prop · GH0353 · 1994-01-01 00:00:00 — IFPI samt Film- och föreslår att bestämmelser gentemot privat innehav och utnyttjande kan utformas liknande bestämmelserna i upphovsrättslagen om viss kopiering av datorprogram för enskilt bruk. Det ges där möjlighet till skadestånd samt förstörande eller andra åtgärder mot kopieringshjälpmedel, även om själva kopieringen inte är straffsanktionerad. IFPI har uppfattningen att införandet av en dylik bestämmelse skulle ha en mycket god allmänpreventiv effekt. Enligt Film- och samt bör skadestånd kunna utgå inte enbart för den ekonomiska förlust som kan fastställas utan därutöver också, i preventivt syfte, som ett allmänt skadestånd. Dessa instanser föreslår därför att en ny paragraf tillägges lagen av följande lydelse: Den som begår brott enligt 2 eller som utanför abonnentkretsen innehar dekoderutrustning i avsikt att bereda sig tillgång till kodad televisions- eller ljudradiosändning skall ersätta den skada som uppkommer genom hans förfarande. Vid bestämmande av skadestånd skall hänsyn tas till omständigheter av annat än rent ekonomisk betydelse. FilmNet finner det oacceptabelt att inte på något sätt sanktionera all distribution och användning av piratdekodrar, och ansluter sig sålunda till den av föreslagna skadeståndssanktionen. Med anledning av utredningens förslag att ingen sanktion skall gälla för användning av piratdekoderutrustning som sker i en helt sluten krets, framhåller också FilmNet att det är oklart vad en sluten krets egentligen är, när det är fråga om hushåll och inte personer. Hushåll kan enligt FilmNet knappast vara sluten krets i upphovsrättslagens mening enär dessa använder sina dekodrar oberoende av varandra och det bland tittarna kan ingå till dekoderinnehavaren helt obekanta personer. Regionåklagaren i stöder utredningens förslag om försök och förberedelse till brott mot lagen, men påpekar att en hänvisning bör göras i lagen till medverkansbestämmelser för att undvika oklarheter. Riksåklagaren avstyrker däremot utredningens förslag att även förberedelse till brott mot lagen skall kunna föranleda ansvar. Utredningen ger en rad exempel på när det i dess mening krävs möjligheter till ingripande redan innan brottet har fullbordats (s. 548). Enligt riksåklagaren torde inget av dessa exempel emellertid innefatta straffbar förberedelse enligt 23 kap. 2 . Juridiska fakultetsstyrelsen vid , som i övrigt med tillfredsställelse noterat viss återhållsamhet när det gäller utformningen av straffbestämmelserna, finner det vara uteslutet med en kriminalisering av såväl försök som förberedelse till brott enligt lagen. Utredningens motivering till de föreslagna sanktionsmöjligheterna gör gällande att det vore otillfredsställande om man inte kunde ingripa mot "betydande investeringar", uppbyggande av "en försäljningsorganisation", i förväg påbörjad "annonsering" m.m. Fakultetsstyrelsen påpekar dock att inget av detta är åtkomligt med en försöksbestämmelse eftersom det skulle krävas att någon påbörjat införsel, tillverkning, överlåtelse osv. Vidare skulle en förberedelsebestämmelse endast undantagsvis vara tillämplig i åsyftade situationer eftersom förberedelse innebär befattning med förlag eller vederlag för brott eller viss befattning med hjälpmedel, och att själva dekoderutrustningen inte kan vara hjälpmedel i lagens mening eftersom den är brottsobjekt. Fakultetsstyrelsen noterar också att rekommendation angående lagstadgat skydd för kodade televisionstjänster inte innehåller något krav på sanktioner mot gärningar på försöks- eller förberedelsestadiet. Istället för den av utredningen föreslagna bestämmelsen anser fakultetsstyrelsen att en bestämmelse om ansvar för medverkan bör införas i lagförslagets 4 . vid ifrågasätter också om straff bör ådömas för försök och förberedelse till brott mot den föreslagna lagen. Framför allt vill fakultetsnämnden framhålla att annonsering i förväg och liknande bör i enlighet med utredningens konstaterande kunna betraktas som otillåten marknadsföring enligt 2 marknadsföringslagen. Nämnden hänvisar också till att utredningen själv förespråkat försiktighet och måttfulla åtgärder från samhällets sida. anser att vissa delar av den föreslagna lagtexten är något svårläst, och föreslår att förslagets 4 skulle kunna ha följande lydelse: Den som gör sig skyldig till försök eller förberedelse till brott enligt denna lag skall dömas till ansvar enligt 23 kap. . Påföljden Enligt utredningsförslaget bör befattning med dekoder eller del därav i strid mot förbudet i 2 normalt leda till ett bötesstraff. Mer omfattande tillverkning eller t.ex. upprepade överlåtelser bör dock kunna medföra fängelse . Vad beträffar straff för olovlig införsel m.m. hänvisar utredningen till bestämmelserna