvisitation av kvinnor. Det föreslås att undersökning av väskor, paket och liknande, liksom blodprovstagning och andra mindre ingripande undersökningsåtgärder, skall kunna utföras av såväl kvinnor som män. Remissinstanserna har i allmänhet lämnat förslaget utan erinran. Några remissinstanser har dock kritiserat den olikhet i behandlingen av kvinnor och män som den gällande ordningen innebär genom att endast kvinnor tillförsäkras ett särskilt integritetsskydd. Enligt min mening finns det starka skäl som talar för att män bör ha samma integritetsskydd som kvinnor. Jag har, som jag redovisat i en av frågestunder (se protokoll 1992/93:20 s. 3 f.), också uttalat mig i den riktningen. Under ärendets beredning har det emellertid kommit fram att en sådan ordning skulle medföra en mängd praktiska problem, fram för allt inom polisväsendet, men också inom kriminalvården och tullväsendet. Dessa praktiska problem som i första hand gäller arbetsförhållandena och rekryteringen inom polisen, kriminalvården och tullen måste man ta hänsyn till. Särskilt strävandena mot ökad jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet måste ges stor vikt. Här står man alltså inför en svår avvägning mellan två viktiga intressen. Det gäller att tillgodose en viktig princip om integritetsskydd. Å andra sidan måste man värna om verksamheter och personal med viktiga uppgifter inom rättsväsendet och inte försämra det som har uppnåtts i fråga om jämställdhet mellan könen inom dessa verksamheter. Jag är därför inte beredd att utan ytterligare beredningsunderlag förorda någon ändring av nuvarande regler i detta hänseende. De ytterligare överväganden som behövs kan göras inom ramen för Polisrättsutred- ningens arbete. I promemorian föreslås en smärre ändring av de regler som gäller för kroppsvisitation och kroppsbesiktning av kvinnor. Det föreslås att undersökning av väskor, paket och liknande, liksom blodprovstagning och andra mindre ingripande undersökningsåtgärder, skall kunna utföras av såväl kvinnor som män. Det är fråga om undersökningar som till sin natur kan sägas vara integritetskränkande endast i mindre utsträckning. I vart fall kan integritetskränkningen inte sägas bli större bara därför att åtgärden utförs eller bevittnas av någon av motsatt kön. Redan enligt gällande ordning finns beträffande blodprovstagning ett sådant undantag. Det finns också i vissa lagar, exempelvis KvaL, regler som tillåter att män undersöker kvinnors väskor och liknande. Behovet av sådana undantagsregler kvarstår. En generell reglering i av undersökning av medhavda föremål, t.ex. väskor, är också nödvändig för att uppnå en enhetlig begreppsbildning. Innebörden bör vad gäller kroppsvisitation vara att alla föremål som någon har med sig skall få undersökas av såväl kvinnor som män. Allt som den som skall undersökas bär på sig omfattas däremot av huvudregeln. Det innebär alltså att väskor och andra föremål som en kvinna har med sig får undersökas även av män. Däremot är jag inte beredd att nu gå fram med promemorians förslag såvitt gäller kroppsbesiktning i denna del. 2.4.5 Frågor om kvarhållande Promemorians förslag: I promemorian föreslås en regel om att den som inte är anhållen skall få hållas kvar för provtagning i högst . Remissinstanserna: Flera remissinstanser har efterlyst ett förtydligande av promemorians förslag i denna del, samt i något fall också ifrågasatt om utformningen av regeln i promemorian verkligen ger stöd för ett frihetsberövande. Andra instanser har också påtalat att behovet av en regel om kvarhållande inte bara gäller vissa fall av kroppsbesiktning, utan även ibland vid kroppsvisitation och dessutom ibland då alkoholutandningsprov skall tas. I några fall har påpekats att kan vara en för att syftet med regeln skall kunna uppnås. I detta sammanhang har erinrats om utformningen i 23 kap. 9 § RB av regeln om skyldigheten att stanna kvar för förhör. Några har också påpekat att det är oklart från vilken tidpunkt sextimmarsfristen skall beräknas. Skälen för mitt förslag: I de flesta fall när kroppsvisitation eller kroppsbesiktning skall genomföras torde det inte vara nödvändigt med ett kvarhållande , utöver den tid själva