prop · GH0357 · 1994-01-01 00:00:00 — Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker pro- memorieförslaget eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser lämnar synpunkter på bestämmelsens närmare utformning. Skälen för mitt förslag: Det nuvarande tillsynsansvaret i 6 kap. 2 § har tillkommit i första hand för att barnets bästa skall främjas. Men tillsynsansvaret innebär också en skyldighet för vårdnadshavaren att se till att barnet inte åstadkommer skada för tredje man. Flera remissin- stanser ifrågasätter om promemorians förslag om ett skärpt tillsynsansvar innebär någon skillnad i detta hänseende. Enligt min mening är det svårt att med ledning av doktrin och praxis exakt bestämma var gränsen för vårdnadshavares skadeståndsansvar går enligt gällande rätt. Till skillnad från den nuvarande tillsynsregeln tar promemorians förslag direkt sikte på skyddet för tredje man. Även om man kan vara tveksam om vad detta innebär i förhållande till gällande rätt, är en bestämmelse med denna inriktning enligt min mening av värde från brottsförebyggande synpunkt. I bestäm- melsen slås nämligen fast att vårdnads- havaren har ett uttryckligt ansvar för att barnet inte skadar tredje man. Bestämmelsen kan därigenom - som har framhållit - tjäna som utgångspunkt för vidare rättsbildning genom rättspraxis i riktning mot ett längre gående skadeståndsansvar för vård- nadshavarna. När det gäller bestämmelsens närmare utformning har promemorieförslaget kritiserats av några remissinstanser. a. har det hävdats att den föreslagna lagtexten inte ger ett helt träffande uttryck för de krav som avses ligga i tillsynsplikten. Jag finner kritiken i viss mån berättigad och vill därför allmänt framhålla följande om vad som bör vara tillsynspliktens innebörd. I tillsynsansvaret ingår naturligtvis, liksom enligt gällande rätt, att vårdnadshavaren skall ha en skyldighet att i en konkret situation avvärja en skadegörande handling av barnet. Innebörden av det utvidgade ansvaret är dock framför allt att vårdnadshavaren i större mån än enligt gällande rätt skall vara skyldig att ge barnet vägledning och ha uppsikt över barnet för att förebygga skadegörande handlingar. Därav följer att det kan ställas mer bestämda krav på aktivt handlande från vårdnadshavarens sida. På vilket sätt föräldern skall vara verksam för att fullgöra tillsynsansvaret beror bl.a. på barnets ålder och mognad samt på vad barnet sysselsätter sig med. Vissa typer av skador torde inte kunna förhindras på annat sätt än genom att barnet står under direkt tillsyn eller genom att det förhindras att företa sig vissa saker. I andra situationer kan det räcka med att barnet får förmaningar eller förhållningsorder eller på annat sätt får hjälp med att handla på lämpligt sätt. Naturligtvis bör ansvaret inte vara obegränsat utan hänsyn bör tas till vad som är möjligt för vårdnadshavaren, bl.a. måste beaktas vilka förutsättningar vårdnadshavaren har att förutse skade- görande handlingar av barnet. Givetvis bör skadeståndsansvaret vara begränsat av vad som följer av reglerna om adekvat kasualitet. Skadeståndsansvar torde bara kunna bli aktuellt när vårdnadshavaren i en konkret situation har brustit i sin skyldighet att ge barnet vägledning eller i skyldigheten att se till att barnet står under uppsikt. Lagrådet kritiserar lagrådsremissens lagförslag och ifrågasätter om ordet uppsikt bör ingå i lagtexten. Lagrådet menar att detta kan vara missvisande genom att det ger intryck av att det krävs att vårdnadshavaren i första hand har en omedelbar tillsyn över barnet, vilket inte är avsikten när det gäller i vart fall äldre barn. Lagrådet erinrar också om att ordet uppsikt har använts som beteckning för vårdnadshavares tillsynsansvar (jfr prop. 1981/82:168 s. 23) och anför att det nu inte bör komma ifråga att åter införa den termen med den betydelse som anges i detta lagförslag. Lagrådet förordar därjämte att en bestämmelse om ett utökat tillsynsansvar formuleras så att den ger ett uttryck för att att