prop · GH0357 · 1994-01-01 00:00:00 — I rapporten föreslås också andra åtgärder i syfte att förbättra föräldrarnas möjligheter att ta ansvar för sina barn, såsom en systematisk genomgång av lagstiftningen och information om reglernas innehåll i en lättillgänglig publikation, en utvidgning av föräldrarnas möjlighet att vara lediga från arbetet för att delta i skolans aktiviteter och lokala insatser för att ge föräldrarnas engagemang en framskjuten plats. Enligt mitt synsätt är föräldrarna centrala i barns och ungdomars liv och betydelsefulla för deras utveckling. Inte minst har de en avgörande betydelse när det gäller att förmedla de normer som samhället vilar på. Jag är övertygad om att de flesta föräldrar är engagerade i sina barn och vill deras bästa och att de ser till att barnet får den tillsyn som krävs enligt 6 kap. 2 § . Som beskriver är det ändå inte ovanligt att barn orsakar skador. Det sker i olika sammanhang, t.ex. under lek och i trafiken, och i ett inte obetydligt antal fall i samband med brott. Det finns ingen statistik över hur många skador barn orsakar som föranleder skadeståndsansvar för barnet eller vårdnadshavaren. När det gäller skador som orsakas av ungdomar har åtminstone en del av skadorna samband med att skadevållaren begår ett brott. För ungdomar kan därför brottsstatistiken ge ett visst mått på antalet skador. I promemorian (s. 18) lämnas några statistiska uppgifter. Det finns dock inga säkra uppgifter om i hur många fall skador har orsakats. Ofta är det dessutom så att skador uppkommer i samband med brott där det inte kan fastställas vem som har begått brottet. Även om det inte finns några helt säkra uppgifter om antalet skador i samband med brott, visar likväl statistiken att antalet är så stort att det måste betraktas som ett samhällsproblem. I många fall har skada orsakats uppsåtligen av ett barn , vilket betyder att ansvarsförsäkringen inte ersätter skadorna. Detta leder till att både enskilda personer och det allmänna orsakas ekonomiska förluster. Även när barn orsakar skador utan samband med brott medför det naturligtvis problem för de skadelidande. Som jag har anfört (se avsnitt 1) har framhållit vikten av olika åtgärder som är ägnade att hos vårdnadshavare inskärpa det ansvar de har för sina barns handlande (se bet. 1991/92:LU8 s. 5). Enligt min åsikt är det vårdnadshavaren som bör ha det största ansvaret när det gäller att förebygga och förhindra skade- görande handlingar av barnet. Om vårdnadshavaren ges ett utvidgat skade- ståndsansvar för barnets handlingar, kan det också tjäna som ett stöd för vårdnadshavaren när denne skall uppfostra barnet till en ansvarskännande person. Ett utvidgat ersättningsansvar för föräldrar torde också ha ett gott stöd i den allmänna opinionen. Enligt en attitydundersökning som har redovisats i ansåg en klar majoritet av de tillfrågade att föräldrar och barn gemensamt bör ansvara för barnens skadegörelse (78,). Även i andra sammanhang har liknande synpunkter framförts. Många föräldrar betalar frivilligt ersättning för skador som deras barn orsakar. Även en majoritet av remissinstanserna har ställt sig bakom ett utvidgat ersättningsansvar. Min slutsats blir därför att vårdnadshavares skadeståndsansvar för skador som har orsakats av deras barn bör utvidgas. Några remissinstanser framför att ett utvidgat skadeståndsansvar för vårdnadshavare inte ensamt kommer att få den skadeförebyggande effekt som eftersträvas. De efterlyser ytterligare insatser och hänvisar till de förslag till andra åtgärder som läggs fram i . Jag är medveten om att ett utökat skadeståndsansvar för vårdnads- havare endast är ett av flera medel som kan användas för att förebygga och förhindra att barn åstadkommer skador för andra. De förslag till andra åtgärder som framförs i har emellertid inte utvecklats närmare utan har karaktär av uppslag för vidare bearbetning. De rör både frågor som kräver lagstiftning och frågor som kräver andra åtgärder. Enligt min mening vore det inte ändamålsenligt att behandla frågorna i detta lagstiftningsärende. De får tas upp på nytt i andra sammanhang. 