prop · GH03186 · 1994-01-01 00:00:00 — Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skall alla omkostnader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och bibehållande avräknas från samtliga intäkter i pengar eller pengars värde (bruttointäkt) som har influtit i förvärvskällan under beskattningsåret. Avdrag får inte göras för: den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga utgifter, så som vad skattskyldig utgett som gåva eller som periodiskt understöd eller därmed jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll; Sådana kostnader för hälsovård, sjukvård samt företagshälsovård som anges i an- visningarna; kostnader i samband med plockning av vilt växande bär och svampar eller kottar till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är skattefria enligt 19 ; värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet utförts av den skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges barn som ej fyllt ; ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagts i hans för- värvsverksamhet; svenska allmänna skatter; kapitalavbetalning på skuld; ränta enligt 8 kap. 1 studiestödslagen (1973:349), 52, 52 a och 55 lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 32 och 49 4 mom. uppbördslagen (1953:272), 5 kap. 12 lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, 13 och 14 lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare, 30 tullagen (1987:1065), 60 fordonsskattelagen (1988:327) och 16 kap. 12 och 13 mervärdesskattelagen (1994:000) samt kvarskatteavgift och dröjsmålsavgift beräknad enligt uppbördslagen; avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift; avgift enligt 10 kap. (1987:10); avgift enligt 10 kap. 7 utlänningslagen (1989:529); avgift enligt 8 kap. 5 arbetsmiljölagen (1977:1160); avgift enligt 26 arbetstidslagen (1982:673); skadestånd, som grundas på lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet eller annan lag som gäller förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, när skadeståndet avser annat än ekonomisk skada; företagsbot enligt 36 kap. ; straffavgift enligt 8 kap. 7 tredje stycket ; belopp för vilket arbetsgivare är betalningsskyldig enligt 75 uppbördslagen (1953:272) eller för vilket betalningsskyldighet föreligger på grund av underlåtenhet att göra avdrag enligt lagen (1982:1006) om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar; avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift; kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering; överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268); vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot vat- tenförorening från fartyg; avgift enligt 3 lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor; lagringsavgift enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja och kol eller lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasområdet; avgift enligt 18 lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar; kapitalförlust m.m. i vidare mån än som särskilt föreskrivs; avgift enligt 13 och 14 lagen (1992:1438) om dieseloljeskatt och användning av vissa oljeprodukter; ingående skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:000) för vilken det finns rätt till avdrag enligt 8 kap. eller rätt till återbetalning enligt 10 kap. nämnda lag. (Se vidare anvisningarna.) Denna lag träder i kraft . **Fotnot** [3]Lydelse enligt prop. 1993/94:99. 3 Ärendet och dess beredning Genom beslut bemyndigade regeringen chefen för att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av arbetsmiljölagen (1977:1160). Utredningen, som antog namnet , avlämnade betänkandet Översyn av arbetsmiljölagen (SOU 1993:81). Betänkandet innehåller förslag till ändringar av de grundläggande bestämmelserna i 1-3 kap., förslag till vissa förtydliganden och ändringar beträffande bestämmelserna om gemensamma arbets- ställen samt förslag att införa möjlighet för Arbetarskyddsstyrelsen att ålägga en skyddsansvarig att återkalla en produkt eller att lämna varningsinformation. Betänkandet innehåller vidare förslag till införande av sanktionsavgifter, förslag till en ändrad instansordning vid överklagande av beslut i arbetsmil- jöärenden samt vissa förslag som rör arbetsställebegreppet i arbetsmiljölagen. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. De lagförslag som läggs fram i betänkandet finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. Remissyttrandena finns att tillgå i (dnr A93/2182/AL). bildades en arbetsgrupp inom med uppgift att göra en översyn av behovet av ändringar i lagstiftningen med anledning av de rättsakter på arbetsmiljöområdet som tillkommit efter "brytdatum" . Arbetsgruppen överlämnade rapporten på arbetsmiljöområdet (Ds 1993:82). Rapporten innehåller förslag till ändringar av arbetsmiljölagens bemyndiganderegler. Arbetsgruppens sammanfattning av förslagen finns i bilaga 4. De lagförslag som läggs fram i rapporten finns i bilaga 5. Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 6. Remissyttrandena finns att tillgå i (dnr A93/2653/AL). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns i bilaga 8. Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 7 samt i författningskommentaren till arbetsmiljölagen under respektive paragraf och under rubriken . Regeringens förslag: I arbetsmiljölagens tredje kapitel införs en ny bestämmelse som klargör att de allmänna skyldigheter som anges där skall tillämpas med beaktande av kraven på arbetsmiljöns beskaf- fenhet. Ändamålsbestämmelsen ändras så att lagens syfte kommer till uttryck på ett tydligare sätt. I övrigt görs vissa redaktionella ändringar. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag (se be- tänkandet s. 45-54). Remissinstanserna: (), Arbetarskyddsstyrelsen samt Kammarrätten i har ställt sig i huvudsak positiva till de föreslagna ändringarna. Flera remissinstanser, däribland (), och har pekat på att det av lagtexten bör framgå att kravet på en god arbetsmiljö skall vägas mot andra viktiga intressen. () och Akademikers () har motsatt sig utredningens förslag om ett slopande av den del av ändamålsparagrafen som anger att lagens ändamål är att främja att arbetsgivare och arbetstagare samverkar för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Bakgrunden till regeringens förslag: Arbetsmiljölagen innehåller de grundläggande bestämmelserna för arbetsmiljöns utformning. Lagen är en ramlag och dess regler fylls ut av bestämmelser i arbetsmiljöförordningen och i föreskrifter som meddelas av Arbetarskyddsstyrelsen. Arbetsmiljölagen är uppbyggd på följande sätt. I de tre första kapitlen finns bestämmelser om lagens ändamål och tillämpningsområde (kap. 1), arbetsmiljöns beskaffenhet (kap. 2) och allmänna skyldigheter för arbetsgivaren m.fl. (kap. 3). Bestämmelserna i dessa kapitel kompletteras dels med föreskrifter som regeringen eller Arbetarskyddsstyrelsen kan meddela med stöd av bemyndiganden enligt 4 kap., dels genom föreläggande eller förbud som tillsynsmyndigheten kan meddela med stöd av 7 kap. 7-10 . Av detta följer att de grundläggande bestäm- melserna i 1-3 kap. främst skall bilda underlag för den kompletterande normgivning som kan ske enligt 4 kap. liksom för den i 7 kap. angivna tillsynsverksamheten. Vissa av de grundläggande bestämmelserna i 1-3 kap. fick sin utformning genom ändringar i arbetsmiljölagen 1991. I sitt yttrande över förslaget framförde Lagrådet viss kritik (prop. 1990/91:140 s. 191). Lagrådets kritik gick ut på att flera av dessa bestämmelser fått en alltför kategorisk utformning. Lagrådet pekade på att det i 1 kap. 1 sägs bl.a. att lagens ändamål är att säkerställa en arbetsmiljö som inte utsätter arbetstagare för ohälsa eller olycksfall. Vid- are pekade Lagrådet på att enligt 2 kap. 1 skall teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll utformas så att arbetstagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall. Lagrådet tog också upp 3 kap. 2 a varav framgår att arbetsgivaren bl.a. skall systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som säkerställer att arbetsmiljön uppfyller kraven i arbetsmiljölagen och i föreskrifter som kan ha meddelats med stöd av lagen. Lagrådet framhöll att flera viktiga samhällsfunktioner - exempelvis trans- porter, sjukvård och räddningstjänst - inte kan fullgöras utan att arbetstagare utsätts för någon form av risk för ohälsa eller olycksfall. Vidare pekade Lagrådet på att av förarbetena till arbetsmiljölagen framgår att det är nödvändigt med en nyanserad bedömning när man ställer kraven på arbetsmiljön. De insatser som krävs för att förbättra arbetsmiljön får inte vara orimliga i för- hållande till de resultat som kan uppnås (se prop. 1976/77:149 s. 253). Enligt Lagrådet borde vissa av de grundläggande bestämmelserna ges en något mindre kategorisk utformning. Av lagtexten borde kunna utläsas att kravet på en god arbetsmiljö kan behöva vägas mot andra viktiga intressen. Önskvärt vore att lagtexten åtminstone gav någon antydan om vilken tyngd som skall tillmätas olika faktorer vid denna avvägning. Frågorna borde, enligt Lagrådet, tas upp i samband med en kommande översyn av arbetsmiljölagen. Skälen för regeringens förslag: Andra kapitlet i arbetsmiljölagen, som handlar om arbetsmiljöns beskaffenhet, inleddes ursprungligen