det främst är fråga om en precisering av en del av det nuvarande tillsynsansvaret. Ordet uppsikt i mitt förslag tar direkt sikte på att barnet skall övervakas i syfte att det inte skall orsaka skada för någon annan. Enligt min mening beskriver ordet uppsikt väl den grad av tillsyn som i vissa fall kan krävas av vårdnadshavaren. När det gäller äldre barn innebär tillsynsansvaret, som Lagrådet har påpekat, i de flesta fall inte i första hand en skyldighet att ha direkt uppsikt över barnet utan främst en skyldighet att svara för att andra lämpliga åtgärder vidtas. Även beträffande barn i den åldern kan det dock som jag har nämnt bli fråga om direkt tillsyn. Jag förordar sålunda en bestämmelse som innebär att vårdnadshavaren skall svara för att barnet står under uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas. Lagförslaget innebär visserligen, som Lagrådet har framhållit, en precisering av det tillsynsansvar som vårdnadshavare har enligt nu gällande lagstiftning. Syftet med lagförslaget är dock att ge vårdnadshavare ett särskilt ansvar för att barnet inte skadar någon annan. Vårdnadshavaren skall därvid ha en längre gående handlingsplikt än enligt nuvarande lagstiftning. Jag anser att lagtexten bör utformas på ett sätt som markerar detta. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört bör bestämmelsen kunna utformas så att vårdnadshavaren i syfte att hindra att barnet orsakar skada för någon annan skall svara för att barnet står under uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas. Flera av remissinstanserna efterlyser också en mer ingående redogörelse för vad ett skärpt tillsynsansvar innebär i praktiken. Jag har i och för sig förståelse för önskemål om en precisering av vilka åtgärder som en vårdnadshavare bör företa för att tillgodose kravet på en utvidgad tillsyn. Barn kan emellertid orsaka skador i en rad olika situationer och huruvida vårdnadshavaren har uppfyllt sin tillsynsplikt måste enligt min mening bedömas i varje fall för sig. Sådana frågor får därför i stor utsträckning överlämnas till rättstilllämpningen. Jag återkommer emellertid i specialmotiveringen till vissa tillämpningsfrågor. Flera remissinstanser har synpunkter i frågan om vem det skärpta tillsynsansvaret skall gälla. En synpunkt som framförs är att det utvidgade ansvaret inte bör gälla föräldrar som visserligen har del i vårdnaden men som inte varaktigt bor tillsammans med barnet. Det anförs att tillsynsansvaret i dessa fall bör gälla endast den vårdnads- havare som med hänsyn till barnets faktiska vistelseort har möjlighet att direkt eller indirekt utöva sin tillsynsskyldighet. En annan synpunkt som framförs är att umgängesföräldrar i samband med umgänge med barnet skall anses åta sig att ha tillsyn i stället för vårdnadshavaren och således ha samma skadeståndsansvar som vårdnadshavaren. Jag anser att det skärpta ansvaret bör, liksom är fallet med det nuvarande tillsynsansvaret, gälla endast föräldrar som har del i vårdnaden om barnet. Umgängesföräldrar bör, liksom enligt nuvarande regler, inte ha någon lagstad- gad tillsynsplikt. Om ett barn orsakar en skada när det vistas hos en förälder som inte har del i vårdnaden, får den förälderns skadeståndsansvar bedömas enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Föräldrar som har gemensam vårdnad om sitt barn har ett gemensamt ansvar för allt som rör barnet, även om de bor isär. Ett skärpt tillsynsansvar bör därför gälla alla vårdnadshavare oavsett om de bor tillsammans med barnet eller inte. Vilka närmare skyldigheter som ansvaret medför för en vårdnadshavare får bedömas efter förhållandena i det enskilda fallet. För en vårdnadshavare som normalt inte bor tillsammans med barnet aktualiseras det skärpta tillsyns- ansvaret framför allt när den vårdnadshavaren har hand om barnet. Jag behandlar dessa frågor mer utförligt i specialmotiveringen. Ett skärpt tillsynsansvar kommer i första hand att bli aktuellt som barnet inte tillbringar i skolan, på daghem eller fritidshem. Anställda vid skolor, fritidshem och daghem har ett tillsynsansvar barnet vistas där. Om den anställde brister i tillsynen över barnet, kan arbetsgivaren bli skadeståndsskyldig (jfr prop. 1972:5 s. 171 f. och NJA 1984 s. 764). Det skärpta tillsynsansvaret för vårdnadshavare är inte avsett att innebära någon förändring i det ansvar som dessa institutioner kan ha.