2.2.2 Skall det utvidgade skadeståndsansvaret utformas som ett objektivt ansvar? Promemorians bedömning: Överensstämmer med min (se promemorian s. 20). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna instämmer i promemorians bedömning. Några remissinstanser anser att vårdnadshavare bör ha ett till beloppet begränsat objektivt ansvar för skador som vållas av deras barn. Skälen för min bedömning: Mitt syfte med att föreslå ett utvidgat skadestånds- ansvar för vårdnadshavare är främst preventivt. Avsikten är att föräldrar och andra vårdnadshavare skall förmås att i större mån än nu förhindra att barnet orsakar skador. Enligt uppnås detta syfte bäst genom att vårdnadshavare åläggs ett strikt ansvar för skador som har vållats av deras barn. Ansvaret föreslås gälla både uppsåtliga och vårdslösa handlingar av barnet. Bedömningen av om en handling är vårdslös eller inte skall ske med utgångspunkt i vad som kan krävas av ett barn i den aktuella åldern. Det strikta ansvaret skall gälla vid sidan av det tillsynsansvar som redan nu gäller för vårdnadshavare. Det innebär att om föräl- dern eller vårdnadshavaren åläggs skade- ståndsansvar på grund av bristande tillsyn över barnet, det strikta ansvaret inte har någon betydelse. Ansvaret föreslås begränsat till ett belopp som motsvarar en femtedel av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. För att det preventiva syftet med regeln skall uppnås föreslås att det strikta ansvaret inte skall kunna täckas av en ansvarsförsäkring (se s. 110 f.). Frågan om vårdnadshavare borde vara skadeståndsskyldiga oberoende av egen vårdslöshet (objektivt ansvar) för skador som orsakats av barn, diskuterades vid tillkomsten av den nu gällande skadeståndslagen. ansåg att ett sådant ansvar inte borde införas. Under remissbehandlingen framförde några remissinstanser att en regel om objektivt ansvar borde övervägas. Departementschefen anslöt sig emellertid till ståndpunkt. Han tillade för egen del att ett objektivt ansvar skulle rimma illa med en utveckling av skadeståndsrätten mot ersättning via försäkringar och att, om ansvarsförsäkring finns, en tillämp- ning av reglerna om barns skadestån- dansvar ofta leder till samma resultat som en regel om objektivt ansvar, eftersom föräldrarna betalar kostnaden för den försäkring som tas i anspråk för att ersätta den skada som har orsakats av barnet (se prop. 1972:5 s. 170 f.). Frågan om man nu bör införa ett objektivt ansvar för vårdnadshavare är enligt min mening huvudsakligen av rättspolitiskt slag. Den allmänna debatten om ett skärpt skadeståndsansvar för föräldrar och andra vårdnadshavare har framför allt tagit sikte på att skador som uppkommer i samband med att barn begår brott, främst skadegörelse- brott och andra egendomsbrott i större skala, bör motverkas. En regel i enlighet med förslag om ett objektivt ansvar för föräldrar och andra vårdnadshavare motiveras också i första hand av en önskan att förebygga denna typ av skador. Några remissinstanser delar detta synsätt och anför att den skadeförebyggande effekt som man vill uppnå förutsätter att vårdnadshavaren är ansvarig oavsett eget vållande. De förordnar dock att ansvaret skall vara beloppsbegränsat. Även om syftet med ett utökat skade- ståndsansvar för vårdnadshavare främst är brottspreventivt, bör ambitionen vara att i möjligaste mån motverka att barn över- huvudtaget orsakar skador för andra. Jag tror också att detta synsätt ligger nära den allmänna rättsuppfattningen. Många föräldrar ersätter skador som har orsakats av deras barn oavsett hur skadan har uppkommit, antingen av det skälet att de tror att de är ersättnings- skyldiga eller på grund av att de känner sig moraliskt förpliktade att ersätta skadan. Enligt min mening bör därför utgångspunkten för resonemanget om hur vårdnadshavares skadeståndsansvar bör utformas vara att ansvaret skall gälla oavsett om barnet har orsakat skada i samband med