prop · GH03143 · 1994-01-01 00:00:00 — Verkställighet på grund av strafföreläggande eller på grund av dom eller slutligt beslut som meddelas av tingsrätt eller hovrätt skall, med vissa begränsningar, i första hand ske genom uppbörd. är central uppbördsmyndighet. Uppbörd av belopp som avser särskild rättsverkan av brott får ske endast om betalningsskyldigheten har ålagts tillsammans med böter. Här föreslås i promemorian den ändringen att uppbörd av fondavgift alltid skall få ske, oavsett om betalningsskyldigheten har ålagts tillsammans med böter eller tillsammans med någon annan påföljd. Förordningens bestämmelser i övrigt, anförs det, bör kunna tillämpas även vid uppbörd och indrivning av avgifter till brottsofferfonden. Detta innebär bl.a. att är uppbördsmyndighet och att domstolarna och åklagarmyndigheterna medverkar vid uppbörden på så sätt att tingsrätten, hovrätten eller åklagarmyndigheten ger den som ålagts fondavgift möjlighet till frivillig betalning. När domen eller strafföreläggandet expedieras får denne ett inbetalningskort och skriftlig information om hur betalningen skall gå till. Under remissbehandlingen har Riksåklagaren påpekat att det är inkonsekvent att uppbörd skall få ske av fondavgift men inte av annan särskild rättsverkan som avser betalning, om avgiften åläggs i samband med annan påföljd än böter. har föreslagit att uppbörd skall ske i båda dessa fall. Regeringen avser att utreda förutsättningarna för detta närmare. I övrigt finns behov av vissa föreskrifter på myndighetsnivå när det gäller uppbörd och verkställighet. Lagen om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter Enligt 2 lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter i dess lydelse från (SFS 1993:909), får avräkning ske för fordran som tillkommer det allmänna, som är för indrivning registrerad i utsökningsregistret och som drivs in enligt bestämmelserna i indrivningslagen. Enligt vad som konstateras i promemorian blir avräkning därmed möjlig såvitt avser fordringar på avgifter till brottsofferfonden. - om preskription av böter I promemorian föreslås att reglerna om preskription av böter skall göras tillämpliga på fondavgifterna. Bestämmelserna om bortfallande av böter finns i 35 kap. 7 BrB, där följande föreskrivs. Ådömda böter bortfaller efter det att domen vann laga kraft. Om den dömde dör bortfaller böterna. Har domen vunnit laga kraft under den dömdes livstid och har lös egendom utmätts eller satts i allmänt förvar för betalning av böterna, skall dock böterna betalas av den egendomen. Vid förvandling av böter till fängelse gäller delvis andra regler. I sitt remissvar har Riksåklagaren föreslagit att i stället den allmänna tioårspreskriptionen skall gälla för fondavgifterna. Övriga remissinstanser har godtagit förslaget om preskription . Som regeringen har konstaterat är det viktigt att krono- fogdemyndigheterna i så stor utsträckning som möjligt kan handlägga indrivningen av böter och fondavgifter gemensamt och enligt samma regler. Vi föreslår därför att bestämmelserna om bortfallande av böter görs tilllämpliga på fordringar som avser fondavgift. De preskriptionsregler som gäller vid förvandling av böter blir inte aktuella att tillämpa, eftersom fondavgift inte kommer att kunna förvandlas. Förordningen om avgifter vid kronofogdemyndigheterna Enligt förordningen (1992:1094) om avgifter vid kronofogdemyndigheterna skall utsökningsavgift i form av grundavgift om tas ut vid indrivning i allmänna mål. Avsikten är att avgiften skall täcka de förrättningskostnader som gäldenärens uteblivna betalning orsakar. Av 5 i förordningen framgår att grundavgift skall tas ut i varje mål, om inte annat är föreskrivet. Även om fordringar på fondavgifter och böter i flertalet avseenden kommer att hanteras lika föreligger ändå den olikheten att fondavgifterna inte omfattas av bestämmelserna om bötesförvandling, alltså de regler enligt vilka obetalda böter kan förvandlas till fängelse. Dessutom skall de belopp som drivs in redovisas åt olika håll beroende på om de avser böter eller fondavgift. Enligt vad har upplyst kan man därför förutse att fondavgift och böter kommer att registreras som två mål hos kronofogdemyndigheten, även om de ursprungligen har tagits upp i samma dom eller strafföreläggande. Promemorians förslag är att endast en grundavgift skall tas ut i ett sådant fall. Förslaget har i princip godtagits av remissinstanserna. Enligt mening bör dock kostnaden för varje mål ändå beräknas till . Regeringen avser att reglera frågan i en förordning om brottsofferfonden. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Har i allmänhet godtagit förslaget. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om brottsofferfondens ändamål, om när och med vilket belopp brottsofferfondsavgift skall betalas liksom om preskription av fordran på fondavgift bör, såsom föreslagits i promemorian, tas in i en ny lag, lag om brottsofferfond. Enligt promemorieförslaget skall allmänna bestämmelser om fondens ändamål tas in i lag och mer detaljerade föreskrifter meddelas av regeringen. Riksåklagaren menar att det tydligare bör definieras vem som kan vara berättigad till bidrag och för vilka ändamål bidrag kan betalas ut. Enligt regeringens mening är det inte önskvärt att i lagen alltför hårt detaljstyra fondens ändamål. Det är tvärtom - och särskilt i fondens uppbyggnadsskede - angeläget att regeringen ges tillräcklig handlingsfrihet att styra användningen av fondens medel genom mer eller mindre detaljerade riktlinjer. Vi finner därför att uppläggningen av författnings- regleringen i promemorian är den lämpligaste och att fondens ändamål således i lagen uttrycks i allmänna ordalag medan regeringen i förordning får ge närmare riktlinjer för användningen av fondens medel. Vidare bör regeringen bemyndigas att besluta om administrationen och förvaltningen av fonden liksom om kostnaderna för detta. Närmare bestämmelser i dessa hänseenden - bl.a. om vem som skall förvalta fondens medel och besluta i frågor om bidrag ur fonden - bör alltså tas in i förordning. Förslagen i promemorian innebär i detta hänseende bl.a. följande. Av förordningen bör framgå att beslut om bidrag ur fonden får förenas med villkor att bidragstagaren skall redovisa hur bidraget använts och att en redovisning bör lämnas åtminstone en gång till regeringen för hur fondens medel har använts. Härigenom får också regeringen underlag för att bedöma om det finns skäl att justera eller komplettera riktlinjerna för fondens användning. I förordning bör också tas in en regel om att beslut om bidrag från brottsofferfonden inte får överklagas. Vidare bör i denna ges föreskrifter om skyldighet för domstolarna och åklagarna att informera den avgiftsskyldige om brottsofferfonden och dess uppgifter, liksom vissa föreskrifter rörande uppbörd och indrivning. Såsom tidigare nämnts bör fondens medel kunna tas i anspråk för finansiering av olika reformer på området, t.ex. när det gäller brottsskadeersättningar. För att en sådan reform skall kunna genomföras krävs ändringar av brottsskadelagen. Frågan om att ta fondens medel i anspråk för brottsskadeersättning kan i så fall tas upp i det sammanhanget. Det krävs därför inga särskilda föreskrifter om detta i lagen om brottsofferfond. De organisatoriska frågorna aktualiserar ytterligare lagändringar. Till detta återkommer regeringen i det följande (avsnitt 5). 