- Några remissinstanser uttrycker osäkerhet om vilka skador en vårdnadshavare kan bli skyldig att ersätta. Jag föreslår inga särskilda regler om detta. Av skadeståndslagens allmänna regler kommer därför att framgå vilka slag av skador som omfattas av det utvidgade skadeståndsansvaret. Det gäller i första hand person- och sakskada (se 2 kap. 1 § skadeståndslagen). Ersättning för ren förmögenhetsskada torde mer sällan komma i fråga. Sådan ersättningsskyldighet förutsätter nämligen normalt att den ersättningsskyldige har orsakat skadan genom brott (se 2 kap. 4 § skadeståndslagen), och tillsynsplikten enligt 6 kap. 2 § är inte straffsanktionerad. Däremot torde ett skadeståndskrav för ren förmögenhetsskada kunna grundas på brott mot bestämmelsen i 26 kap. 6 § andra stycket (se avsnitt 2.1.2). Det utvidgade skadeståndsansvaret kan bli ekonomiskt betungande för en vårdnadshavare vars barn orsakar en skada till ett stort ekonomiskt värde. Liksom nu kan i ett sådant fall vårdnadshavarens skadeståndsskyldighet jämkas enligt bestämmelsen i 6 kap. 2 § skadestånds- lagen. Jämkning kommer dock inte i fråga om ansvaret täcks av en ansvarsför- säkring. Ansvarsförsäkringen täcker, som jag har nämnt, inte skador som har orsakats uppsåtligen av den som är (se avsnitt 2.1.3). Om en förälder eller vårdnadshavare av oaktsamhet har underlåtit att ha den uppsikt över barnet som behövs för att förhindra att barnet åstadkommer skada, så gäller ansvarsförsäkringen däremot för förälderns eller vårdnadshavarens skadeståndsansvar även om skadan har orsakats uppsåtligen av barnet. Om ansvarsförsäkring finns, blir resultatet i de flesta fall att förälderns eller vårdnadshavarens ekonomiska insats begränsas till att betala för försäkringen och självrisk. Eftersom samma ansvarsförsäkring täcker både barnets och förälderns eller vårdnadshavarens skadeståndsansvar, blir det inte fråga om någon regressrätt från ansvarsförsäkringen. Om den skadelidande har utnyttjat sin försäkring för att få ersättning för sin skada, kan hans försäkringsbolag ha ett regressanspråk mot en skadeståndsskyldig vårdnadshavare eller mot dennes försäkringsbolag. Rätten att göra gällande regresskrav är dock begränsad bl.a. genom överenskommelser mellan försäkringsbolagen (se avsnitt 2.1.3). Den ändring av tillsynsansvaret som jag nu föreslår torde innebära att försäkringsersättning enligt ansvars- försäkring kommer att utbetalas i fler fall . Å andra sidan innebär det att försäkringsersättningar som betalas ut genom den skadelidandes egen försäkring kommer att minska. Den nya ordningen kan också medföra att antalet svårbedömda försäkringsfall blir något större. En remissinstans anför att detta kan medföra vissa skade- och drifts- kostnadsökningar för försäkringsbolagen samt ökade premiekostnader för försäkringstagarna. Enligt min uppskattning kan ökningen av antalet svårbedömda fall inte antas bli mer än marginell. Efter hand som praxis utvecklas kan man också förutse att de svårbedömda fallen blir färre i antal. Jag bedömer att förslaget inte kommer att medföra någon beaktansvärd kostnadsökning för försäkringsbolagen eller för försäkringstagarna. I den mån antalet svårbedömda försäkringsfall ökar, skulle det kunna tänkas medföra fler tvister vid domstol. Risken för detta bör dock inte överdrivas. De överväganden som skall göras för att konstatera om en förälder eller en annan vårdnadshavare har brustit i sina skyldigheter enligt den nya bestämmelsen skiljer sig inte nämnvärt från den motsvarande bedömning som görs enligt gällande regler om skadeståndsan- svar på grund av bristande tillsyn över barnet. Dessa frågor regleras till största delen