prop · GH03250 · 1994-01-01 00:00:00 — På motsvarande sätt innebär 30-årsregeln - i ATP-systemets fullfunktionsstadium - att det, trots att pensionsrätt kan intjänas under , är tillräckligt med inkomster överstigande ett basbelopp under för att oreducerad tilläggspension skall utges. Tillsammans innebär 15- och 30-årsreglerna att personer med mycket olika livsinkomster kan ha rätt till lika stora pensioner och, omvänt, att personer med lika stora livsinkomster kan erhålla pensioner som är väsentligt olika stora. Med en pensionsålder på kan pensionsrätt för ATP intjänas fr.o.m. 16 . Eftersom pensionens storlek bestäms av de 15 bästa inkomståren, är det i pensionshänseende likvärdigt om man förvärvsarbetar de erforderliga 30 åren eller i sammanlagt . Två personer med samma årsinkom- ster under livet får samma årliga pension, även om den ene börjar arbeta och den andre först vid fyllda och trots att den förste under livet betalar in sammanlagt högre avgifter. Dessa högre avgifter ger sålunda inte något extra utbyte i pensionshänseende. Man kan dessutom arbeta deltid en stor del av livet utan att pensionen påverkas. En person, som arbetar t.ex. först halvtid och sedan heltid , får lika stor pension som i det fall han eller hon arbetar heltid , trots att personen i det senare fallet betalar in mer i pensionsavgift. 30-årsregeln innebär också att en person, som förvärvsarbete i är berättigad till oreducerad ATP, kan arbeta i ett annat land och tjäna in ytterligare en tämligen stor pension. Utfallet av 15- och 30-årsreglerna beror framför allt på hur livsinkomsten fördelas över tiden. Individer som har en ojämn inkomstnivå över tiden och individer som arbetar får ut relativt sett mer av ATP än de som har en jämn inkomstprofil och arbetar . Reglerna för ATP i kombination med ekonomisk tillväxt gör också att de gynnas som har sina bästa inkomstår i slutet av livet. Det innebär att personer t.ex. i karriäryrken ofta får ett högre utbyte av ATP i förhållande till inbetalda avgifter än personer i yrken med en mera jämn inkomstnivå under livet. Takregeln i ATP-systemet kan emellertid verka i motsatt riktning. Eftersom avgifter tas ut även på inkomster över 7,5 basbelopp medan dessa inkomster inte är pensionsgrundande, missgynnas höginkomsttagare. Vid ekonomisk tillväxt i samhället kommer allt fler individer att få en allt större del av sina inkomster ovanför taket. För dessa personer förlorar ATP alltmer sin roll som inkomstrelaterad pension. Utformningen av det nuvarande grundskyddet med successiv avtrappning av olika grundförmåner mot ATP-pension innebär att även personer med lägre inkomster får ett tämligen litet utbyte av ATP. Årsinkomster under ett basbelopp är inte ATP-grundande. Pensionstillskottets avräkning krona för krona mot ATP-pensionen innebär att, för en ensamstående ålderspensionär, en medelinkomst under de 15 bästa inkomståren på 1,925 basbelopp eller uttryckt priser inte ger något tillskott till pensionen. En årsinkomst under den nivån påverkar således inte den faktiska pensionen på annat sätt än att de kan ha betydelse för att uppfylla 30-årsregeln inom ATP. Vidare medför det särskilda grundavdraget för pensionärer vid beskattning (vilket avtrappas mot ATP och avtalspension) ett lägre reellt utbyte av en intjänad ATP-pension som understiger ca 2 basbelopp. Avtrappningen av det särskilda grundavdraget innebär att marginaleffekterna inom de aktuella inkomstintervallen (ca 52 000 - för ensamstående respektive ca 46 000 - 1994) är högre för pensionärer än för löntagare och uppgår till vid en kommunalskatt på . Sambandet mellan förvärvsinkomst och pension är således svagt i lägre inkomstskikt, vilket är än mer markant för pensionärer med rätt till KBT. Detta illustreras av diagram 3.1, som visar bruttopension exkl. KBT och pension efter skatt inkl. KBT för olika nivåer på den tidigare förvärvsinkomsten för en ensamstående pensionär. KBT har beräknats efter en hyra på och med en ersättningsgrad på . För beräkning