5.1 En Brottsoffermyndighet och dess uppgifter Promemorians förslag: skall besluta i frågor om användning av fondens medel. Kammarkollegiet skall förvalta fondens medel. Remissinstanserna: Har inte haft några invändningar mot förslaget. Utredningens förslag: En brottsoffermyndighet bör inrättas. De uppgifter som åvilar den nuvarande överförs till den nya . Förslaget överensstämmer i övrigt i huvudsak med regeringens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: I promemorian föreslås att , som har till uppgift bl.a. att pröva ärenden om s.k. brottsskadeersättning enligt brottsskadelagen, skall besluta även i frågor om användningen av brottsofferfondens medel. En särskild utredare har därefter på regeringens uppdrag gjort en översyn av organisation och lednings- och arbetsformer. Utredaren föreslår att en med ett övergripande ansvar för brottsofferfrågor inrättas. Enligt förslaget skall denna myndighets ansvarsområde bl.a. omfatta de ärenden som handläggs av och frågor om bidrag ur den planerade brottsofferfonden. Enligt regeringens mening är det lämpligt att frågor om bidrag ur fonden och ärenden om ersättning enligt brottsskadelagen handläggs av en gemensam myndighet. verksamhet är helt inriktad på brottsofferfrågor. Nämndens huvuduppgift är således att pröva ärenden enligt brottsskadelagen (1978:413) om ersättning av statliga medel, s.k. brottsskade- ersättning. För att sådan ersättning skall lämnas krävs att skadan har uppkommit till följd av brott. Brottsskadeersättning kan lämnas för personskada och i vissa fall för sakskada och ren förmögenhetsskada. Ersättning kan också lämnas för lidande enligt 1 kap. 3 skadeståndslagen. Nämnden har också andra uppgifter, bl.a. informationsverksamhet rörande brottsofferfrågor. Antalet ansökningar om brottsskadeersättning som inkom till under /93 uppgick till närmare 2 500 personskadeärenden och drygt 900 sakskadeärenden. Regeringen bedömer att verksamheten vid nämnden på ett rationellt och effektivt sätt har bidragit till att lindra följderna av att ha blivit utsatt för brott. Denna verksamhet bör även fortsättningsvis vara en av det allmännas mest betydelsefulla insatser för att hjälpa brottsoffer. Det är emellertid naturligt att nu vidga verksamheten vid nämnden till att avse brottsofferfrågor i ett mer heltäckande perspektiv. Enligt regeringens mening skulle tillskapandet av en myndighet med ett övergripande ansvar för brottsofferfrågor ge väsentligt bättre förutsättningar till överblick, samordning och utveckling av ett allt mer betydelsefullt verksamhetsområde för det allmänna. Att bilda en sådan myndighet är alltså ett viktigt steg när det gäller att lyfta fram de kriminalpolitiskt centrala brottsofferfrågorna och därigenom ge stödet till brottsoffren stadga och kontinuitet på såväl kort som lång sikt. Enligt regeringen bör därför en sådan brottsoffermyndighet bildas. Detta bör ske genom att ombildas och får ytterligare uppgifter. Den bör därvid byta namn till för att tydligare markera det generella ansvaret för verksamhetsområdet. Utöver brottsskadeärendena bör myndigheten - som har redovisats - även besluta om användning av medlen i brottsofferfonden med utgångspunkt i riktlinjer som regeringen kommer att besluta om. Myndigheten bör vidare ha som ett övergripande mål att främja brottsoffrens rättigheter, behov och intressen. I detta ligger bl.a. att myndigheten skall ha ett ansvar för att brottsoffrens situation följs upp i olika sammanhang. Myndigheten bör även kunna fungera som ett i frågor som rör brottsoffer och förmedla information i sådana frågor. En viktig del av verksamhet är information till brottsoffer om nämndens praxis och förutsättningarna för brottsskadeersättning. Sådan informationsverksamhet bör även fortsättningsvis vara en betydelsefull uppgift för . Myndigheten bör genom effektiva informationsinsatser medverka till att berörda får kännedom om såväl möjligheterna till brottsskadeersättning som möjligheterna till bidrag ur brottsofferfonden. Regeringen kommer senare att besluta om myndighetens närmare uppgifter. Den ekonomiska förvaltningen av brottsofferfonden bör enligt regeringens mening åtminstone tills vidare handhas av Kammarkollegiet. 5.2 organisation och finansiering Utredningens förslag: Överensstämmer i stora drag med regeringens. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Myndigheten bör organiseras som ett enrådighetsverk, d.v.s. med myndighetschefen som ytterst ensam ansvarig för verksamheten. På så sätt skapas ett tydligt ledningsansvar för myndigheten enligt de principer för ledning av statliga myndigheter som vinner tillämpning. Enligt regeringens mening talar också den utveckling som har skett i vad gäller formerna för avgöranden i ärenden om brottsskadeersättning för att det nu är lämpligt att välja enrådighetsmodellen. Sålunda kan nämnden överlämna åt ordföranden, en vice ordförande eller en tjänsteman vid kansliet att på nämndens vägnar bl.a. avgöra ärenden om brottsskadeersättning som inte är av principiell betydelse eller annars av större vikt. av brottsskadeärendena avgörs efter delegation av nämnden. Enligt utredningen är vissa brottsskadeärenden emellertid av sådan karaktär att de behöver avgöras av en nämnd på samma sätt som sker . Regeringen delar den bedömningen. Genom en sådan nämnd kan myndigheten tillföras ytterligare sakkompetens. Regeringen föreslår således att det hos skall finnas en nämnd som även i fortsättningen skall besluta i brottsskadeärenden som är av principiell betydelse eller annars av större vikt. Chefen för bör vara en generaldirektör och utses av regeringen. inre organisation bör myndigheten själv bestämma. Den nuvarande består av en ordförande, två vice ordförande och tre andra ledamöter. Med hänsyn till att nämnden hos kommer att ha i princip samma uppgifter som gör regeringen den bedömningen att nämnden hos den ombildade myndigheten i huvudsak skall ha samma sammansättning som . Det bör ankomma på regeringen att besluta om nämndens sammansättning. Detta bör anges i lagen. Frågor om bidrag ur brottsofferfonden bör enligt regeringens mening avgöras av myndighetschefen eller av en annan tjänsteman med stöd av vanliga delegationsbestämmelser. För att tillföra myndigheten professionell kompetens i fråga om underlag och stöd vid avgöranden av ärenden om bidrag ur fonden kan det dock finnas behov av någon form av rådgivande organ. Denna fråga bör överlämnas till att själv bestämma. har 14,5 årsarbetskrafter. Genom att tillförs ytterligare uppgifter måste en viss resursförstärkning ske och kompetensen inom brottsofferområdet breddas. Regeringen delar utredningens bedömning att det totalt kommer att behövas ca 20 årsarbetskrafter vid . Kostnaderna för handläggning av brottsofferfonden bör enligt regeringens uppfattning finansieras av fondens medel. För att underlätta uppbyggnaden av brottsofferfonden och möjliggöra för att börja sin verksamhet anser regeringen att särskilda medel, utöver medel, bör tillföras myndigheten. Dessa kostnader bör finansieras genom besparingar på annat håll inom ansvarsområde. Utredningens förslag: Frågan om att tillsätta en utredningsman har inte behandlats i utredningen. Däremot lämnar utredningen förslag om utformningen av organisation, kompetens m.m. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen avser att tillsätta en utredningsman med uppgift att förbereda ombildningen av till . Den ombildade myndighetens verksamhet bör starta . Några avgörande skäl för att efter en rimlig övergångstid behålla den nuvarande verksamheten i finns inte enligt vår mening. bör därför bl.a. av regionalpolitiska skäl utlokaliseras. För att undvika övergångsproblem så långt det är möjligt i samband med omloka- liseringen av den nuvarande verksamheten bör dock brottsskadeärendena liksom handläggas i , dock längst fram till . På detta sätt ges den ombildade myndigheten också förutsättningar att på ett naturligt sätt växa in i sin nya roll under det första verksamhetsåret som behovet av kontinuitet i den nuvarande verksamheten tillgodoses. Överflyttningen bör om möjligt ske successivt under det första verksamhetsåret. Utredningsmannen bör i sitt förberedelsearbete bl.a. dra upp riktlinjerna för myndighetens närmare organisation och för den kompetens som myndigheten bör besitta för att klara sina uppgifter samt bemanna myndigheten. Utredningsmannen bör också utforma närmare riktlinjer för myndighetens arbetsformer. I detta arbete ingår bl.a. frågan om vilka typer av brottsskadeärenden som lämpligen bör avgöras av nämnden samt att planera för hur beslutade bidrag ur brottsofferfonden skall administreras. 