prop · GH03118 · 1994-01-01 00:00:00 — Därutöver ställs det i grundlagen inte upp andra krav på en juryman än att han skall vara känd för "omdömesgillhet, självständighet och rättrådighet". Han får inte heller vara underårig eller ha förvaltare enligt särskilda bestämmelser i lag. Det anges att det bland jurymännen bör vara företrädda skilda samhällsgrupper och meningsriktningar samt olika delar av länet (12 kap. 5 § TF). De som är utsedda till jurymän tas upp på en jurymannalista. I denna skall varje grupp tas upp särskilt. När det förekommer mål i vilket jury skall delta, skall rätten vid ett sammanträde med parterna (jfr 8 kap. 6 § andra stycket tillämpningslagen) föredra listan och ta upp frågan om det föreligger jäv mot någon som är upptagen på listan. Om jäv mot juryman gäller vad som i är föreskrivet om jäv mot domare (12 kap. 10 § första stycket). Juryn bildas sedan av de ojäviga jurymännen. Av dessa får varje part utesluta tre inom den första gruppen (om sexton) och en inom den andra (om åtta). Om det på ena sidan finns flera parter och de vill utesluta olika jurymän, får rätten företa uteslutningen genom lottning. Gäller målet endast konfiskering skall all uteslutning av jurymännen göras av rätten (12 kap. 14 § andra stycket sista meningen). Rätten tar bland de övriga ut genom lottning så många till suppleanter, att det kvarstår sex i den första gruppen och tre i den andra. Juryn består således av nio jurymän, därav minst tre nämndemän eller personer som har varit nämndemän. Den som har utsetts att tjänstgöra i juryn skall kallas till huvudförhandlingen av rätten. Har en juryman visat att han har laga förfall och alltså inte kan tjänstgöra, skall det kallas in en supple- ant från samma grupp av jurymän. Suppleanterna kal- las i den ordning som de lottats till suppleanter. Om det på grund av jäv eller laga förfall för jury- männen inte finns tillräckligt antal ledamöter i någon av grupperna, utser rätten för varje juryman som behövs, tre behöriga personer (12 kap. 12 § andra stycket). Vardera parten får utesluta en av dessa. Om rätten skulle finna att en juryman inte har laga förfall, skall jurymannen underrättas om det. En juryman som inte har laga förfall, men som ändå inte kommer till huvudförhandlingen kan bli skyldig att ersätta staten och parterna för kostnader om förhandlingen har måst ställas in. När juryn är fulltalig skall den avlägga en i lagtexten angiven försäkran (9 kap. 5 § tillämpningslagen). Under huvudförhandlingen har juryn rätt att ställa frågor till parter, vittnen, sakkunniga m.m. efter rättens tillstånd till detta (9 kap. 6 §). I förarbetena till nuvarande TF framhöll tryckfrihetssakkunniga (se SOU 1947:60) att det med hänsyn till den ringa förekomsten av jurymål var uppenbart svårt att tillgodose det i direktiven framförda önskemålet på större domstolserfarenhet hos juryns ledamöter. I denna del anförde de sak- kunniga bl.a. följande (s. 196 f.). Det är tydligt att lottning bland ett stort antal personer är en bristfällig metod för att nå kompetens och allsidig representation hos en jury. Ju större jurymannakåren är, desto ovissare blir utfallet av lottningen. Det är inom juryn, ej i jurymannakåren, som repre- sentationen bör vara allsidig, för att före- liggande frågor genom diskussion mellan personer i olika samhällsställning skola få ett vidsyntare bedömande. Även om, såsom lagen föreskriver, skilda samhällsgrupper bliva representerade i jurymannakåren, kan lottningen leda till att en ensidigt sammansatt jury uttages. Ur synpunkten av juryns lämpliga samman- sättning synes alltså övervägande skäl tala för att antalet för jurymannauppdraget utsedda per- soner icke göres större än som kan anses påkallat av processuella skäl. Genom en sådan begränsning beredes i långt högre grad än nu är fallet möjlighet att till uppdraget utse dem som äro fullt skickade för sin uppgift. För att ytterligare tillgodose önskemålet att juryn skulle utgöras av personer som inte alltför sällan deltog i rättskipningen, fann tryckfrihets- sakkunniga att vid val av jurymän, jurymannakåren till viss