av försäkringsbolagen utan att tvisten dras inför domstol. Jag räknar därför inte med några ökade kostnader för domstolsväsendet. Lagändringen bör träda i kraft . Ett lämpligt datum kan vara . Den nya bestämmelsen blir tillämplig i fråga om skadestånd med anledning av skadefall som inträffar efter ikraftträdandet, medan äldre lag skall tillämpas på skadefall som har inträffat . Detta följer av allmänna rättsgrundsatser och behöver inte regleras i några övergångsbestämmelser (jfr prop. 1972:5 s. 593). I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till lag om ändring i . Lagrådet har granskat lagförslaget. Förslag till lag om ändring i 6 kap. 2 § Barn står under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, om inte rätten har anförtrott vårdnaden åt en eller två särskilt förordnade förmyndare. Vårdnaden om ett barn består till dess att barnet fyller eller ingår äktenskap. Den som har vårdnaden om ett barn har ett ansvar för barnets personliga förhållanden och skall se till att barnets behov enligt 1 § blir tillgodosedda. Barnets vårdnadshavare svarar även för att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till dess ålder, utveckling och övriga omständigheter samt skall bevaka att barnet får tillfredsställande försörjning och utbildning. I syfte att hindra att barnet orsakar skada för någon annan skall vårdnadshavaren vidare svara för att barnet står under uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas. Om ansvaret i frågor som gäller barnets ekonomiska förhållanden finns bestämmelser i 9-16 kap. Paragrafen innehåller regler dels om vem som skall ha vårdnaden om barn (första stycket), dels om vårdnadshavarens skyldigheter (andra stycket). I tredje stycket hänvisas till andra kapitel i som gäller ansvaret för barnets ekonomiska förhållanden. Bland vårdnadshavarens skyldigheter anges i andra stycket att barnet skall få tillsyn. I tillsynsskyldigheten ligger att vårdnadshavaren skall skydda barnet så att det inte skadas men också att vårdnadshavaren skall se till att barnet inte orsakar skada för någon annan. I andra stycket har lagts till en bestämmelse om att vårdnadshavaren i syfte att hindra att barnet orsakar skada för någon annan svarar för att barnet står under uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas. Avsikten med bestämmelsen är att vårdnadshavaren skall ha ett särskilt ansvar för att se till att barnet inte orsakar någon annan en skada. Om vårdnadshavaren försummar detta tillsynsansvar uppsåtligen eller av vårdslöshet, kan det medföra skadeståndsskyldighet enligt 2 kap. 1 § skadeståndslagen. Vårdnadshavarens ansvar är begränsat till vad som gäller enligt reglerna om adekvat kausalitet. Det innebär att vårdnadshavarens underlåtenhet att se till att barnet står under uppsikt eller att vidta andra lämpliga åtgärder skall kunna hänföras till en konkret situation i vilken barnet har orsakat skada och att vårdnadshavaren genom sitt förhållningssätt skall kunna anses ha vållat skadan. Bestämmelsen innebär inte att vårdnadshavaren skall anses ha försummat sin tillsynsplikt så snart barnet orsakar en skada. I tillsynsansvaret ligger att vårdnadshavaren, inom ramen för vad som är möjligt för honom, skall vidta de åtgärder som behövs för att barnet inte skall orsaka skada. Om skada uppstår trots att vårdnadshavaren har uppfyllt sin tillsynsplikt, blir vårdnadshavaren inte skadeståndsskyldig. Vårdnadshavarens ansvar är alltså inte objektivt.En förutsättning för att vårdnadshavaren skall kunna övervaka barnet för att förebygga och förhindra att barnet orsakar skada är att vårdnadshavaren känner till barnets aktiviteter. Vårdnadshavaren måste därför på ett aktivt sätt hålla sig underrättad om vad barnet företar sig och vara beredd att ingripa i den utsträckning som kan behövas. De åtgärder som vårdnadshavaren skall vidta måste bli olika beroende på barnets ålder och mognad och vad barnet sysselsätter sig med. Ett mycket litet barn fordrar i princip ständig passning. Äldre barn behöver stå