brott eller inte. Enligt min mening kan man ifrågasätta om ett objektivt ansvar verkligen har så stor preventiv effekt. Som jag har framhållit är det min övertygelse att de flesta föräldrar tar ansvar för sina barn och betalar eventuella skador som barnen orsakar. I socialt utsatta familjer däremot kan situationen vara sådan att det är föga troligt att föräldrarna skulle fästa någon vikt vid ett ekonomiskt ansvar eller ha förmåga att erlägga ett eventuellt skadestånd. Dessa föräldrars uppfostran av och tillsyn över sina barn torde enligt min mening inte påverkas av ett objektivt skadeståndsansvar. Ett objektivt skadeståndsansvar skulle stå i strid med huvudregeln inom svensk skadeståndsrätt att det krävs uppsåt eller vårdslöshet för att någon skall anses vara skadeståndsskyldig. Ett objektivt skadeståndsansvar skulle innebära skadeståndsskyldighet i fall där vårdnadshavaren inte har några praktiska möjligheter att påverka händelseförloppet och därmed det egna skadeståndsansvaret. Enligt min mening skulle det vara stötande om en vårdnadshavare skulle bli skadeståndsskyldig trots att han eller hon har gjort allt som står i hans eller hennes makt för att barnet inte skall vålla skada och således inte har brustit i sin tillsynsplikt. Ansvaret kan då komma att framstå mer som en påföljd för vårdnadshavaren än som en skyldighet att betala ersättning till den skadelidande. När det gäller skador som orsakas av barn genom oaktsamhet anser jag att ett objektivt ansvar för barnets vårdnadshavare är alltför strängt. För vårdnadshavare som har barn som orsakar skador till stora belopp tillkommer aspekten att ett objektivt ansvar skulle kunna leda till att vårdnadshavaren får betala betungande skadestånd trots jämk- ningsmöjligheten i 6 kap. 2 § skadeståndslagen. I några fall kan en sådan regel tänkas leda till att föräldern inte längre anser sig kunna ha del i vårdnaden om ett barn som orsakar vårdnadshavaren skadeståndsskyldighet till betydande belopp. Bestämmelsen skulle i sådana fall få vidare och helt andra konsekvenser än avsett. Också med tanke på vad som har rapporterats från anser jag att det kan ifrågasättas om ett till beloppet begränsat objektivt skadeståndsansvar för vårdnadshavare är en lämplig lösning. Erfarenheterna av motsvarande regel i norsk rätt har nämligen varit blandade. Regeln om objektivt ansvar är relativt okänd och föräldrar tror ofta att de har ett obegränsat ansvar för sina barns skador. Det har visat sig att vissa problem är förenade med tillämpningen av regeln. De föräldrar som har barn som orsakar många skador kan ofta inte betala det skadestånd de åläggs. Om skadan har orsakats i samband med att ett barn har begått en brottslig gärning, blir föräldern part i brottmålsrättegången. Om skadeståndsanspråk mot vårdnadshavaren skall handläggas tillsammans med brottmålet, leder det till att tiden för förundersökningen utsträcks. Om den skadelidande kräver mer än i skadestånd av vårdnadshavaren, måste det utredas om denne har varit vårdslös eller inte (se BRÅ-PM 1990-1 s. 61 f.). En remissinstans förordar ett beloppsbegränsat objektivt ansvar med den ytterligare begränsningen att ansvaret bara skall gälla skador som barn mellan sju och ålder har orsakat uppsåtligen. Det anförs att barn är så vuxna att de i stor ut- stäckning själva bestämmer sitt levnads- sätt och att det kan vara svårt att skilja mellan uppsåtliga och oaktsamma handlingar när det gäller barn . För egen del vill jag, förutom de skäl som jag redan har anfört mot ett objektivt ansvar, framhålla att en fixering av ett objektivt ansvar till vissa åldersgränser kan medföra olyckliga konsekvenser eftersom barn mognar i olika takt. Jag delar uppfattningen att det kan vara svårt att skilja mellan ett barns uppsåtliga och oaktsamma handlingar men anser för egen del att detta kan gälla även litet äldre barn. Det syfte som avses med förslaget skulle i och för sig kunna åstadkommas genom att man inför en möjlighet att göra undantag från ett objektivt