del skulle utses bland dem som var eller hade varit nämndemän vid allmän underrätt. Hur stor del av jurymannakåren som skulle väljas ur nämn- demännens krets kunde enligt tryckfrihetssakkunniga vara föremål för skilda meningar, men de stannade vid att förorda en tredjedel (SOU 1947:60 s. 197). Tryckfrihetssakkunnigas förslag innebar sålunda, att för varje rådhusrätt som var behörig att ta upp tryckfrihetsmål, skulle finnas en jurymannakår om 24 personer, fördelade i två grupper med 16 jurymän i den ena och 8 jurymän i den andra gruppen. I gruppen om åtta personer skulle jurymännen vara eller ha varit nämndemän vid allmän underrätt. I propositionen anslöt sig departementschefen till de sakkunnigas förslag och anförde bl.a. att det be- gränsade antal jurymän som skulle väljas möjlig- gjorde att kvalificerade och för uppdraget lämpliga personer utsågs. Att jurymännen till viss del skulle vara eller ha varit nämndemän torde enligt departementschefen vara ägnat att verka i samma riktning (prop. 1948:230 s. 99). Vid remissbehand- lingen av tryckfrihetssakkunnigas förslag ifrågasatte om det inte med hänsyn till invånarantal och pressverksamhet i och var motiverat med en något större jurymannakår i dessa städer. Depar- tementschefen anförde att det antal tryckfrihetsmål som ditintills brukat förekomma inte varit så stort att det fanns anledning att utvidga jurymannakårer- na i dessa städer utöver vad de sakkunniga föreslagit (propositionen s. 191). TF:s nu gällande bestämmelser om juryn överensstämmer i huvudsak med den av riksdag antagna lydelsen. De ändringar som be- slutats därefter är främst särskilda bestämmelser om val av jurymän i och följdändringar på grund av tingsrättsreformen. Bland annat sättet att utse jurymän har aktualiserats i ett mål vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (målet ./. har i en dom som meddelats , förklarat att kravet i artikel 6 i om mänsk- liga rättigheter och grundläggande friheter på rätt till opartisk rättegång inför en oberoende och opartisk domstol kränkts i ett tryckfrihetsmål vid en svensk tingsrätt med hänsyn till juryns samman- sättning i målet (fem av de nio jurymännen hade politisk anknytning till svarandesidan i målet som gällde förtal i en bok om politiska förhållanden). Bestämmelserna om hur jurymännen utses behandlas av domarutredning (Ju 1993:06, dir. 1993:47). Forum vid tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål Tryckfrihetsmål handläggs i princip vid den tingsrätt inom vars domkrets har sitt säte, men TF medger att regeringen förordnar att även annan tingsrätt kan ta upp sådana mål (12 kap. 1 § TF). I förordningen (1991:1712) om behörighet för vissa tingsrätter att ta upp tryckfrihetsmål och yttrandefrihetsmål föreskrivs att även , , och tingsrätter får ta upp tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. Av 7 kap. tillämpningslagen framgår hur forum be- stäms vid tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. Av- görande för var tryckfrihetsmål skall tas upp i fråga om periodiska skrifter är skriftens utgivningsort och i fråga om andra skrifter den ort där den som enligt 8 kap. TF är ansvarig för skriften har sitt hemvist. För yttrandefrihetsmål är det orten varifrån ett radioprogram har utgått för sändning, där en film har lämnats ut för spridning eller där brottet på annat sätt har förövats som är avgörande för vilken tingsrätt som skall ta upp målet. Av detta följer att är rätt och enda behöriga forum i många tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. Skälen för regeringens förslag: Tryckfrihetsmålen i framför allt har sedan TF började tillämpas ökat i antal och i omfattning. Till- komsten av YGL har också bidragit till en ökning av antalet mål som handläggs inför jury. Som framgår av en skrivelse från till (dnr 91-567) medför det stora antalet mål att de valda jurymännen inte har möj- lighet att tjänstgöra i den omfattning som förut- sätts och att tingsrätten därför ofta måste utnyttja möjligheten att utse jurymän enligt 12 kap. 12 § andra stycket TF. Av motiven till TF framgår som tidigare