under viss uppsikt men de kan i större utsträckning tillåtas att företa sig saker på egen hand. Lämpliga åtgärder kan då vara t.ex. råd, anvisningar eller förmaningar. Dessa måste anpassas till vad barnet har möjlighet att förstå och ta intryck av. Kravet på att vårdnadshavaren skall ha uppsikt över barnet innebär inte att han eller hon ständigt måste befinna sig i närheten av barnet. När det gäller barn som är så stora att de kan tillåtas att på egen hand lämna hemmet kan det inte rimligen krävas att föräldrarna i detalj känner till vad barnet företar sig. Tillsynskravet kan dock inte anses uppfyllt t.ex. om vårdnadshavaren vet eller har anledning att misstänka att barnet företar sig någonting som kan medföra en skada samt vårdnadshavaren har haft möjlighet att kontrollera hur barnet beter sig och därmed förebygga skada men inte gör det. Om vårdnadshavaren vet eller har anledning att misstänka att barnet använder ett farligt föremål, måste det i allmänhet krävas att vårdnadshavaren har - eller åtminstone försöker skaffa sig - en kontinuerlig uppsikt över barnet. Om barnet har gjort sig skyldigt till skadegörande handlingar, bör det ställas större krav på den kontroll som vårdnadshavaren skall ha över vad barnet företar sig. När det gäller ungdomar i tonåren blir det i allmänhet inte fråga om omedelbar tillsyn. Men direkt uppsikt kan i vissa situationer vara nödvändigt även beträffande tonåringar, t.ex. när tonåringen tillåts att använda ett farligt föremål. I den mån direkt uppsikt inte behövs kan det vara nödvändigt att vårdnadshavaren vidtar andra lämpliga åtgärder för att kravet på tillsyn skall vara uppfyllt. När det gäller tonåringar måste man räkna med att vårdnadshavarnas inflytande över vad ungdomarna gör utanför hemmet är ganska litet och det är naturligtvis en avvägningsfråga hur stor frihet en tonåring skall medges. Likväl bör det krävas att vårdnadshavaren ger barnet vägledning och aktivt bestämmer gränserna för barnets frihet. Det innebär att det i vissa situationer kan föreligga en skyldighet att ge barnet förhållnings- order, förmaningar och instruktioner för att vårdnadshavaren skall anses ha uppfyllt kravet på att vidta lämpliga åtgärder. I vissa fall kan det också krävas att vårdnadshavaren meddelar restriktioner när det gäller vad barnet tillåts att sysselsätta sig med. Om vårdnadshavaren känner till eller har anledning att misstänka att tonåringen håller på med något som kan orsaka en skada, bör det krävas att vårdnadshavaren aktivt ingriper för att försöka förhindra skada. Är situationen sådan att det inte kan begäras att vårdnadshavaren personligen ingriper mot tonåringens förehavanden, bör vårdnadshavaren vidta andra lämpliga åtgärder som kan förebygga skada, t.ex. att söka hjälp hos de sociala myndigheterna. Detta kan också bli nödvändigt om ett barn eller en tonåring inte rättar sig efter de gränser som vårdnadshavaren sätter. De uppgifter som vårdnadshavaren lämnar till sociala myndigheter är sekretessbelagda i den utsträckning som föreskrivs i sekretesslagen (1980:100). Regeln om det skärpta tillsynsansvaret är utformad så att vårdnadshavaren inte åläggs att alltid personligen hålla barnet under uppsikt eller vidta de andra åtgärder som kan anses lämpliga. Han eller hon får anförtro åt någon annan att göra det. Men vårdnadshavaren ansvarar då för att den som har fått denna uppgift fullgör uppgiften på ett betryggande sätt. Vårdnadshavaren kan inte genom ett uppdrag till någon annan befria sig från sitt ansvar. Detta får särskild betydelse vid bedömningen av tillsynsansvaret i sådana situationer där barnet mer regelmässigt vistas hos någon annan än vårdnadshavaren. Om barnets föräldrar gemensamt har vårdnaden men bor i sär, är båda ansvariga för att barnet står under erforderlig uppsikt. Vilken av föräldrar- na som i ett sådant fall kan åläggas skadeståndsskyldighet får avgöras efter vem av dem som hade barnet hos sig när skadan inträffade och som därmed kan anses ha försummat sin tillsynsplikt. En