skadeståndsansvar när det är skäligt med hänsyn till omständigheterna i det speciella fallet. Denna lösning kan dock leda till vissa komplikationer i förhållande till den allmänna jämknings- regeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen. Sammantaget leder det jag har anfört till slutsatsen att ett objektivt skadeståndsansvar för vårdnadshavare i många fall inte skulle få avsedd verkan och i vissa fall få andra följder än vad som är avsett. Liksom majoriteten av remissinstanserna anser jag därför att en sådan bestämmelse inte bör införas utan att det i stället bör övervägas om vårdnadshavares skadeståndsansvar kan utvidgas på något annat sätt. 2.2.3 Skall det utvidgade skadeståndsansvaret bygga på en presumtion för ansvar? Promemorians bedömning: Överensstämmer med min (se promemorian s. 24 f.) Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna instämmer i promemorians bedömning. En remissinstans anför att möjligheterna att införa ett presumerat culpaansvar för vårdnadshavare bör övervägas ytterligare. Skälen för min bedömning: Ett sätt att skärpa vårdnadshavares skadeståndsansvar är att införa ett presumerat ansvar. En bestämmelse om presumtionsansvar skulle kunna anknyta till tillsynsregeln i 6 kap. 2 § på så sätt att vårdnadshavaren presumeras ha brustit i sin tillsynsplikt, om inte annat visas. Ett sådant ansvar innebär inte att kravet på den tillsyn som vårdnadshavaren skall ha över barnet för att undgå skadestånds- ansvar ändras. Det innebär i stället att själva utgångspunkten ändras så att den tillsynsansvarige anses ha varit oaktsam i sin tillsyn över barnet och att motsatsen måste visas för att han skall undgå skadeståndsansvar. Oavsett hur högt beviskravet ställs - styrkt, sannolikt eller antagligt - torde en presum- tionsregel innebära att skadestånds- skyldighet inträder i fler fall än enligt nuvarande regler, eftersom det kan vara svårt för en vårdnadshavare att bevisa att han eller hon inte har varit vårdslös vid sin tillsyn över barnet. En remissinstans anför att en sådan skade- ståndsregel är att föredra eftersom den skulle stämma överens med hur frågan om vårdnadshavares skadeståndsskyldighet är reglerad i vissa andra europeiska länder. När ett presumtionsansvar diskuterades i förarbetena till skadeståndslagen avvisade departementschefen denna tanke. Han hänvisade bl.a. till uttalande att rättspraxis knappast hade givit belägg för att bevissvårigheterna för den skade- lidande var så stora att något behov av en omkastad bevisbörda förelåg och att en regel om omvänd bevisbörda knappast kan inskränkas till att gälla föräldrar som har tillsyn över sina barn. Han tillade för egen del att också de skäl som kan anföras mot ett objektivt ansvar gör sig gällande vid bedömningen av om ett presumtionsansvar borde införas (se prop. 1972:5 s. 132 och 171). Jag anser att de synpunkter som har anförts mot ett presumtionsansvar i förarbetena till skadeståndslagen har beaktansvärd tyngd. En betydande nackdel med ett presumtionsansvar ligger också i att ett sådant ansvar skulle innebära att frågan om vårdnadshavares skadeståndsansvar skulle regleras annorlunda än annan skadeståndsskyldighet enligt skadeståndslagen. Det finns vidare anledning att ifrågasätta om en regel om omkastad bevisbörda innebär någon större saklig förändring. Även när utgångsläget i processen är att den skadelidande har bevisbördan torde det nämligen i allmänhet bli vårdnadshavarens sak att ange hur han eller hon anser att tillsynsplikten har fullgjorts. Därmed får vårdnadshavaren ett så stort ansvar för utredningen att bevisbördans formella placering minskar i betydelse. Härtill kommer att syftet med ett utvidgat skadeståndsansvar för vårdnadshavare inte i första hand är att tillförsäkra de skadelidande ersättning för skada. Frågan om ett utvidgat skadeståndsansvar för vårdnadshavare bör därför inte lösas på detta sätt. 2.2.4 Skall det utvidgade skadeståndsansvaret bygga på ett skärpt och preciserat tillsynsansvar? Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt (se promemorian s. 24). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna godtar promemorians förslag. Flera remissinstanser anser dock att ett utvidgat tillsynsansvar bör kombineras med en regel i skadeståndslagen om vårdnadshavares skadeståndsansvar. Skälen för mitt förslag: Som jag har anfört (se avsnitt 2.1.2) är vårdnadshavare skadeståndsansvariga för skador som har orsakats av barnet, om vårdnadshavaren uppsåtligen eller av oaktsamhet har brustit i sin tillsyn över barnet. Detta följer av de allmänna skadeståndsreglerna i skadeståndslagen i förening med tillsynsreglerna i (2 kap. 1 § skade- ståndslagen jämförd med 6 kap. 2 § ). Vårdnadshavares skadeståndsansvar är således inte reglerat särskilt i skadeståndslagen. Syftet med ett utvidgat skadeståndsans- var är främst preventivt (se avsnitt 2.2.1). Avsikten är att få vårdnads- havarna att mer aktivt verka för att deras barn inte orsakar skador. Ett sätt att uppnå detta är att skärpa och precisera kraven på den tillsyn som en vårdnadshavare skall ha över sitt barn. Det preventiva syftet kan då uppnås genom att vårdnadshavaren ges ett ekonomiskt incitament att i större utsträckning än nu försöka förhindra att barnet orsakar skada. Lagrådet ifrågasätter om det preventiva syftet kan uppnås när skada orsakas av barn som kommer från hem med sociala och ekonomiska problem men godtar förslaget och anför att den föreslagna bestämmelsen när det gäller mera normala föräldraförhållanden kan tänkas bli ut- gångspunkt för ett mer aktivt engagemang och ge föräldrarna stöd i tillsynsrollen. Jag håller med Lagrådet om att man inte kan räkna med att ett utvidgat skadeståndsansvar motverkar skador i alla situationer. För de flesta familjer får det dock säkerligen en preventiv effekt. Jag vill i detta sammanhang dock peka på ansvarsförsäkringarnas roll. I den mån vårdnadshavarens skadeståndsskyldighet täcks av en ansvarsförsäkring begränsas hans eller hennes ekonomiska ansvar till självrisken. Även den skadelidandes intressen tas till vara genom ett skärpt tillsynsansvar. Man kan anta att många av de skador som orsakas av barn i samband med brott inte ersätts av ansvarsför- säkringen eftersom det är skador som orsakas uppsåtligen av barn som är . Om vårdnadshavarnas tillsynsansvar skärps, kommer vårdnadsha- varna att i större utsträckning bli skadeståndsskyldiga. I de allra flesta fall torde vårdnadshavarnas skadestånds- skyldighet bero på oaktsamhet vid tillsynen över barnet. Detta innebär att det skadestånd som vårdnadshavaren skall utge täcks av ansvarsförsäkringen. Därmed ökar den skadelidandes möjligheter att få ersättning. Några remissinstanser ifrågasätter värdet av ett skärpt tillsynsansvar och anför att den skadelidande kan ha avsevärda svårigheter att skaffa fram den bevisning som behövs och att detta torde leda till att en vårdnadshavares påstående om att tillsynen har varit tillräcklig måste godtagas. Även Lagrådet pekar på risken för bevissvårigheter och anför att det kan vara besvärligt för en skadelidande att visa att en vårdnadshavare har varit oaktsam när det gäller andra typer av tillsyn än direkt uppsikt samt att det torde föreligga svårigheter att visa att det råder ett adekvat samband mellan t.ex. en utebliven förmaning och en inträffad skada. För egen del anser jag att risken för bevissvårigheter inte bör överdrivas. Visserligen följer av allmänna regler att det åligger den skadelidande att bevisa att en vårdnadshavare genom att brista i sin tillsyn över barnet har vållat skadan. Likaså torde det vara den skadelidandes sak att bevisa omfattningen av sina skador. Vad jag nu har anfört är dock endast ett par av flera faktorer som måste beaktas vid en diskussion om bevisbördan i ett mål om vårdnadshavares skadeståndsansvar. Redan det faktum att en skada har inträffat kan i vissa situationer vara bevis nog för att vårdnadshavaren inte har haft en tillräcklig beredskap för att förebygga skada. I andra situationer kan den skadelidande behöva