redovisats att det då ansågs angeläget att inte ha för många jurymän, eftersom juryn skulle utgöras av personer som inte alltför sällan deltog i rättskipningen. anförde tryckfrihetssakkunniga i specialmotiveringen till 12 kap. 12 § andra stycket att "det torde kunna an- tagas att detta förfarande i praktiken ytterst sällan kommer att tillämpas" (SOU 1947:60 s. 283). I propositionen kommenteras inte bestämmelsen särskilt (jfr prop. 1948:230 s. 99 och 191). synes förhållandena vid föranleda att bestämmelsen tillämpas betydligt oftare än vad som varit avsett. Det är givetvis mindre lämpligt att det ofta förekommer att någon eller några av juryns medlemmar inte har valts på sätt som huvudregeln i TF förutsätter. Uppenbarligen har dagens situation med fler och omfattande mål medfört att om juryn inte räcker till för , som är den domstol i landet som handlägger störst antal tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. Det bör därför vidtas en ändring i syfte att för återställa förhållandena i så måtto att möjligheten att utse ersättare enligt 12 kap. 12 § andra stycket inte skall behöva utnyttjas annat än i undantagsfall. I promemorian redovisades ett par olika vägar för hur ändringen skulle kunna ske. Ett sätt vore att ändra forumreglerna för tryckfrihets- och yttrande- frihetsmål just när det gäller , och ge fler tingsrätter i än behörighet att ta upp tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. Ett annat sätt vore att be- hålla som enda behöriga domstol och i stället föreskriva att det för län skall väljas fler jurymän än det nu i grundlagen angivna antalet 24. Det sistnämnda för- ordades i promemorian och är även enligt regeringens bedömning att föredra (jfr SOU 1983:70 s. 205). Som framhölls i promemorian vore det ur många synpunkter sett ofördelaktigt att splittra den kunskap och erfarenhet av tryckfrihetsmål och även av yttrandefrihetsmål som finns vid . Det bör här särskilt framhållas vikten av enhetlighet i rättstillämpningen. Det är därför lämpligast att tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål i alltjämt skall handläggas endast vid . Däremot bör antalet jurymän i ökas. Enligt regeringens uppfattning bör så ske oavsett dom, eftersom den ändring som föreslås inte berör frågan hur jurymännen väljs, utan i stället hur många jurymän som skall väljas. Den ändring som här föreslås är därför angelägen att nu vidta, även om det kan bli aktuellt med ytterligare förändringar med an- ledning av nämnda dom eller av vad domarutredning kommer att föreslå i detta avseende. Bildandet av juryn regleras uttömmande i grundlagen (se 12 kap. 9-12 §§). Som anförts i promemorian är det inte lämpligt att genom ökningen av antalet jurymän rucka på förfarandet med hur jurymännen utses att tjänstgöra i de enskilda målen. Ett tänkbart alternativ vore annars att jurymännen fördes upp på två jurymannalistor, i stället för som på en (12 kap. 9 §), och att juryn hämtades i vart annat mål från lista 1 och i vart annat från lista 2. En sådan ordning skulle dock innebära ett större ingrepp i jurysystemet än som enligt regeringens bedömning är erforderligt och lämpligt. Två jurymannalistor skulle kunna medföra en skillnad i rättstillämpning vid en och samma tingsrätt, vilket i sin tur skulle kunna med- föra önskemål om att juryn hämtas från en viss lista. Endast en liten sådan risk gör att det enligt regeringens bedömning inte bör ske en ändring av sådant slag. En lösning bör i stället sökas enligt den väg promemorians förslag anvisar. Några remissinstanser - , Kammarrätten i och - har som tidigare nämnts framfört att en fördubbling av antalet jurymän kan vara en onödigt stor ökning. Med ett så stort antal jurymän kan det enligt tingsrätten bl.a. finnas risk för att får svårt att hitta tillräckligt många kvalificerade och för uppdraget lämpliga personer. har framhållit att en negativ effekt kan bli att jurymännen får tjänstgöra i liten utsträckning. Vidare har kammar- rätten framfört att ett så stort antal kan bli otympligt vid uttagandet av juryn i de enskilda målen och att det kan i högre grad leda till