prop · GH0398 · 1994-01-01 00:00:00 — En annan relativt vanligt förekommande typ av av förtäckt reklam är att ett varumärke som är inarbetat för t.ex. en tobaksprodukt används för varor utanför tobaksområdet, för tjänster eller för annat (brand stretching). En produkt kan vidare användas som rekvisita i filmer och dylikt - varuplacering - eller omnämnas i en tidningsartikel på ett sådant sätt att det är ägnat att främja avsättningen av varan. Även detta kan utgöra förtäckt reklam. I tobakslagen övertogs som tidigare nämnts de bestämmelser beträffande marknadsföring av tobaksvaror som fanns i tobaksreklamlagen. Enligt dessa gäller att näringsidkare som marknadsför tobaksvara till konsumenter skall iaktta särskild måttfullhet. Marknadsföring som är påträngande, uppsökande eller som uppmanar till bruk av tobak får inte förekomma. Förarbetena till tobaksreklamlagen behandlar vad kravet på måttfullhet skall avse (se prop. 1977/78:178). Regleringen borde enligt utredningen utgå från två principer. Den ena är att de stora grupper av befolkningen som använder alkohol och tobak måste i ändamålsenliga former få tillgång till relevant produktinformation. Den andra är att man av näringsidkarna bör kräva stark begränsning och stark återhållsamhet såväl när det gäller reklamens spridningsvägar och innehåll m.m. som när det gäller andra marknadsföringsmetoder. Förbud borde vara möjligt både mot spridningsvägar som inte kan godtas och mot olämpligt innehåll i budskap som förs fram på tillåtna vägar. Förbud borde även vara möjligt mot vissa andra marknadsföringsmetoder som framstår som olämpliga mot bakgrund av regleringens syfte. I motsats till vad som ansågs särskilt måttfullt ställdes säljaktiviter som gentemot konsumenterna bedrivs på ett påträngande, uppsökande, övertalande eller i annat hänseende mer aktivt sätt. Beträffande reklamens spridningsvägar uttalades att reklam inte borde få förekomma i medier med stor genomslagskraft som TV, radio, film och ungdomstidningar. Utomhusreklam och direktreklam, dvs. meddelanden som skickas direkt till konsumenten, ansågs påträngande och borde inte tillåtas. Beträffande innehållet anfördes att budskapen bör begränsas till klara fakta och vara sakliga. Värdeomdömen får inte färga framställningen. Säljfrämmande åtgärder som pristävlingar, varuprov och presenter, allt riktat till allmänheten, ansågs i princip oförenliga med kravet på särskild måttfullhet. Också vid den del av marknadsföringen som utgörs av själva saluhållandet borde iakttas en högre grad av återhållsamhet. Föredragande statsrådet uttalade som exempel på sådana reklamformer som skulle komma att träffas av förbudet mot de ovan nämnda marknadsföringsåtgärderna reklam på allmänna platser, på sjukhus, i lokaler för ungdom och vid idrottstävlingar, reklam som sänds eller delas ut direkt till konsumenterna samt reklam i radio, television och på film. Vissa riktlinjer för tillämpningen av lag har utfärdats av efter samråd med . Enligt riktlinjerna får vissa former av marknadsföring av tobaksvaror inte alls förekomma. Hit hör direktreklam och andra åtgärder som innebär en direkt hänvändelse till konsumenter, reklam på biografer eller teatrar, reklam via etermedier, utomhusreklam (med undantag för skyltning vid säljställen), reklam inom idrottsanläggningar, sjukhus eller ungdomslokaler, pristävlingar och rabattmärkeserbjudanden m.m. Annonser för tobaksvaror får inte heller, enligt riktlinjerna finnas i sporttidningar eller på dagspressens sportsidor, på omslaget till populärpress samt i tidningar vars läsekrets till stor del utgöres av ungdomar (KOVFS 1986:2). Genom ändring intogs i tobaksreklamlagen en bestämmelse om förbud mot kommersiell annons i ljudradio- eller televisionsprogram. Förbudet vidgades genom en bestämmelse som ännu ej trätt i kraft till att gälla vissa satellitsända TV-program. Av den nu lämnade redogörelsen framgår att den nuvarande regleringen av marknadsföringen av tobaksvaror på ett väsentligt sätt