med en bestämmelse om att arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället. I förarbetena till arbetsmiljölagen (prop. 1976/77:149 s. 220) konstaterades att hänsyn måste tas till arbetets natur när man ställer kraven på arbetsmiljön och att det finns för samhället viktiga verksamhetsfält där förutsättningarna i arbetsmiljöhänseende skiljer sig radikalt från andra områden. Innebörden av bestämmelsen var således att en intresseavvägning av den art Lagrådet pekat på skulle kunna ske. I samband med ändringar överfördes ovan nämnda bestämmelse från andra kapitlet till en ny ändamålsparagraf som kom att inleda det första kapitlet. Utredningen har, i syfte att tydliggöra den intresseavvägning som i vissa fall skall ske, föreslagit att denna bestämmelse flyttas tillbaka till sin ursprungliga plats. Dessutom föreslår utredningen, i samma syfte, att sambandet mellan 2 och 3 kap. görs tydligare än som varit fallet. I 3 kap. behandlas vem som har ansvaret för arbetsmiljön. Vidare ges allmänna handlingsmönster för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Det ansvar som preciseras i 3 kap. skall ses mot de krav som enligt 2 kap. gäller arbetsmiljöns beskaffenhet. Någon hänvisning tillbaka till bestämmelserna i 2 kap. finns dock inte i 3 kap. Enligt utredningens mening skulle det vara klargörande om det i 3 kap. förs in en bestämmelse som slår fast att skyldigheterna för arbetsgivare och andra enligt detta kapitel skall tillämpas med beaktande av kraven på arbetsmiljöns beskaffenhet enligt 2 kap. Hänvisningen kommer då också att omfatta den återflyttade bestämmelsen som uttrycker att en intresseavvägning skall ske i vissa fall. Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller har inte haft något att invända mot förslaget i denna del.SAF, som anser att intresseavvägningen bör komma till direkt uttryck i lagtexten, har dock anfört att uttrycket "med hänsyn till arbe- tets natur" inte tillräckligt tydligt anger att en avvägning skall göras mot andra viktiga intressen. Inte heller anger uttrycket att kravet på en insats i arbetsmiljöhänseende skall stå i rimlig proportion till vad som kan uppnås med insatsen. Regeringen har dock inte bedömt det som en framkomlig väg att i lagtext närmare ange alla de motstående intressen som skall kunna beaktas. En sådan bestämmelse skulle inte kunna ges annat än en mycket generell utformning och skulle knappast bli till någon ledning för tillämpningen. Svårigheten att i lagtext precisera andra legitima intressen än arbetsmiljöns medför att det inte heller är möjligt att ange vilka principer som bör gälla för intresseavväg- ningen. Det nu anförda talar för att det nuvarande sättet att uttrycka intresseavvägningen bör användas. När det gäller rimligheten av behövliga insatser förutsätter arbetsmiljölagen att det sker en avvägning. En likartad syn finns i annan säkerhetslagstiftning utan att detta har gett upphov till en uttrycklig bestämmelse. Enligt regeringens mening bör inte heller i arbetsmiljölagen införas någon uttrycklig bestämmelse om rimlighetsavvägning. Regeringen delar således utredningens bedömning i ovan nämnda delar och förordar att ändringar sker i enlighet med utredningens förslag. Genom ändringar gavs första kapitlet i arbetsmiljölagen rubriken . Kapitlet kom genom ändringen att inledas med en ändamålsparagraf. Enligt denna är lagens ändamål 1. att säkerställa en arbetsmiljö som inte utsätter arbetstagare för ohälsa eller olycksfall och som är tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället, och 2. att främja att arbetsgivare och arbetstagare samverkar för att åstadkomma en god arbetsmiljö. angav i sitt betänkande Arbete och hälsa (SOU 1990:49) att arbetsmiljölagen saknade en uttrycklig ändamålsbestämmelse. Dess karaktär av ramlag, som i första hand syftar till att verka handlingsdirigerande på arbetsmarknadens parter, innebar - menade kommissionen - att detta ändamål behövde uttryckas klarare. Beträffande punkt 2 framhölls i propositionen (prop. 1990/91:140 s. 132) att eftersom en god arbetsmiljö förutsätter en ökad lokal aktivitet har bestämmelsen ett pedagogiskt värde. Visserligen föreskrivs i 3 kap. 1 arbetsmiljölagen att arbetsgivare och arbetstagare skall samverka för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Den föreslagna lydelsen sades dock ha ett vidare innehåll. Den betonade nämligen att lagen skall ses som parternas hjälpmedel för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Regeringen delar alltjämt bedömning att lagens ändamål bör komma till uttryck i en ändamålsparagraf. Emellertid krävs vissa förändringar av denna. Som