av ATP förutsätts full intjänandetid och medelinkomsten för de 15 bästa åren antas motsvara förvärvsinkomsten i diagrammet. Diagram 3.1 Bruttopension exkl. KBT och pension efter skatt inkl. KBT vid olika nivå på förvärvsinkomst som yrkesaktiv De sammanlagda marginaleffekterna för en ensamstående pensionär (vid kommunalskatt) framgår av diagram 3.2. Med marginaleffekt menas den del av ATP-pensionen som inte ger någon faktisk ökningen av den disponibla inkomsten till följd av minskat pensionstillskott, minskat KBT och ökad skatt. Diagrammet redovisar marginaleffekternas storlek för olika nivåer på förvärvsinkomsten under de 15 bästa inkomståren (full intjänandetid för ATP förutsätts). Diagram 3.2 Marginaleffekter, dvs. andel av ökad ATP som inte ger ökad netto- pension, vid olika nivå på förvärvsinkomst som yrkesaktiv 3.5.2 Utfall för kvinnor och män Under de som gått sedan ATP infördes har förvärvsfrekvensen bland kvinnor ökat, och därmed har skett en kraftig ökning av andelen kvinnor som tjänat in rätt till ATP. Andelen kvinnor med pensionsgrundande inkomst är nu nästan lika hög som för männen i så gott som samtliga åldersklasser. Det gäller för både kvinnor med och kvinnor utan minderåriga barn. Skillnaden i förvärvsfrekvens är störst bland de äldsta, 55 - 64 åringarna, där av kvinnorna jämfört av männen hade tjänat in ATP-poäng . Denna skillnad återspeglar det förhållandet att kvinnor i de äldre generationerna har haft ett helt annat förvärvsmönster än yngre kvinnor. Jämförelser i övriga åldersklasser visar på en skillnad mellan män och kvinnor på högst ett par procentenheter. Den successivt ökade förvärvsfrekvensen bland kvinnor visar sig också i en växande andel ATP-pensionärer bland yngre ålderspensionärer. Statistiken över intjänad ATP-rätt bland de förvärvsarbetande pekar mot att andelen kvinnliga ålderspensionärer med ATP kommer att fortsätta att öka och allt mer närma sig männens nivå, dvs. så gott som samtliga ålderspensionärer framöver kan förväntas uppbära ATP. Nästan lika många kvinnor som män tjänar således numera in egen ATP, men kvinnornas ATP-rätt är fortfarande lägre än männens. Kvinnors lägre årliga ATP-poäng återspeglar det faktum att kvinnor har lägre årsinkomst i genomsnitt än män. Lönenivån inom kvinnodominerade yrken är oftast relativt sett lägre än inom typiskt manliga yrkesområden. Därtill arbetar kvinnor deltid i större utsträckning än män. Enligt SCB:s arbetskraftsundersökning () har av kvinnorna på arbetsmarknaden deltidsarbete jämfört av männen. 15- och 30-årsreglerna gynnar personer med kort förvärvstid och ojämn inkomstnivå över tiden. Till den kategorin kan, förutom personer i yrken med lång studietid och ett markerat karriärinslag i löneutvecklingen samt andra som har sina bästa inkomstår sist under den yrkesaktiva delen av livet, höra kvinnor som avstår helt eller delvis från förvärvsarbete på grund av vård av barn och som därefter ökar sin arbetstid fram till pensioneringen. 30-årsregeln ger kvinnor och män möjlighet att stanna hemma under i stort sett en tredjedel av den förvärvsaktiva tiden för att ta hand om barn eller ägna sig åt hemarbete på heltid - eller syssla med annat som inte ger pensionsrätt - utan att ATP-pensionen reduceras på grund härav. kan dessutom föräldrar, som vårdat barn och därför inte intjänat någon pensionspoäng , få tillgodoräkna sig detta år som poängår. Denna möjlighet har utnyttjats i ringa omfattning, vilket kan tolkas som att de flesta kvinnor räknar med att ändå få minst 30 intjänade ATP-år. Statistiken över andelen kvinnor med pensionsgrundande inkomst visar också att förvärvsfrekvensen för yngre kvinnor är hög i alla åldrar. Det tyder på att kvinnor med små barn numera i de flesta fall inte lämnar arbetsmarknaden utan fortsätter att förvärvsarbeta, åtminstone på deltid. Syftet med 15-årsregeln var primärt att ge de försäkrade del av den standardhöjning som ägt rum han eller hon tjänat in sin pensionsrätt, dvs. närmast en ersättning för att