inskränker de flesta av de ovan beskrivna formerna av reklam eller andra marknadsföringsåtgärder avseende tobaksvaror. I tobaksutredningens förslag anfördes att tobaksreklamlagen och de övriga vidtagna åtgärderna (riklinjer och olika egenåtgärder) haft positiva effekter när det gäller att motverka alltför påträngande tobaksreklam men att det alltjämt förekommer en omfattande tobaksreklam framförallt i form av annonser. Enligt tillkännagivande bör ett förslag om förbud mot tobaksreklam ges en liknande utformning som det som gäller för alkoholdrycker. Marknadsföring av alkoholdrycker regleras som tidigare nämnts i alkoholreklamlagen. Denna lag har samma principiella uppbyggnad som den tidigare gällande tobaksreklamlagen vars regler överförts till tobakslagen. Lagen avser näringsidkares marknadsföring av alkoholdrycker till konsumenter. Således omfattas inte reklam i tidigare säljled. I lagen föreskrivs - i likhet med vad som på motsvarande sätt gäller tobaksvaror enligt 12 § första stycket tobakslagen - att närings- idkare som marknadsför alkoholdryck till konsumenter skall iaktta särskild måttfullhet. Reklam eller annan marknadsföring som är påträngande, uppsökande eller uppmanar till bruk av alkohol får inte förekomma. I lagen finns vidare förbud mot att vid marknadsföring av alkoholdryck använda kommersiell annons i ljudradio- eller televisionsprogram. I 12 § andra stycket tobakslagen finns ett motsvarande förbud vid marknadsföring av tobaksvaror. Reglerna om marknadsföring i ljudradio- eller televisionsprogram fanns som tidigare nämnts inte med i den ursprungliga lydelsen av alkoholreklamlagen. I alkoholreklamlagen finns vidare ett förbud mot att vid marknadsföring av spritdryck, vin eller starköl använda kommersiell annons i periodisk skrift eller annan därmed jämförbar skrift på vilken tryckfrihetsförordningen är tillämplig. Detta gäller dock ej i fråga om skrift som tillhandahålls endast på försäljningsställe för sådan dryck. Förbudet fanns med redan vid lagens införande. Som redogjorts för togs av hänsyn till den svenska tobaksindustrin inte något motsvarande förbud in i tobaksreklamlagen. Regeringen tolkar uttalande som att velat ha en motsvarande reglering för tobakens del. beslut skulle alltså avse ett förslag till förbud mot annonsering av tobaksvaror. I tobakslagspropositionen anförde föredragande statsrådet som ovan nämnts att EG:s ställningstagande beträffande tobaksreklam borde avvaktas. Han erinrade härvid om att socialutskottet i betänkande 1990/91:SoU23 rörande den s.k. folkhälsopropositionen (prop. 1990/91:175) anfört att förbud mot tobaksreklam inte bör införas innan man inom EG nått enighet om ett motsvarande förbud och att gett regeringen tillkänna vad utskottet anfört. har förelagt Rådet ett förslag till EG-direktiv om förbud mot tobaksreklam (COM(92) 196 final-SYN 194). Fem medlemsstater , , , och har dock motsatt sig förslaget. De anser att ett annonsförbud inte minskar tobaksanvändningen. Det är ovisst om EG inom överskådlig tid kommer att fatta något beslut i frågan. Regeringen föreslår emellertid mot bakgrund av senaste uttalande att en bestämmelse om förbud mot annonsering i periodiska skrifter tas in i tobakslagen. Bestämmelsen bör utformas som ett förbud mot kommersiell annonsering för tobaksvaror. En närmare redogörelse för vad som omfattas av förbudet liksom vad som avses med begreppet kommersiell annons lämnas i specialmotiveringen. Det bör dock redan här framhållas att under begreppet inte faller s.k. åsiktsannonsering om tobaksvaror. Det föreslagna förbudet begränsas till att avse annonsering i tidningar, tidskrifter och därmed jämförliga tryckalster. I alkoholreklamlagen föreskrivs undantag från annonsförbudet för sådan skrift som tillhandahålls endast på försäljningsställe för den dryck som marknadsföringen avser. Med försäljningsställe avses här exempelvis restauranger och Systembolagets butiker. Som motiv för bestämmelsen anfördes det väsentliga i att information kan lämnas