tidigare nämnts har regeringen föreslagit att den andra delen av punkt 1, som rör att arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället, återflyttas till kapitel två som rör arbetsmiljöns beskaffenhet. Regeringen vill här hänvisa till den motivering som givits ovan. Beträffande ändamålsparagrafens punkt 2 bör följande framhållas. En inriktning i arbetsmiljölagstiftningen är att söka få fram garantier för ett samspel mellan parterna på arbetsmarknaden och den offentliga tillsynen i syfte att åstadkomma goda insatser för arbetarskyddet (prop. 1976/77:149 s.189). Arbetsmiljölagen bygger också på tanken att samarbete mellan arbetsgivare och arbetstagare är en förutsättning för att man skall kunna skapa goda arbetsförhållanden. Utredningen har emellertid framhållit att samverkan inte är lagens egentliga ändamål utan ett medel att få fram en god arbetsmiljö. Bland annat mot denna bakgrund har ut- redningen föreslagit att punkt två av ändamålsparagrafen bör utgå. Tjänstemännen () har här pekat på att det är av vikt att ändamålsparagrafen får kvarstå i oförändrat skick. TCO har bl.a. framhållit att samverkan varit ett bärande element ändringar i arbetsmiljölagen samt att ett slopande av denna punkt skulle innebära en tillbakagång till ett mer statiskt tänkande. Även LO och har motsatt sig ett slopande av denna del av ändamålsparagrafen. De har framhållit att det är av vikt att kravet på samverkan skall gälla allt vad arbetsmiljölagen kan innefatta. Detta förutsätter att bestämmelsen finns med i ändamålsparagrafen. Regeringen delar emellertid utredningens uppfattning att samverkan ej kan sägas vara lagens egentliga ändamål utan ett medel att nå fram till en god arbetsmiljö och föreslår därför ett slopande av denna bestämmelse. Det är dessutom en fördel om ändamålsbestämmelsen är utformad på ett enkelt och slagkraftigt sätt. Med hänsyn till vad ovan sagts, och med beaktande av Lagrådets kritik om bestämmelsens alltför kategoriska utformning, föreslår regeringen att ända- målsparagrafen i 1 kap. 1 arbetsmiljölagen utformas så att den uttrycker hela syftet med lagen. Detta bör ske genom att lagens ändamål anges vara att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet samt att även i övrigt uppnå en god arbetsmiljö. I 3 kap. 2 a ställs krav på arbetsgivaren att han för att uppfylla intentio- nerna i lagstiftningen på ett genomtänkt sätt måste planera, styra och kontrollera arbetsmiljön och arbetsmiljöarbetet. Bestämmelsen rör den så kallade internkontrollen och kom till i samband med ändringar. I ett avseende avviker bestämmelsens lydelse från terminologin i övriga delar av tredje kapitlet. Sålunda sägs det i bestämmelsens första stycke att arbetsgivaren skall systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som säker- ställer att arbetsmiljön uppfyller kraven i arbetsmiljölagstiftningen. Enligt utredningen reser uttryckssättet bl.a. frågan om det med ordet säkerställa avses något annat än med de mindre garantiinriktade verb som används i övriga delar av 3 kap. Detta menar utredningen inte torde vara fallet. Utredningen föreslår därför att stycket ändras på det sättet att det där i stället anges att arbets- givaren skall sytematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. LO och TCO har avvisat förslaget om en ändring av lagtexten. TCO har framhållit att det finns en risk för att den föreslagna ändringen uppfattas som en signal till en attitydförändring. Regeringen delar inte LO:s och TCO:s farhågor. Någon materiell ändring är ej avsedd. I likhet med utredningen anser regeringen att den föreslagna ändringen gör att terminologin bättre står i överensstämmelse med terminologin i övriga delar av kapitlet. Regeringen föreslår därför att ordet "säkerställer" i 3 kap. 2 a första stycket arbetsmiljölagen ersätts med orden "leder till". 5.1 Ansvaret för samordning och samverkan på gemensamma arbetsställen Regeringens förslag: Samordningsansvaret i 3 kap. 7 arbetsmiljölagen preciseras. Vidare förs det i 3 kap. 6 in en uttrycklig bestämmelse om skyldigheten för dem som driver verksamhet på ett gemensamt arbetsställe att se till att de inte genom sin verksamhet utsätter någon som arbetar där för risk för ohälsa eller olycksfall. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag (se betänkandet s. 80 - 87). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller har inte haft något att invända mot utredningens förslag. SAF anser dock att den tvek- samhet som finns om var skiljelinjen mellan samordningsansvaret och arbets- givaransvaret går måste undanröjas. Liknande synpunkter har också lämnats av Byggentreprenörerna. Bakgrunden till regeringens förslag: I arbetsmiljölagen finns flera bestämmelser som tar sikte på arbete som utförs på arbetsställen där flera företag är verksamma. Det gäller 3 kap. 6 och 7 om samord- ningsansvaret m.m. på gemensamma arbetsställen och 3 kap. 12 jämförd med 7 kap. 8 om ansvaret för den som råder över ett arbetsställe. Även 3 kap. 12 jämförd med 7 kap. 9 om ett ansvar för den som upplåter lokal m.m. för arbete kan vara tillämplig i sådana fall. Det karaktäristiska i dessa fall är att arbetsgivarna för de arbetstagare för vilka arbetstället kan betraktas som ett "främmande arbetsställe" saknar eller har små möjligheter att påverka arbetsmiljöförhållandena på arbetsstället. Dessutom kan de olika verksamheterna sinsemellan påverka varandras arbetsmiljöförhållanden. De ursprungliga bestämmelserna om gemensamma arbetsställen infördes genom ändringar i den dåvarande arbetarskyddslagen (prop. När bestämmelserna överfördes till arbetsmiljölagen utvidgades samordningsansvaret även till den som råder över ett fast driftsställe (prop. 1976/77:149). pekade i sitt betänkande Arbete och hälsa (SOU 1990:49) bl.a. på en utveckling som innebär att verksamheter delas upp i fristående resultatenheter samt att entreprenörer utnyttjas i större utsträckning för arbeten som tidigare utfördes i egen regi. Kommissionen föreslog mot den bakgrunden att reglerna om samordningsansvar och ansvar för den som råder över ett arbetsställe, upplåter lokaler m.m. skulle ses över. Enligt kommissionen borde syftet med översynen vara att motverka att arbetsmiljö- ansvaret i praktiken tunnas ut så att arbetsmiljöförhållandena och möjligheterna att påverka försämras för dem som arbetar på ett gemensamt arbetsställe eller på ett arbetsställe som den egna arbetsgivaren inte råder över. En strävan borde, enligt kommissionens uppfattning, vara att jämställa en uppdragsgivares ansvar med arbetsgivaransvaret så att både uppdragsgivare och uppdragstagare kan vara adressater för förelägganden och förbud. Skälen för regeringens förslag: Samordningsansvaret innebär enligt 3 kap. 7 tredje stycket arbetsmiljölagen att den som har detta ansvar (i de obligatoriska fallen byggherre eller den som råder över ett fast driftsställe) skall se till att samordning sker av skyddsåtgärder på arbetsstället. Övriga arbetsgivare och de som arbetar där skall följa de anvisningar som han lämnar i detta syfte. Den närmare innebörden av ansvaret utvecklas inte i lagtexten utan istället i förarbetena till bestämmelsen i fråga. När bestämmelsen om samordningsansvar infördes i arbetarskyddslagen gjordes sålunda vissa uttalanden i förarbetena, vilka har legat till grund för tillämpningen (se bl.a. prop. 1973:130 s. 105 - 106 och 174). Mot bakgrund av dessa uttalanden kan samordningsansvaret delas upp i följande huvudsakliga delar. Den samordningsansvarige skall - bygga upp och svara för en lämplig organisation för att bedriva skyddsarbete i samverkan, - tidsmässigt planera de skilda verksamheterna så att hälso- och olycksrisker inte uppstår på grund av att olika verksamheter stöter samman, - se till att allmänna ordnings- och skyddsregler för arbetsstället utfärdas, - själv låta ombesörja eller också se till att allmänna skyddsanordningar utförs och underhålls, - göra klart vem som skall stå för de speciella skyddsanordningar som kan behövas för visst eller vissa arbeten, - ha överinseende över att kontroll sker av att tekniska anordningar är behörigen besiktigade och provade och - se till att nödvändiga personalutrymmen och sanitära anordningar inrättas. När ett samordningsansvar infördes även för fasta driftsställen vid tillkomsten av arbetsmiljölagen framhölls såvitt gäller det ansvaret skyldigheterna - att bygga upp och svara för en lämplig organisation för skyddsarbete i samverkan, - att tidsmässigt planera de skilda verksamheternas arbete och - att göra klart vem som skall stå för olika slags skyddsanordningar på arbetsstället. Utredningen har med utgångspunkt i uttalandena i förarbetena föreslagit att samordningsansvaret preciseras i lagtexten i följande fyra punkter. Den samordningsansvarige skall se till 1. att samordning sker av arbetet med att förebygga risker för ohälsa och olycksfall på det gemensamma arbetsstället, 2. att arbete tidsplaneras på sätt som behövs för att förebygga ohälso- och olyckfallsrisker till följd av att olika verksamheter pågår på arbetsstället, 3. att de åtgärder vidtas som behövs från skyddssynpunkt med hänsyn till att flera bedriver verksamhet på arbetsstället, 4. att personalutrymmen och sanitära anordningar inrättas på arbetsstället i behövlig omfattning.