pensionsrätten gjordes pris- och inte löneindexerad. Någon avsikt att med regeln ge ett särskilt skydd för personer som deltidsarbetar viss del av förvärvslivet och heltidsarbetar under andra perioder fanns inte vid tillkomsten av ATP-systemet. Emellertid är 15-årsregeln så konstruerad att den öppnar möjligheter för kvinnor - och män - att arbeta deltid en stor del av livet utan att det påverkar ATP-pensionens storlek. Det är främst en utökad arbetstid som innebär att pensionen till följd av 15-årsregeln kan öka i icke obetydlig mån. med heltidsinkomster tidigt i förvärvslivet och därefter deltidsarbete ger - till följd av den prisindexering som gäller för intjänad pen- sionsrätt i nuvarande regelsystem - inte alls samma utbyte. Enligt uppfattning tyder emellertid tillgänglig statistik över deltidsarbetande i olika åldersgrupper på att kvinnor som deltidsarbetar när de är unga och i yngre medelåldern inte i någon större utsträckning faktiskt utnyttjar sig av de möjligheter som ATP-systemet i sin nuvarande konstruktion medger att som förvärvsarbetande öka arbetstiden för att med tillämpning av 15-årsregeln tjäna in pensionsrätt på grundval av heltidsarbete. Det skulle således peka mot att ATP-systemets 15- och 30-årsregler inte skulle ha kommit att vara till särskild fördel för kvinnor som grupp, även om detta ibland är fallet för enskilda kvinnor, liksom för enskilda män. Samma slutsats, dvs. att inte främst gynnar kvinnorna som grupp, har kommit fram till i sin expertbilaga till Pensionsarbetsgruppens betänkande Kvinnors ATP och avtalspensioner (SOU 1994:22). har studerat pensionspoängutvecklingen för män och kvinnor i olika socioekonomiska grupper (indelning i tre grupper för tjänstemän och två grupper för arbetare) och har därvid inte funnit något stöd för uppfattningen att 15-årsregeln särskilt skulle gynna kvinnor. 15-årsregeln har betydelse för personer med en brant inkomstutveckling (som i sig kan bero på såväl karriär som övergång från deltids- till heltidsarbete) och till den kategorin hör en större andel av männen än av kvinnorna. Tjänstemän på mellannivå och högre tjänstemän, som inte har inkomster över ATP-taket, tillhör de grupper för vilka 15-årsregeln har störst betydelse. redovisar i sin rapport en beräkning av relationen mellan förväntade förmåner och avgiftsinbetalningar till pensionssystemet (förmåns/kostnadskvoten) för olika socioekonomiska grupper. I förmåns/kostnadskvoten sätts således individens livspension, dvs. summa pen- sionsutbetalningar under livet, i relation till summa avgiftsinbetalningar . Kvinnor lever emellertid längre som pensionärer än män. Inom det allmänna pensionssystemet är en man och en kvinna som gjort lika stora årliga avgiftsinbetalningar (dvs. med likadana livsin- komstprofiler) berättigade till lika stora årliga pensioner, men kvinnan får således (på grund av högre medellivslängd) högre livspension. Det innebär att förmåns/kostnadskvoten beräknas till ett högre värde för henne än för mannen, trots lika stora årsinkomster både som aktiva och som pensionärer. Om förmåns/kostnadskvoten i stället hade beräknats med antagande om att kvinnor lever som män hade således den beräknade kvoten för olika grupper av kvinnor varit lägre än vad tabellerna 3.1 och 3.2 utvisar. Kalkylerna avser personer födda åren 1944 - 1950. Individernas inkomster (med faktiska uppgifter) har antagits vara realt oförändrade. Karriäreffekter och eventuellt ändrat förvärvsmönster efter 40 - har alltså inte kunnat beaktas. I tabell 3.4 redovisas den av sålunda beräknade förmåns/kost- nadskvoten i ATP. Av tabellen framgår t.ex. att förmåns/kostnadskvoten för alla män är 0,83, vilket innebär att för varje inbetald avgiftskrona till ATP får män i genomsnitt i ATP-pension. En hög kvot betyder att varje inbetald av- giftskrona har gett mer i ATP-pension än vad fallet är för grupper med en låg förmåns/kostnadskvot, dvs. ju högre kvot, desto mer i utbyte. Enligt beräkningarna får män genomsnittligt sett ett