på försäljningsställe för varan (prop. Det underströks dock att även den annonsering som kan förekomma i sådan form skall präglas av särskild måttfullhet. Enligt vår mening är dock förhållandena annorlunda när det gäller försäljning av tobaksvaror. Sådana varor säljs i stort sett överallt såsom t.ex. i livsmedelsaffärer, kiosker, bensinstationer, gatukök m.fl. försäljningsställen. Ett undantag från annonsförbudet på försäljnings- ställen skulle därför enligt vår mening föra för långt. Vi föreslår därför inte något sådant undantag. Med den föreslagna utformningen av annonsförbudet för tobaksvaror försvinner behovet av bestämmelsen i 13 § tobakslagen att en annons vid marknadsföring av tobaksvara i periodisk skrift skall återge varningstext och innehållsdeklaration. Bestämmelsen bör därför utgå. Frågan om eventuell reglering av förtäckt reklam för tobaksvaror är av komplicerad natur och kräver ytterligare överväganden. Den behandlas därför inte i denna proposition. Regeringens förslag: Möjligheten att meddela föreskrifter om att tillverkare och importörer av tobaksvaror skall utreda om de kemiska och toxikologiska egenskaperna hos tobaksvaror har hälsovådliga effekter tas bort. skall inom ramen för sitt tillsynsansvar i före- kommande fall utreda hälsovådligheten hos tobaksvaror. En bestämmelse införs enligt vilken tillverkare och importörer av tobaksvaror skall, i den utsträckning som föreskrivs av regeringen, till lämna de uppgifter om tobaksvaror som behövs för att varornas hälsorisker skall kunna Enligt lagen (1975:1154) om varningstext och innehållsdeklaration på tobaksvaror fanns det möjlighet att föreskriva att förpackningar till tobaksvaror skulle ha text som lämnar upplysning om hälsorisker förbundna med bruk av tobak (varningstext) och en deklaration som lämnar uppgift om skadliga ämnen som varan innehåller eller ger upphov till (innehållsdeklaration). Ansvaret för att varningstext och innehållsdeklaration var riktig åvilade tillverkaren, eller i fråga om importvaror, importören. hade också, såsom tillsynsmyndighet enligt nämnda lag, rätt att på anfordran få de upplysningar och handlingar som behövdes för att kunna besluta vad en varningstext eller innehållsdeklaration skulle innehålla. Bestämmelsen gav också rätt att, för att möjliggöra en kontroll av att de uppgifter som lämnats i innehållsdeklarationen var riktiga, få del av de analyser av tobaksvarans innehåll som måste ha tagits fram som grund för uppgifterna i deklarationen. Någon skyldighet för tillverkaren eller importören att själv utreda de kemiska och toxikologiska egenskaperna fanns däremot inte. Lagen (1985:426) om kemiska produkter enligt vilken den som tillverkar eller importerar en kemisk produkt, genom egna undersökningar eller på annat sätt, skall se till att det finns tillfredställande utredning för bedömning av vilka hälsoskador produkten kan orsaka är enligt förordningen (1985:835) om kemiska produkter inte tillämplig på tobaksvaror. I tobakslagspropositionen föreslogs i enlighet med förslag att i 15 § tobakslagen skulle införas en bestämmelse enligt vilken tillverkare eller importör av tobaksvara skall, i den utsträckning som föreskrivs av regeringen, genom egna undersökningar eller på annat sätt utreda om de kemiska och toxikologiska egenskaperna hos varan har hälsovådliga effekter. Enligt den föreslagna bestämmelsen skall tillverkaren eller importören också redovisa undersökningsresultat och andra uppgifter som kan behövas för att bedöma varornas hälsorisker. Vid riksdagsbehandlingen yrkade () i en motion att skulle besluta ändra lydelsen i den föreslagna bestämmelsen. Han anförde bl.a. följande. Det är rätt att avkräva tillverkare och importörer uppgifter om innehållet i produkterna. Att däremot begära av tobaksindustrin att den skall utreda toxikologiska egenskaper och hälsovådligheten kan inte leda annat än fel. Resultatet kan bara bli att bolagen beställer tillrättalagda konsultrapporter, eller möjligen kräver egna rapporter