16 6 Stödperson under förundersökning och rättegång Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser som har yttrat sig i denna del är positiva till förslaget. Enligt torde det som regel inte finnas behov av stödperson när ett målsägandebiträde har förordnats. anser att förslaget bör preciseras ytterligare. Skälen för regeringens förslag: I samband med ändringar (prop. 1983/84:105) av bestämmelserna om sexualbrott i 6 kap. infördes en möjlighet för målsäganden att under rättegång åtföljas av en stödperson (20 kap. 15 , RB). En stödperson får inte företa några rättegångshandlingar utan skall främst fungera som ett moraliskt stöd för målsäganden. Målsäganden får åtföljas av en sådan stödperson om han eller hon med hänsyn till brottets art eller annars kan antas vara i behov av personligt stöd under rättegången. Som stödperson kan t.ex. en kontaktperson som socialnämnden förordnat enligt 10 socialtjänstlagen (1980:620) medverka. Också sjukhuskuratorer, företrädare för brottsofferjourer, kvinnojourer eller kvinnohus kan vara stödpersoner. Även en närstående kan vara lämplig som stödperson. Enligt 20 kap. 15 RB är det domstolen som i varje enskilt fall avgör, om en målsägande får ha en stödperson vid sin sida under rättegång. Domstolen prövar därvid om målsäganden med hänsyn till brottets art eller annars kan antas vara i behov av personligt stöd. Bestämmelsen infördes i första hand med tanke på mål om sexualbrott och andra våldsbrott och syftet var att ge den målsägande som inte för talan om ansvar eller enskilt anspråk möjlighet att ta med sig någon lämplig person vid rättegångstillfällen då målsäganden skall höras. Lagtexten hindrar dock inte att en målsägande kan ha med sig en stödperson även i andra slags mål eller mål där målsäganden för tala. I promemorian föreslås att målsäganden själv - oavsett brottets art eller annan behovsprövning - skall få bestämma om han eller hon skall åtföljas av en stödperson under rättegången. Remissinstanserna är i allmänhet positiva till förslaget. menar att det i de fall där ett målsägandebiträde förordnats som regel inte torde finnas behov av en stödperson. Förmågan att klara av sådana pressande situationer, som t.ex. ett förhör hos domstol kan innebära, är mycket individuell och det får anses att det i första hand är målsäganden själv som bäst avgör om han eller hon behöver stöd utöver det som rätten, åklagaren och i vissa fall ett målsägandebiträde kan erbjuda. Lagrådet konstaterade också i sitt yttrande över förslaget att det fick anses ligga närmast till hands att i princip överlåta åt målsäganden att själv bedöma om stöd behövs (prop. 1983/84:105 s. 72). I samband med tillkomsten av lagen om målsägandebiträde framhölls uttryckligen att regeln om stödperson i 20 kap. 15 RB borde kvarstå, även om det kunde förutsättas att behov av stödperson ofta inte kommer att finnas i de fall målsägandebiträde förordnas. Det anfördes därvid bl.a att det i vissa fall kan vara välmotiverat att den som har målsägandebiträde stöds av ytterligare en person vid förhandlingen (prop. 1987/88:107 s. 44). Regeringen har ingen anledning att nu inta en annan stånd- punkt och att föreslå ändringar som innebär begränsningar i rätten till stödperson. Tvärtom bör målsägandens rätt att åtföljas av en stödperson utvidgas i enlighet med promemorians förslag så att målsäganden själv får avgöra om han eller hon skall åtföljas av en stödperson under rättegång. Det bör dock även i fortsättningen vara domstolen, och inte målsäganden, som skall avgöra om den önskade personen är lämplig eller inte. Det finns inga uttryckliga regler om att målsäganden får åtföljas av en stödperson under förundersökning. Vid alla förhör skall om möjligt ett av undersökningsledaren anmodat trovärdigt vittne vara närvarande (23 kap. 10 RB). Av bestämmelsen framgår också