något större utbyte av ATP än kvinnor. Störst utbyte får kvinnliga högre tjänstemän, som har en kvot på 1,06. Minst gynnade är kvinnor i gruppen okvalificerade arbetare. För varje krona de betalat i ATP får de igen bara . Tabell 3.4 Förmåns/kostnadskvoten i ATP för årsklasserna 1944 - 1950 Socioekonomisk grupp Förmåns/kostnadskvoten Högre tjänstemän 0,84 Tjänstemän på mellannivå 0,88 Lägre tjänstemän 0,84 Kvalificerade arbetare 0,82 Okvalificerade arbetare 0,77 Högre tjänstemän 1,06 Tjänstemän på mellannivå 0,88 Lägre tjänstemän 0,73 Kvalificerade arbetare 0,79 Okvalificerade arbetare 0,64 Källa: A-C . Resultatet blir annorlunda då hänsyn tas även till folkpensionen. Kalkylerna visar då att kvinnor får ut mer i pension i förhållande till inbetalda avgifter än män (se tabell 3.5). Det hänger samman med att folkpensionen utgår med samma belopp till alla oberoende av tidigare inkomster. Kvinnor, som i genomsnitt har lägre inkomster och kortare förvärvstid än män, har således betalat mindre avgifter än män för en lika stor förmån. De som enligt tabell 3.5 får minst utbyte av inbetalda avgifter är män i kategorin högre tjänstemän. Till den kategorin hör personer som under en förmodligen stor del av livet har haft inkomster över ATP-taket. En stor del av deras livsinkomst är således avgiftsgrundande men inte pensionsgrundande. En annan anledning till resultatet att kvinnor får ut mer i sammanlagd pension i förhållande till inbetalda avgifter är, som tidigare påpekats, mäns och kvinnors olika livslängd. Lika stor avgiftsinbetalning ger samma årliga pensionsrätt för män och kvinnor, trots att kvinnor lever och således uppbär pension under fler år. Tabell 3.5 Förmåns/kostnadskvoten i ATP och folkpension (inkl. pensionstillskott) för årsklasserna 1944 - 1950 Socioekonomisk grupp Förmåns/kostnadskvoten Högre tjänstemän 0,73 Tjänstemän på mellannivå 0,79 Lägre tjänstemän 0,78 Kvalificerade arbetare 0,79 Okvalificerade arbetare 0,82 Högre tjänstemän 1,06 Tjänstemän på mellannivå 1,03 Lägre tjänstemän 1,01 Kvalificerade arbetare 1,06 Okvalificerade arbetare 1,05 Källa: A-C . 3.6 Skattefinansiering och effekter på arbetsutbudet Det allmänna pensionssystemet utgör en betydande del av den offentliga sektorns åtagande. Utgifterna för pensioner (inkl. delpension och KBT), som beräknas ha uppgått till , svarar för drygt en femtedel av de totala offentliga utgifterna (exkl. räntebetalningar). Något mer än hälften av de offentliga transfereringarna till hushållen utgörs av ålders- eller förtidspensioner. Främst till följd av ATP-systemets mognad och ett snabbt växande antal förtidspensionerade har pensionsutgifterna under ökat snabbare än de offentliga utgifterna generellt. Mätt som andel av BNP har de offentliga utgifterna för pensionsändamål ökat och svarar därmed för nära en tredjedel av uppgången i den offentliga utgiftskvoten från till som ägt rum under . Den offentliga sektorns konsumtion och transfereringar innebär att resurser i ekonomin omfördelas mellan individer och mellan olika användningsområden. Denna omfördelning påverkar i sig den samhällsekonomiska utvecklingen och välfärden. Den offentliga sektorns verksamhet är, sett ur strikt samhällsekonomisk synvinkel, förenad med både kostnader och intäkter. Kostnaderna är främst knutna till skattefinansieringen. De offentliga utgifterna finansieras till med skatter eller sociala avgifter som i stor utsträckning har karaktären av skatt. Resterande del utgörs bl.a. av avkastningen på AP-fonden, som i sin tur i grunden är uppbyggd med skattemedel. är dock en stor del av de offentliga utgifterna lånefinansierade, vilket ger upphov till framtida räntebetalningar som måste finansieras med skatter. Skattefinansiering kan ofta vara förenad med en samhällsekonomisk kostnad till följd av att skatter "stör" den marknadsmässiga prisbildningen, vilket medför att resurserna i ekonomin används på ett mindre effektivt sätt än om de fördelats mellan olika ändamål direkt på marknaden. Skatter