förälder som på överenskommet sätt har överlämnat barnet till den andra vårdnadshavaren får således normalt anses ha gjort vad som ankommer på honom eller henne för att se till att barnet får erforderlig tillsyn. Om den vårdnadshavare som inte har hand om barnet får kännedom om, eller har anledning att misstänka, att barnet företar sig något som kan orsaka skada, är han eller hon dock skyldig att vidta åtgärder även om barnet vistas hos den andre vårdnadshavaren. När det gäller andra åtgärder, t.ex. förmaningar och tillrättavisningar, är fördelningen av ansvaret mellan vårdnadshavarna inte i lika hög grad beroende av var barnet vistas. Om barnet vistas hos t.ex. en umgänges- förälder och därvid orsakar skada, kan det normalt sett knappast komma i fråga att vårdnadshavaren skulle kunna bli ansvarig för den skadan på grund av bristande tillsyn. Genom att barnet överlämnas till umgängesföräldern för att barnet skall få tillfälle till umgänge med denne får det nämligen normalt anses att vårdnadshavaren har uppfyllt sitt ansvar. Huruvida umgängesföräldern kan bli ansvarig för skadan regleras inte av förevarande bestämmelse utan får avgöras enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. I det sammanhanget bör observeras att umgängesföräldern inte har någon lagstadgad tillsynsplikt. Däremot får det möjligen anses att umgängesföräldern genom att ta emot barnet för utövande av umgänget har åtagit sig att i vårdnadshavarens ställe ha en i vart fall begränsad tillsyn över barnet. Om ett barn omhändertas för samhällsvård, påverkas inte den rättsliga vårdnaden. I allmänhet ändras dock förhållandena i sådan grad att det inverkar på bedömningen av vårdnadshavarens tillsynsansvar. Ett barn kan omhändertas för . Orsakar ett barn skada när det vistas i ett särskilt ungdomshem enligt 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga eller i ett hem för vård eller boende, kan vårdnadshavaren inte ställas till svars, om uppsikten över barnet har brustit. I ett sådant fall kan i stället personalen i hemmet, eller i första hand arbetsgivaren, bli skadeståndsskyldig, om barnet inte har stått under uppsikt i den utsträckning som krävs. Vårdnadshavarens ansvar bör bedömas på samma sätt, om barnet är placerat i familjehem. Huruvida de som tar emot barnet i familjehemmet kan göras ansvariga för skada som barnet orsakar under sin vistelse får avgöras enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Vårdnadshavarens skadeståndsansvar gäller fullt ut, om barnet finns hos vårdnadshavaren trots att det är omhän- dertaget för samhällsvård. Vidare ansvarar vårdnadshavaren naturligtvis, om barnet vistas i ett annat enskilt hem i enlighet med vårdnadshavarens önskan. Detsamma gäller om vårdnadshavaren tillfälligtvis låter barnet bo på annan plats, t. ex. på ett läger eller en sommarkoloni. I de fall då vårdnadshava- ren placerar barnet hos någon annan avgörs skadeståndsansvaret i första hand efter en bedömning av om vårdnadshavaren har visat tillräcklig omsorg vid valet av placering. Vårdnadshavarens ansvar gäller oavsett om barnet är skadeståndsskyldigt. Om barnet har orsakat en skada genom en olyckshändelse och därför inte är skadeståndsskyldigt, kan dess vårdnadshavare ändå bli skadeståndsskyldig under förutsättning att han eller hon uppsåtligen eller av oaktsamhet har brustit i sin plikt se till att barnet får vägledning och står under uppsikt. Är både barnet och vårdnadshavaren skadeståndsskyldiga, svarar de solidariskt för skadeståndet, om inte annat följer av att begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem (6 kap. 3 § skadeståndslagen). Det kan inträffa att vårdnadshavarens och barnets skade- ståndsskyldighet fastställs till olika belopp beroende på att förutsättningarna för jämkning är olika i 2 kap. 2 § och 6 kap. 2 § skadeståndslagen. Frågan om regressrätt mellan barnet och vårdnadshavaren torde i de flesta fall sakna praktisk betydelse. Frågan har behandlats i förarbetena till skadeståndslagen (se prop. 1972:5 s. 176 f.).