bevisa att vårdnads- havaren borde ha vidtagit särskilda åtgärder för att förhindra skada. Som jag har varit inne på tidigare (se avsnitt 2.2.3) bör det dock i allmänhet åligga vårdnadshavaren att bidra till utredningen med närmare uppgifter om vad han har gjort för att fullgöra sin tillsynsplikt. Ett blankt påstående om att tillsynen har varit tillräcklig behöver inte godtas utan vidare. Och om vårdnadshavaren vill åberopa ursäktande omständigheter torde han ha bevisbördan för dem. Det jag nu har anfört talar för att frågan om vållande måste bedömas nyanserat med hänsyn till många olika faktorer. Min åsikt är därför att man inte redan utifrån ett resonemang om bevisbördans placering kan dra den slutsatsen att den skadelidandes möjligheter till ersättning skulle vara otillräckliga, om skadeståndsreglerna bygger på ett tillsynsansvar. Ett skärpt tillsynsansvar har, utöver vad jag har nämnt, den fördelen att den rättstekniska lösningen ansluter till hur vårdnadshavares skadeståndsan- svar nu är reglerat i lagstiftningen. Lagrådet godtar också, som jag har nämnt, den rättstekniska lösningen och anför att det kan vara av värde från informationssynpunkt att det i lagtexten uttryckligen anges att vårdnadshavaren har ett ansvar för att barnet inte orsakar skada för någon annan. Jag är av samma uppfattning. Det preventiva syftet tillgodoses på ett bättre sätt om det direkt i den lagstiftning som reglerar den omsorg och tillsyn som ett barn skall få anges på ett tydligt sätt vad samhället förväntar sig av vårdnadsha- varna när det gäller vilka åtgärder de skall vidta för att förhindra att deras barn orsakar skador. Jag anser därför, i likhet med flertalet av remissin- stanserna, att den bästa lösningen är att i 6 kap. 2 § lägga till en bestämmelse om ett skärpt tillsynsansvar, som innebär att vårdnadshavaren har ett ansvar för att barnet inte orsakar skada för någon annan. Några remissinstanser anser att ett utvidgat tillsynsansvar enligt bör kombineras med en be- stämmelse i skadeståndslagen om vårdnadshavares skadeståndsansvar. Man menar att det preventiva syftet skulle tillgodoses bättre eftersom själva skadeståndsfrågan får en mer uttrycklig reglering. En remissinstans förordar att man direkt i skadeståndslagen inför en culparegel om vårdnadshavares skade- ståndsskyldighet. Mot en sådan lösning talar att en särskild culparegel i skadeståndslagen inte skulle innebära någon ändring i sak i förhållande till den vållandebedömning som skall göras enligt den allmänna culparegeln i 2 kap. 1 § skadeståndslagen. Och att utan skillnad i sakligt hänseende ha en särskild culparegel för vissa typer av skadevållare anser jag inte vara någon lämplig ordning. Tvärtom skulle detta kunna leda till oklarheter om vad som gäller. Jag är därför inte beredd att föreslå någon särskild culparegel för vårdnadshavares skadeståndsansvar. Även i slutbetänkande föreslås en ändring i 6 kap. 2 § . Kommissionen föreslår att det i den paragrafen skall föras in en bestämmelse om att barnets vårdnadshavare skall svara för att barnet får det skydd och stöd barnet behöver, om det riskerar att utvecklas ogynnsamt. Ändringsförslaget innebär ingen utvidgning i förhållande till gällande rätt, utan syftar till att lyfta fram och definiera föräldrars ansvar att skydda och stödja barnet (se SOU 1990:92 s. 86). förslag är inriktat på barnets behov och är inte avsett att ålägga vårdnadshavaren något utvidgat ansvar gentemot tredje man. Att förslaget inte syftar till någon ändring i sak begränsar enligt min mening dess värde (jfr prop. 1991/92:100 bil. 3 s. 40). Mot förslagets utformning kan dessutom riktas den anmärkningen att bestämmelsen inbjuder till olämpliga motsatsslut när den inskränks till att gälla fall då barnet riskerar att utvecklas ogynnsamt. Jag anser därför att förslag till ändring i 6 kap. 2 § inte bör genomföras. 2.2.5 Innebörden av ett utvidgat skadeståndsansvar m.m. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med mitt förslag (se promemorian s. 24).