kan medföra att kostnaden för de nyttigheter som finansieras med skatt inte blir synliga för den enskilde och kan därför inte vägas mot att använda resurserna till andra ändamål. Skatter skapar en skillnad mellan å ena sidan det ekonomiska utfallet för den enskilde individen av ett ekonomiskt beslut och å andra sidan de samhällsekonomiska konsekvenserna av beslutet. Den s k skattekilen kan medföra att resurser inte kommer till användning eller att de används på ett ineffektivt sätt. Skatter i sig, dvs. bortsett från vad de finansierar, reducerar därmed den samlade inkomsten i ekonomin. som dras in i skatt har en kostnad för samhället vilket innebär att den verksamhet eller omfördelning som kronan finansierar måste värderas till mer än en krona. Hur skatterna påverkar ekonomiska beslut bestäms av den förändring i skatteuttag som blir följden av beslutet. Storleken på de indirekta samhällsekonomiska effekterna av skattesystemet är därför i första hand avhängiga marginaleffekterna i systemet snarare än det genomsnittliga skatteuttaget. Därför är den s k skattekilen ett bättre mått beskattningens samhällsekonomiska effekter. Skattekilen mäter den förändring i skattebelastning som en viss förändring av inkomsten ger upphov till. Storleken på skattekilen definierad som den samlade marginaleffekten av inkomstskatt, sociala avgifter, mervärdeskatt m.m. för arbetsinkomster sänktes genom skattereformen från till . Men även på utgiftssidan har den offentliga sektorn liknande indirekta ekonomiska kostnader. De olika transfereringssystemen, inkl. pensionssystemet, innehåller ofta marginaleffekter genom att arbetsinkomster minskar förmåner. Dessa har samma betydelse för vilka ekonomiska drivkrafter enskilda individer möter i olika situationer, och därmed deras beslutsfattande, som skattesystemets marginaleffekter. Den samhällsekonomiska kostnaden är beroende av den totala marginaleffekten av både skatter och bidrag. kan dock olika grupper i sitt ekonomiska beslutsfattande vara olika känsliga för marginaleffekter i skatte- respektive bidragssystemen varför de ekonomiska konsekvenserna kan skilja sig åt. Mot kostnaderna för finansieringen av den offentliga sektorns åtaganden skall vägas intäkter av dessa i form av positiva effekter på den samhällsekonomiska utvecklingen. Investeringar i infrastruktur, utbildning m.m. kan ge en samhällsekonomisk avkastning som överstiger vad den enskilde ser. Utan skattefinansierade subventioner av dessa investeringar skulle de få för liten omfattning. En offentligt finansierad vård och omsorg kan, förutom humanitära och fördelningspolitiska fördelar, bidra till ett högre arbetsutbud genom att underlätta deltagande i arbetslivet. Det innebär att en krona i offentliga utgifter genom sådana indirekta effekter mätt i samhällsekonomiska termer blir värd mer än en krona. Men en stor del av det offentliga åtagandet är inte motiverat av effektivi- tetsskäl, utan av fördelningspolitiska överväganden. Den offentliga sektorn åstadkommer en betydande omfördelning av resurser mellan olika grupper i samhället. Denna omfördelning skall i ett övergripande välfärdsperspektiv tillmätas ett värde som kan kompensera den effektivitetsförlust som finansieringen kan innebära. finansierades av utbetalda pensioner (exkl. KBT) med allmänna skattemedel över statsbudgeten. Intäkter från folkpensionsavgiften på , räknat som påläggsprocent på lönesumman exkl. sociala avgifter, svarade för . ATP-avgiften på av lönesumman finansierade av pensionerna. Resterande del - - finansierades med avkastningen på AP-fonden. Även om således fyra femtedelar av pensionsutgifterna finansierades med avgifter och fondavkastning som är knutna till pensionssystemet och därför i en bokförings- mässig mening inte kallas skatter, är det allmänna pensionssystemet sett ur ekonomisk synvinkel i huvudsak skattefinansierat. Allmänt sett kan en skatt definieras som en obligatorisk avgift eller inbetalning som inte är knuten till individuella förmåner som