utan egentligt värde. Den enda rimliga vägen är att avkräva bolagen ett underlag som sedan får värderas från hälsosynpunkt av opartisk myndighet. I socialutskottets betänkande, där utskottet tillstyrkte lagförslaget, anfördes bl.a. att utskottet delade de synpunkter som framfördes i motionen. Det borde enligt utskottets mening inte ankomma på tobaksindustrin att själv utreda om de kemiska och toxikologiska egenskaperna hos tobaksvaror har hälsovådliga effekter utan detta borde åligga en opartisk myndighet. Utskottet uttalade vidare att möjligheten att utfärda föreskrifter om undersökningar med stöd av 15 § inte får användas på ett sätt som skapar konflikter med handelsåtaganden enligt internationella överenskommelser. Det var enligt utskottets mening därför av vikt att såväl på detta område som internationella handelsöverenskommelser av andra slag beaktas innan sådana föreskrifter meddelas. , som antog propositionsförslaget, beslöt att som sin mening ge regeringen till känna vad utskottet hade anfört. Skäl för regeringens förslag: har uttalat att det inte bör ankomma på tobaksindustrin att själv utreda om de kemiska och toxikologiska egenskaperna har hälsovådliga effekter. Detta bör i stället åligga en opartisk myndighet. Utskottet har önskat en lagreglering i enlighet härmed. Regeringen anser i enlighet med önskemål att skyldigheten för tillverkare och importörer att utreda om de kemiska och toxikologiska egenskaperna hos tobaksvaror har hälsovådliga effekter bör upphöra. Ett syfte med regleringen i 15 § har varit att de undersökningsresultat som redovisas skall kunna läggas till grund för innehållsdeklarationer. Enligt vad som gällde enligt lagen (1975:1154) om varningstext och innehållsdeklaration för tobaksvaror hade tillsynsmyndigheten, , rätt att från tillverkaren eller importören på anfordran få de upplysningar och handlingar som behövdes för tillsyn enligt lagen. Således hade myndigheten rätt att få de upplysningar som behövdes för att kunna besluta vad en innehållsförteckning skulle innehålla. Regleringen gav också tillsynsmyndigheten rätt att i syfte att kontrollera att de uppgifter som lämnas i innehållsdeklarationen var riktiga få del av de analyser av tobaksvarans innehåll som måste ha tagits fram som grund för uppgifterna i deklarationen. Den beskrivna regleringen om tillsyn enligt lagen om varningstext och innehållsdeklaration för tobaksvaror har i stort sett oförändrad överförts till tobakslagen. har i lagtexten angetts som tillsynsmyndighet för varningstexter m.m. (18 §). är enligt tobakslagen även tillsynsmyndighet när det gäller reglerna om produktkontroll i 16 och 17 §§. Inom ramen för dessa tillsynsuppgifter har möjlighet att meddela förelägganden och förbud (19 §) och har rätt att på begäran få de upplysningar som behövs för tillsynen (21 §). Även om ansvaret för att en innehållsdeklaration är riktig primärt åvilar tillverkaren eller importören har genom sitt tillsynsansvar det yttersta ansvaret för att reglerna om innehållsdeklaration tillämpas på ett riktigt sätt. På motsvarande sätt skall på grund av sitt tillsynsansvar enligt 16 § tillhandagå regeringen när så behövs för att få fram utredningar och undersökningsresultat. Det är mot denna bakgrund naturligt att uppgiften att - i enlighet med önskemål - som opartisk myndighet i förekommande fall utreda tobaksvarors hälsovådlighet läggs på . Myndigheten torde i huvudsak redan nu ha den kompetens som erfordras för uppgiften. I vissa fall kan det dock bli aktuellt att anlita experthjälp. Den nu beskrivna utredningsuppgiften får anses ligga inom ramen för det tillsynsansvar har enligt tobakslagen. Någon särskild bestämmelse behövs därför inte. För att betona vikten av att tillverkare eller importör av tobaksvara skall lämna underlag för bedömningar av hälsovådligheten av tobaksvaror bör detta särskilt föreskrivas. Det bör ankomma på regeringen att lämna närmare föreskrifter beträffande uppgiftsskyldigheten. 