i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling, där straffet för normalbrott är böter eller fängelse i högst . Regionåklagaren i anser att den straffnivå som föreslagits av utredningen står i överensstämmelse med det straffvärde som gärningarna kan tänkas ha. ser inget skäl för att import av dekoderutrustning skall ha högre straffvärde än de förfaranden som på annat sätt än genom införsel bryter mot 2 . Tingsrätten anser därför att normalpåföljden för brott mot den föreslagna lagen bör bli böter eller fängelse i högst . Genom denna straffsats uppnås också jämställdhet med situationen vad gäller brott mot upphovsrätten. delar utredningens uppfattning att påföljden normalt bör vara böter. För normalbrottet anser tingsrätten det även tillräckligt med ett straffmaximum - bl.a. med hänsyn till möjligheten att utfärda strafföreläggande. Emellertid bör det med hänsyn till att ifrågavarande brottslighet kan vara av allvarligt slag enligt tingsrätten införas ansvar för grovt brott med straffskalan fängelse högst . Även Juridiska fakultetsstyrelsens forskningsnämnd vid föreslår för övervägande om inte möjligheten av särskilt omfattande, affärsmässig verksamhet med piratdekodrar bör föranleda införandet av ett grovt brott enligt 2 med en straffskala upp till fängelse. anser att det med hänsyn till den ekonomiska skada piratdekodrar kan åstadkomma och med närheten till de immaterialrättsliga reglerna finns skäl att överväga ett mer enhetligt sanktionssystem, innebärande såväl skadeståndsmöjlighet som fängelse i högst vid grovt brott. Även anser att strafflatituden fängelse bör bli gällande i de fall då det är fråga om yrkesmässig hantering av stor omfattning. Härigenom nås dels en bättre överensstämmelse med normalfallet vid brott mot varusmugglingslagen, dels jämställdhet såväl i straffhänseende som när det gäller straffprocessuella tvångsmedel med situationen vad gäller brott mot upphovsrättslagen. Den sistnämnda omständigheten menar föreningen är viktigt med hänsyn till Europarådsrekommendationen. ståndpunkt delas också av IFPI, Film- och , KLYS samt Kabelvision. FilmNet föreslår att om en straffsats för grovt brott införes, borde det normala brottet även omfatta icke yrkesmässig spridning av piratdekoderutrustning. anser att det i det fortsatta lagstiftningsarbetet bör övervägas att också olovlig införsel bör kriminaliseras i den föreslagna lagen på motsvarande sätt som skett i upphovsrättslagen och andra immaterialrättsliga lagstiftningar. Detta mot bakgrund av att normalstraffet för olovlig införsel genom hänvisningen till varusmugglingslagens bestämmelser kommit att få ett straffmaximum fängelse - en konsekvens som utredningen enligt domareförbundet uppenbarligen förbisett. Vidare noterar domareförbundet att utredningen föreslagit att vid konkurrenssituationer mellan den föreslagna lagen och den immaterialrättsliga lagstiftningen ansvar bör ådömas enligt de immaterialrättsliga reglerna. påpekar emellertid att det vid konkurrenssituationer inom specialstraffrätten inte finns någon vedertagen rättsprincip som innebär att en viss specialstraffrättslig lagstiftning bör ta över en annan. Enligt i bör straffpåföljden vara böter eller fängelse . Skäl som talar för detta anser man dels vara häktningsreglerna och dels att detta bättre skulle överensstämma med straffpåföljderna i radiolagens 21 där påföljden är böter eller fängelse . Med denna straffpåföljd fordras enligt polismyndigheten inte någon straffsats för grovt brott. Juridiska fakultetsstyrelsen vid anser att ställning bör tas i frågan om hur själva brottsenheten bör bestämmas för det som i förslaget benämns mer omfattande tillverkning eller t.ex. upprepade överlåtelser. Yrkesmässig införsel, tillverkning, etc. gör det naturligt att se brottet närmast som en över utsträckt aktivitet. Men införsel, tillverkning, etc. i förvärvssyfte kan lika väl ske i fråga om enstaka föremål, och föga talar enligt fakultetsstyrelsen emot att se varje sådan hantering som ett brott för sig. Förverkande Enligt utredningsförslagets 5 föreskrivs förverkande av dekoderutrustning som har varit föremål för brott enligt den föreslagna lagen samt av sådant brott om det inte är uppenbart oskäligt. Vidare får egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt lagen eller egendomens värde förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att förebygga brott eller annars särskilda skäl föreligger. Enligt bör förverkandebestämmelsen utformas i enlighet med Statsrådsberedningens riktlinjer för författningsskrivning, vilka anges i den s.k. Gröna boken (s. 46). Detta innebär sakligt sett enligt hovrätten att en möjlighet till värdeförverkande införs i 5 första stycket, vilket kan vara en fördel ur processekonomisk synvinkel. Regionåklagaren