undersökningen tar. I vissa fall kan dock förhållandena vara sådana att ytterligare tid krävs för att erforderliga åtgärder skall hinna att vidtas. I många fall torde andra regler, såsom de om anhållande och häktning då vara tillämpliga. I ett mindre antal fall kan det dock finnas ett behov av att en person stannar kvar för att en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning skall kunna genomföras, trots att vederbörande inte kan, eller bör, berövas friheten. I promemorian föreslås en regel som tillåter att någon som skall kroppsbesiktigas hålls kvar i . Regeln föreslås dock inte få generell tillämplighet, utan föreslås gälla endast då provtagning skall genomföras inom ramen för en kroppsbesiktning. Remissinstanserna har i vissa fall ansett den föreslagna regeln vara för snäv och i några fall har också påpekats att ibland är . Bestämmelserna i 28 kap. 13 § RB och även i övrigt medicinska och etiska skäl gör att det ibland då en kroppsbesiktning skall genomföras kan krävas längre transporter, tillgång till särskild utrustning och särskilda läkare som gör att förfarandet drar ut . Även själva undersökningen kan ibland vara tidskrävande. Jag anser att det finns behov av en självständig regel om en skyldighet för den som skall undersökas att stanna kvar i bestämmelsen om kropps- besiktning, även om den undersökte kan hållas kvar med stöd av andra regler. Några skäl att begränsa skyldigheten till endast vissa former av kroppsbesiktningar finns enligt min mening inte. Jag anser att möjligheten skall stå öppen i alla de fall det finns ett beslut om kroppsbesiktning. I det till Lagrådet remitterade förslaget föreslog jag att en regel härom skulle utformas efter mönster från regeln i 23 kap. 9 § RB om skyldigheten att stanna kvar för förhör. Jag uttalade i an- slutning till detta att det fanns anledning att påpeka att en regel utformad på ett sådant sätt inte grundar någon rätt att frihetsberöva den som skall undersökas. Bl.a. detta gjorde att jag kunde göra den bedömningen att regeln inte kom i konflikt med artikel 5 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Jag erinrade i det remitterade förslaget också om att det ofta torde vara så att andra regler, exempelvis de om gripande och anhållande, kan tillåta frihetsberövanden i dessa fall. Lagrådet, som inte har något att invända mot förslaget i sak, förordar dock en annan utformning av regeln. Lagrådet uttalar att regeln bör ges en positiv formulering och inte som i remissförslaget utformas som en begränsning i en redan förutsatt befogenhet. Lagrådet framhåller också att bestämmelsen bör utformas så att det tydligare framgår att den misstänkte tvångsvis kan hållas kvar för kroppsbesiktning . Lagrådet framhåller vidare, i anslutning till mitt påpekande att den i lagrådsremissen föreslagna regeln inte grundar någon rätt att frihetsberöva den som skall undersökas, att bestämmelsen måste innebära att den misstänkte med tvång kan hållas kvar i och för kroppsbesiktningen. Det ligger enligt Lagrådets mening närmast till hands att språkligt beteckna den begränsning av den misstänktes rörelsefrihet som blir följden som ett frihetsberövande, om begränsningen inte är helt kortvarig. I två meddelade domar (DB 416 och 417/1993) har också konstaterat att - de närbesläktade - bestämmelserna i 23 kap. 8 och 9 §§ RB om hämtning till förhör och kvarstannande för förhör "ger lagstöd för frihetsberövande". Lagrådet påpekar dock att betydelsen av denna rubricering som har gjort är begränsad och att slutsatsen att den misstänkte som skall kroppsbesiktigas skulle få placeras i arrestlokal inte kan dras. I de nämnda domarna har beträffande dem som är skyldiga att stanna kvar för förhör enligt 23 kap. 9 § RB uttalat att det i undantagsfall kan vara försvarligt att den som skall höras placeras i arrest. Lagrådet uttalar vidare att det är önsvärt att placeringsfrågan i båda de aktuella fallen, alltså av den som skall kroppsbesiktigas respektive av den som skall höras, lagregleras. I avvaktan på en sådan reglering anser Lagrådet att de principer som gäller för placeringen av den som kvarhålls för förhör bör tillämpas också i kroppsbesiktningsfallet.