10 Kostnader och ikraftträdande Regeln om förbud mot rökning i lokaler där offentliga tillställningar och allmänna sammankomster anordnas kan leda till vissa kostnader för de lokalansvariga, framför allt i de fall då särskilda rökutrymmen inrättas. Många av de byggnader som omfattas av de nya reglerna torde dock vara försedda med rökrum. Vad som kan behöva göras är att i en del fall förbättra ventilationsförhållandena. Det bör dock noteras att lagen inte uppställer krav på inrättande av rökrum. Även om inrättande av rökrum kan medföra vissa omedelbara kostnader leder rökförbud generellt sett till minskade utgifter för ventilation, städning m.m. Vad nu sagts kan i viss utsträckning också gälla för arbetsgivare. mer uttalade roll för att bevaka tobaksvarors hälsovådlighet kan inte antas medföra någon kostnadsökning av betydelse. Den utökade tillsynsverksamhet som föranleds av lagändringarna torde komma att orsaka vissa merkostnader. Det gäller särskilt i fråga om övervakning av arbetsmiljöer. Några säkra uppskattningar av dessa kostnader torde inte kunna göras. Som redan anförts i tobakslagspropositionen har emellertid tillsynsmyndigheterna näraliggande uppgifter. Det får därför antas att de extra kostnaderna kan begränsas. Lagändringarna bör träda i kraft . 1 § Ändringarna motiveras av införandet av rökförbud på skolgårdar och områden utomhus som ansluter till förskolor eller fritidshem samt av att arbetsplatsregleringen skärpts i syfte att garantera den enskilde arbetstagaren en rätt till en rökfri arbetsmiljö. 2 § första stycket 1 Ändringen innebär att denna punkt tillförs en bestämmelse om förbud mot rökning på skolgårdar och motsvarande områden utomhus vid förskolor och fritidshem. Som tidigare framhållits är dessa platser de enda utomhusmiljöer som regleras i lagen. Bestämmelsen innebär bl.a. att s.k. rökrutor inte får förekomma. Med skolgårdar avses här gårdar i anslutning till grund- eller gymnasieskolor. Med områden utomhus vid förskolor och fritidshem avses motsvarande områden vid daghem, fritidshem och liknande inrättning för barnomsorg. Det krävs alltså att ett område - till följd av inhägnad eller liknande - klart uppfattas som hörande till en skola eller till en inrättning för barnomsorg. Endast förskolor och fritidshem bör omfattas i detta sammanhang. Det skulle föra för långt att reglera förhållandena t.ex. vad gäller uteplatser i anslutning till familje- daghem. Frågan har diskuterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5). Av 6 § andra stycket framgår att det finns vissa möjligheter att avvika från rökförbudet på dessa utomhusområden. 2 § första stycket 5-6 och andra stycket Punkterna liksom andra stycket är nya. Bestämmelserna har avfattats i enlighet med Lagrådets önskemål. Punkterna 5 och 6 ersätter de nuvarande bestämmelserna i 3 § första och andra styckena enligt vilka det i lokaler där en offentlig tillställning eller en allmän sammankomst anordnas och i andra lokaler dit allmänheten har tillträde skall, om miljön inte är rökfri, finnas områden där rökning är förbjuden. De nya bestämmelserna innebär den förändringen att det skall vara förbjudet att röka i sådana lokaler. Hänvisningen i nuvarande 3 § till allmänna ordningsstadgan (1956:617) och lagen om allmänna sammankomster (1956:618) för innebörden av begreppen offentlig tillställning respektive allmän sammankomst har i 2 § 5 ersatts av hänvisningar till 2 kap. 1-3 §§ ordningslagen (1993:000). Detta medför inte någon ändring i sak beträffande tillämpningsområdet. Bestämmelsen omfattar alltså samma tillställningar och sammankomster som omfattas av 3 §. Tillämpligheten av bestämmelserna i respektive punkt har avgränsats i enlighet med vad som motsvarar 3 § tredje stycket i lagens nuvarande lydelse. För tillställningar som äger rum i utrymmen som omfattas av 2 § 1-4 gäller i stället de bestämmelserna. Det innebär att sådana lokaler omfattas av rökförbud även under tid då t.ex en offentlig tillställning inte pågår. Bestämmelserna i punkterna 5 och 6 