i påpekar att möjligheterna till förverkande begränsas av straffbarheten vilket innebär att alla piratdekodrar inte kommer att kunna förverkas. Regionåklagaren anser emellertid att de överväganden som utredningen gjort i denna fråga är riktiga och har således inte något att erinra mot utredningsförslaget på denna punkt. anser det som något av det viktigaste med förslaget vara att piratdekoderutrustning som påträffats i förvärvssyfte kommer att kunna beslagtas och förverkas. Målsägandefrågor och förutsättningar för åtal Enligt utredningen leder olovlig tillverkning, import och spridning av dekoderutrustning i regel till omedelbar slutlig skada för det kodande programföretaget i fråga. Detta företag bör följaktligen regelmässigt behandlas som målsägande. Vidare föreslår utredningen med hänsyn bl.a. till att den i lagen skydddade verksamheten är rent kommersiell bör brott enligt lagen företrädesvis åtalas av allmän åklagare bara om brottet anges till åtal av målsägande. Åtal bör dock även kunna ske om det är särskilt påkallat från allmän synpunkt. anser att det i vissa fall kan tänkas uppstå svårigheter att fastslå vem som är målsägande, t.ex. då en dekoder kan ge tillgång till sändningar från vissa programföretag men inte från andra, eller då en dekoder blivit obrukbar p.g.a. att ett programföretag ändrat kodningen för sina sändningar. Problemet bör enligt hovrätten belysas i lagförarbetena, men frågan bör i övrigt kunna överlämnas till rättstillämpningen. påpekar att en tillämpning av 20 kap. 8 fjärde stycket inte alltid är oproblematisk i detta sammanhang. Tingsrätten anser bl.a. med hänsyn till detta att det redan i lagstiftningsärendet klart bör anges vem som skall ha ställning som målsägande. Annars delar tingsrätten utredningens uppfattning att, som regel, endast det kodande programföretaget skall behandlas som målsägande. IFPI, FilmNet, Film- och , , KLYS samt Kabelvision anser att även andra rättighetshavare än de kodande företagen bör ges möjlighet att tillvarata sin rätt, via process eller skadeståndssanktionsmöjlighet. IFPI, Film- och samt KLYS påpekar också att det är nödvändigt med en utvidgad målsägandekrets för de fall det inte inom riket finns en målsägande enligt utredningens förslag. IFPI och Film- och föreslår vidare att målsägandebegreppet i den föreslagna lagstiftningen bör vara detsamma som när det gäller upphovsrättsintrång. Enligt Riksåklagaren bör förutsättningarna för allmänt åtal begränsas ytterligare. För att understryka den återhållsamhet som skall gälla vid prövningen av åtalsfrågan bör allmänt åtal, oberoende av om angivelse finns eller inte, ske bara om detta av särskilda skäl är påkallat ur allmän synpunkt. Regionåklagaren i anser att en prövning om åtal är påkallat från allmän synpunkt bör göras i alla fall, även då målsäganden anger brottet till åtal. I andra fall bör brott endast åtalas av åklagare, när det av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Förslag till lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning Härigenom föreskrivs följande. 1 I denna lag förstås med kodad sändning som erbjuds mot betalning: en sändning av ljudradio- eller televisionsprogram som är riktad till allmänheten och där den programbärande signalen har ändrats av den som ansvarar för sändningen eller av någon annan för dennes räkning i avsikt att göra programmen tillgängliga endast för dem som betalar för programmen (abonnentkretsen), avkodningsutrustning: en anordning som helt eller delvis är konstruerad eller särskilt anpassad för att bereda någon tillgång till innehållet i en kodad sändning. 2 Avkodningsutrustning får inte yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte tillverkas, överlåtas, hyras ut, installeras eller underhållas i avsikt att bereda någon utanför abonnentkretsen tillgång till innehållet i en kodad sändning som erbjuds mot betalning. 3 Den som uppsåtligen bryter mot 2 skall dömas till böter eller fängelse . 4 Den som gör sig skyldig till försök till brott enligt denna lag skall dömas till ansvar enligt 23 kap. . 