att ett målsägandebiträde har rätt att närvara vid förhör med målsäganden och att en vårdnadshavare bör vara närvarande vid förhör med barn , om det inte är olämpligt av utredningsskäl. Det är undersökningsledarens uppgift att bestämma om någon annan än ett för- hörsvittne får närvara vid ett förhör. Kompletterande bestämmelser om förhör under förundersökningen finns i 7 förundersökningskungörelsen. Begär den som skall höras att någon skall få vara närvarande vid förhöret, får detta enligt 7 tredje stycket förundersökningskungörelsen beviljas, om det kan ske utan men för utredningen. En målsägande som vill åtföljas av en stödperson vid förhör under förundersökningen har alltså ingen ovillkorlig rätt till det. Å andra sidan finns det inget som hindrar att en begäran om att få åtföljas av en stödperson beviljas, så länge det kan ske utan men för utredningen. Bestämmelsen torde ha tillämpats ganska generöst när det gäller stödpersoner. I promemorian föreslås att en uttrycklig regel om att målsäganden vid förhör under förundersökningen får åtföljas av en stödperson införs i 23 kap. 10 RB. Enligt förslaget skall en stödperson som avses i 20 kap. 15 RB ha rätt att närvara vid förhör med målsäganden om det kan ske utan men för utredningen. Så gott som alla remissinstanser är positiva till promemorians förslag. Rikspolis- styrelsen har haft vissa invändningar mot förslaget, bl.a. att den föreslagna bestämmelsen bör preciseras så att den uttryckligen anger i vilka situationer undersökningsledaren kan avvisa en stödperson. menar att det vore orimligt om undersökningsledaren alltid skulle vara skyldig att styrka att stödpersonens närvaro är till men för utredningen. Regeringen delar den uppfattning som framförs i promemorian om att det självklart kan vara lika påfrestande för målsäganden att medverka hos polis som hos domstol. Det är rimligt att målsägandens möjligheter att ha med sig en stödperson så långt som möjligt är desamma . Uppgifter som hänför sig till polisens brottsförebyggande och brottsbekämpande verksamhet skyddas genom bestämmelser i sekretesslagen (1980:100), bl.a. 5 kap. 1 och 9 kap. 17 och 18 , som kompletteras av bestämmelsen i 23 kap. 10 sista stycket RB. Enligt den sistnämnda bestämmelsen får undersökningsledaren förordna att vad som förekommit vid förhör inte får uppenbaras. Den som utan giltigt skäl överträder ett sådant förbud riskerar bötesstraff enligt 9 kap. 6 RB. Denna reglering räcker dock inte utan undersökningsledaren måste även i fortsättningen kunna vägra en stödperson att närvara om det är till men för utredningen. En målsägande som vill ha med sig en stödperson vid förhör under förundersökningen bör därför - till skillnad från vad som gäller i fråga om målsägandebiträde - inte ha någon ovillkorlig rätt till det. Endast om undersökningsledaren anser att det kan ske utan men för utredningen bör stödper- sonen ha rätt att närvara. Denna prövning, som kan delegeras till förhörsledaren, blir av ungefär samma slag som den som skall göras enligt 7 tredje stycket förundersökningskungörelsen och beslutet behöver inte motiveras. Regeringen föreslår därför att 23 kap. 10 RB ändras i enlighet med promemorians förslag. 7 Målsägandes rätt att få ta del av förundersökningsprotokoll Promemorians förslag: Av 23 kap. 21 fjärde stycket RB skall framgå att målsägande skall ha rätt att på begäran få kopia av förundersökningsprotokollet. Remissinstanserna: Av det fåtal remissinstanser som har yttrat sig över förslaget har några varit positiva. Riksåklagaren har avstyrkt förslaget och ombudsmän har efterlyst en närmare analys av konsekvenserna. Skälen för regeringens bedömning: Sedan åklagaren har beslutat om åtal har enligt 23 kap. 21 fjärde stycket RB den misstänkte eller hans försvarare rätt att på begäran få en kopia av protokoll eller anteckningar från förundersökningen. Har offentlig försvarare förordnats skall en kopia utan särskild begäran lämnas eller sändas till försvararen.