gäller enligt andra stycket inte serveringslokaler i re- stauranger och andra serveringsställen. Dessa lokaler omfattas - med undantag för fall som avses i 2 § 1-4 - enbart av regleringen i 4 §. För offentliga tillställningar eller allmänna sammankomster som anordnas på restaurang gäller därför liksom tidigare, den särskilda bestämmelsen i 4 § andra stycket. Serveringslokaler i restauranger och andra serveringsställen som inte har mer än femtio sittplatser omfattas inte av någon regel om begränsning av rökning. Av 6 § framgår att det finns möjlighet att inrätta rökrum och i övrigt avvika från bestämmelserna i punkt 5 och 6. 4 § Ändringen i paragrafen är av redaktionell karaktär. I andra stycket regleras, i andra fall än som avses i 2 § 1-4, exklusivt den begränsning som gäller för rökning i serveringslokaler på restauranger och andra serveringsställen. Begränsningen gäller enbart om det finns mer än 50 sittplatser. 5 § Ändringen i paragrafen är av redaktionell karaktär. 6 § I första stycket görs en konsekvensändring som ger en möjlighet att göra undantag även från de i 2 § 5-6 upptagna förbuden mot rökning. Ändringen i första meningen av andra stycket är av redaktionell karaktär. För de i 2 § 5-6 upptagna miljöerna gäller alltjämt möjligheten att under de i detta stycke angivna förutsättningarna avvika från de bestämmelser som reglerar rökningen där. I andra meningen av andra stycket ges möjlighet att om det finns särskilda skäl avvika från det i 2 § 1 angivna förbudet mot rökning på skolgårdar och på motsvarande områden utomhus vid förskolor och fritidshem. Det innebär närmast att det kanske inte finns anledning att upprätthålla förbudet t.ex. under sommarsemestrar eller längre . 7 § Ändringen i paragrafen är av redaktionell karaktär. 8 § Ändringen i paragrafen innebär att skyldigheten för arbetsgivare och arbetstagare att samverka för att få till stånd en rökfri arbetsmiljö ersätts av en skyldighet för arbetsgivaren att svara för att en arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller liknande utrymme där arbetstagaren är verksam. Begreppen arbetstagare och arbetslokal eller annat utrymme har samma innebörd som i paragrafens nuvarande lydelse. Bestämmelsen är inte tillämplig på sådana lokaler och andra utrymmen som omfattas av 2 och 4 §§. Således gäller bestämmelsen exempelvis inte för skollokaler, lokaler avsedda för sjukvård eller sådana butikslokaler dit allmänheten har tillträde. Däremot kommer den att omfatta bl. a. kontor och personalutrymmen i anslutning till butiker och postkontor m.m. Inte heller för serveringslokaler på restaurang eller andra serveringsställen gäller denna bestämmelse. De begränsningar som gäller för rökning i denna typ av lokaler regleras - med undantag för fall som avses i 2 § 1-4 - uteslutande i 4 § andra stycket. Däremot torde bestämmelsen bli tillämplig på kök och personal- och förrådsutrymmen på restauranger. Motsvarande gäller för liknande utrymmen på hotell. Med att en arbetstagare är verksam i en arbetslokal etc. avses att han mer regelmässigt arbetar där eller att han i vart fall arbetar där , t.ex. i en sammanträdeslokal. Bestämmelsen är inte tillämplig om han tillfälligt passerar eller uppehåller sig i en sådan lokal även om det sker som ett led i arbetet. I paragrafen läggs en skyldighet på arbetsgivaren att svara för att en arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller det liknande utrymme där han är verksam. Syftet med bestämmelsen är att skydda den som inte röker mot det obehag och de vådor den passiva rökningen kan medföra. Vill någon arbeta i en rökfri arbetsmiljö ankommer det på arbetsgivaren att sörja för att detta kan förverkligas. Vanligen torde det i en sådan situation finnas möjlighet att hänvisa rökare till rökrum eller något annat lämpligt utrymme. Lagen uppställer dock inte något generellt förbud mot rökning på en arbetsplats. Är de som är verksamma i en arbetslokal eniga om att rökning bör få ske föreligger inget hinder häremot.