5 Egendom som varit föremål för brott enligt denna lag skall förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat. Även utbytet av ett sådant brott skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Ett föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag eller dess värde får förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att förebygga brott eller det finns andra särskilda skäl för det. 6 Åklagare får väcka åtal för brott enligt denna lag endast om åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Denna lag träder i kraft . Lagrådet Protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. regeringsrådet , justitierådet , regeringsrådet . Enligt protokoll vid regeringssammanträde , varvid statsrådet varit föredragande, har regeringen för lagrådets yttrande överlämnat förslag till lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning. Förslaget har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet: Lagförslaget innefattar huvudsakligen ett förbud mot yrkesmässig tillverkning och spridning av sådan avkodningsutrustning som gör det möjligt att utan betalning få tillgång till avgiftsbelagda radio- och televisionsprogram riktade till allmänheten. Förbudet avses gälla oberoende av innehållet i programmen och kan därför införas utan hinder av regeln i 1 kap. 3 tredje stycket yttrandefrihetsgrundlagen, något som också uttryckligen har förutsatts i motiven till den nämnda grundlagsbestämmelsen (prop. 1990/91:64 s. 109). Med hänsyn till att det här är fråga om program som får förutsättas vara tillgängliga för envar mot betalning framstår lagstiftningen ej som en begränsning av den informationsfrihet som skyddas av 2 kap. 1 regeringsformen. Inte heller de särskilda reglerna i 13 samma kapitel om för vilka ändamål informationsfriheten får begränsas är således tillämpliga. Med hänvisning till den anförda finner Lagrådet att det från de synpunkter Lagrådet har att beakta inte föreligger någon anledning till erinran mot att en lagstiftning i enlighet med förslaget kommer till stånd. Beträffande de särskilda bestämmelserna bör emellertid några påpekanden göras. 1 I definitionen av uttrycket "kodad sändning som erbjuds mot betalning" ingår bl.a. att den programbärande signalen skall ha ändrats av den som ansvarar för sändningen eller av någon annan för dennes räkning. Häremot kan invändas att ändringen av signalen även synes kunna göras för egen räkning av någon som härleder sin rätt från den som svarar för sändningen. Så kan t.ex. vara fallet om en sändning som inte är kodad av den som svarar för sändningen kodas av en kabeloperatör och tillhandahålls dennes abonnenter. Utan att någon saklig ändring i övrigt uppkommer skulle den angivna situationen täckas av definitionen om orden "av den som ansvarar för sändningen eller av någon annan för dennes räkning" utgår ur lagtexten. Den i remissen föreslagna definitionen av ordet "avkodningsutrustning" föranleder också följande anmärkning av Lagrådet. Enligt vad som uttalas i den allmänna motiveringen (avsnitt 6) och specialmotiveringen skall med avkodningsutrustning avses inte endast en komplett utrustning, som kan åstadkomma avkodning och som inte har någon annan funktion, utan också vissa andra anordningar. Sålunda anges att till avkodningsutrustning skall räknas även delar till sådan utrustning. Vidare uttalas att utrustningen kan utgöras av en byggsats eller en del av en sådan. Det framgår vidare av specialmotiveringen att en avkodningsutrustning kan ingå som en del i en anordning med även andra funktioner. Enligt Lagrådets mening korresponderar dessa uttalanden inte helt med den föreslagna definitionen. För att en del till en avkodningsutrustning eller till en byggsats till en avkodningsutrustning i sig själv skall kunna betraktas som en avkodningsutrustning torde få krävas inte endast att delen är nödvändig för avkodningsfunktionen utan också att den inte kan ha någon annan funktion. Till denna kategori hör t.ex. avkodare och datakort som är konstruerade eller särskilt anpassade för avkodning och som måste användas tillsammans för att avkodning skall åstadkommas. Andra beståndsdelar i en avkodningsutrustning, vilka kan användas på annat sätt än i en sådan utrustning och som tillverkas, överlåts m.m. även för andra ändamål, kan däremot inte anses i sig själva utgöra avkodningsutrustning och omfattas därför inte av förbudet enligt den föreslagna lagen. Av både principiella och praktiska skäl bör så också vara fallet. Lagtexten bör därför inte anpassas till motiveringen på denna punkt. Däremot skulle enligt Lagrådets uppfattning definitionen av avkodningsutrustning, utan någon ändring av den sakliga innebörd den har enligt vad som sagts, vinna i klarhet om den formulerades på följande sätt: avkodningsutrustning: en anordning, som är konstruerad för att ensam eller tillsammans med annan anordning kunna bereda någon tillgång till innehållet i en kodad sändning eller är särskilt anpassad för detta ändamål. 2 Som paragrafen är formulerad träffar förbudet även fall då någon av de beskrivna åtgärderna företas efter tillstånd av programföretaget eller annan behörig rättighetshavare. Detta är uppenbarligen ej avsikten. Paragrafen bör avfattas så att förbudet blir tillämpligt endast när en åtgärd av avsett slag företas olovligen. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , , , , , , , , P. , Regeringen beslutar proposition 1993/94:53 Förbud beträffande viss avkodningsutrustning.