motsvarar avgiftens storlek. På kollektiv nivå finns det naturligtvis ett samband mellan t.ex. inkomstskatter och förmåner i form av försvar, utbildning, vård etc. Men det som gör den till en skatt är att det saknas en individuell koppling. Att en avgift formellt är kopplad till en förmån reducerar inte dess karaktär av skatt. De avgifter som finansierar de offentliga välfärdssystemen är till stor del knutna till de olika förmåner de finansierar. De som betalar pensionsavgift har i de flesta fall också rätt till pension. Men denna koppling gäller bara på kollektiv nivå, inte för den enskilde individen. Avgiften blir för individen en skatt. En obligatorisk och med skatteuppbörden samordnad avgift behöver inte å andra sidan inte utgöra en skatt. Om det finns en direkt individuell koppling, så att avgiften finansierar en förmån vars tilldelning är beroende av hur mycket som betalats in är den inte en skatt. Detta gäller i viss utsträckning för socialförsäkringen där transfereringar till stor del är inkomstrelaterade. Även om anslutningen till en försäkring är obligatorisk utgör avgiften en försäkringspremie och inte en skatt om förmånerna är beräknade på försäkringsmässiga grunder. Försäkringsmässigheten innebär bl.a. att värdet av den förväntade förmånen, t.ex. pensionen, då direkt motsvarar de avgifter som betalats in. Även om det finns ett direkt samband mellan avgift och förmån kan en obligato- risk avgift bli en skatt om förmånen ligger på en nivå som överstiger vad den enskilde själv skulle välja. Han eller hon kan föredra högre konsumtion av något annat än försäkringsskydd. Ett pensionssystem kan betraktas som en omfördelning av inkomster över livscykeln. Ett obligatoriskt system innebär att man tvingas omfördela inkomster i en viss omfattning och i en viss riktning. Om denna om- fördelning blir alltför omfattande blir avgiften/premien en skatt. Några kan ju då föredra att behålla en större del av inkomsten vid unga år därför att de värderar andra tjänster eller varor högre än det offentliga pensionsskyddet. Då skulle det finnas ett skatteelement även i ett renodlat försäkringssystem. Folkpensionen är med detta synsätt helt skattefinansierad. Det är uppenbart vad gäller den del som finansieras med budgetmedel och därmed med skatter som helt saknar samband med pensionssystemet. Men även folkpensionsavgiften är en skatt. Folkpension utgår till alla pensionärer oavsett hur mycket som arbetsgivaren eller de själva betalat in i folkpensionsavgift. Några kommer att få ut mer i folkpension än vad som motsvaras av deras inbetalningar av folkpensionavgifter, andra får ut mindre. Men det väsentliga i skattesammanhang är emellertid effekterna på marginalen. En inkomstökning, och därmed ökade folkpensionsavgifter, leder inte till högre folkpension. Tvärtom är folkpensionen genom det inkomstprövade pensionstillskottet negativt relaterad till tidigare förvärvsinkomster. Därför är hela folkpensionsavgiften att betrakta som en skatt. ATP-förmånerna är beroende av förvärvsinkomsten. Därmed finns en individuell koppling mellan hur mycket som betalats i ATP-avgift och storleken på ATP-pensionen. Problemet är att sambandet mellan avgift och förmån är svagt. Även ATP-avgiften måste därför till stor del betraktas som skatt. För det första tas ATP-avgift ut även på årliga inkomster som understiger ett basbelopp, trots att dessa inte ger några ATP-poäng. ATP-avgift på inkomster under ett basbelopp är således skatt. På marginalen är det dock i första hand de som har så låga årliga förvärvsinkomster som berörs. Det kan t.ex gälla ungdomar som feriearbetar och som arbetsgivaren utan ATP-avgift således (teoretiskt) hade kunnat betala mer. Vidare ger låga inkomster ingen reell ATP-pension, eftersom pensions- tillskottet avräknas fullt ut mot ATP-pensionen. För en ensamstående pensionär innebär det att tidigare förvärvsinkomster upp till 1,92 basbelopp (vilket motsvarar ) saknar betydelse för storleken på folkpension och ATP sammantaget.