en sned fördelning mellan olika samhällsgrupper i juryn. Det får förutsättas att bland befolkningen återfinns tillräckligt många personer som är lämpade att vara jurymän även om antalet ökas. Det synes emellertid finnas risk för att en sned fördelning inom gruppen kan uppstå med så pass stor jurymannakår. Vidare kunde förfarandet med hur juryn skall utses i varje enskilt mål bli onödigt svårhanterligt med en jurymannalista som upptar 48 personer. Vad som sagts leder till att en ökning av antalet jurymän i till 36 är att föredra framför promemorians förslag. Regeringen finner i övrigt promemorians förslag vara lämpligt. För bör det därför utses ytterligare 12 jurymän, att fördelas med åtta i den första gruppen och fyra i den andra. I konse- kvens med detta borde även vardera parten få utesluta ett större antal jurymän från varje grupp jämfört med vad som gäller för bildandet av jury i andra län där antalet jurymän är 24. Därför bör vardera parten få utesluta fem i den första gruppen och två i den andra. Med en sådan ordning återstår - om samtliga är ojäviga - 14 jurymän i den första gruppen, av vilka sex skall tjänstgöra i målet, och åtta jurymän i den andra gruppen, av vilka tre skall tjänstgöra. Huruvida det förhållandet att en juryman som skall tjänstgöra i juryn önskar avstå från uppdraget på grund av att han eller hon ingått i juryn i det närmast föregående målet skulle kunna utgöra laga förfall bör inte särskilt anges i grundlag eller lag. Rätten har i stället att pröva frågan om laga förfall enligt 32 kap. 8 § (RB) där det närmare anges vad som utgör laga förfall (jfr SOU 1947:60 s. 282 f.). 5 Tid för att väcka åtal efter beslut om beslag Regeringens förslag: I yttrandefrihetsgrundlagen tas in en bestämmelse som innebär att rätten efter en framställan från Justitiekanslern () kan medge förlängning av den tid inom vilken JK har att väcka åtal eller ansöka om konfiskering på grund av ett av JK beslutat beslag i konfiskeringssyfte. Tiden kan förlängas . Senast från den dag JK fattade beslut om beslaget skall JK alltid ha väckt åtal eller ha lämnat in en ansökan om konfiskering. Annars faller tvångsåtgärden. I tryckfrihetsförordningen tas in en bestämmelse som innebär att efter ett beslut om beslag i utredningssyfte åtal skall väckas inom en månad, om inte rätten efter en framställan om det medger att tiden förlängs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens såvitt avser den föreslagna ändringen i yttrandefrihetsgrundlagen. Promemorians förslag till lagtext skiljer sig dock till viss del från regeringens. I promemorian gjordes bedömningen att bestämmelsen i 27 kap. 7 § andra stycket om beslag av egendom vars värde understiger visst belopp inte var tillämplig vid beslag i utredningssyfte enligt tryck- frihetsförordningen (TF) eller yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). Det lades i denna del inte fram något förslag till lagstiftning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft något att erinra mot förslaget. har anfört att den med JK delar erfarenheten att det i fall av omfat- tande beslag av videogram kan uppstå akut tidsnöd för att hinna granska, bedöma och fatta beslut om de aktuella filmerna. Biografbyrån har vidare framhållit att tiden för åtal och konfiskering måste vara begränsad av rättssäkerhetsskäl, som dessa skäl även gör sig gällande i frågan om att göra en omsorgsfull bedömning av det beslagtagna materialet. nalistik, medier och kommunikation vid och har avstyrkt förslaget och anfört att problemet synes ligga i att JK:s resurser inte räcker till vilket inte skall läggas till grund för en grundlagsändring. Riksåklagaren har framfört att som en alternativ lösning kan tänkas att bestäm- melsen endast skall omfatta brotten olaga våldsskildring och barnpornografibrott och att tiden då skall kunna förlängas med . Även JK har framfört att det bör övervägas om bestämmelsen bör omfatta endast de sist nämnda brotten. Skälen för regeringens förslag: Beslag i syfte att förhindra vidare spridning (här benämnt konfiskeringsbeslag) av en skrift, en film eller en ljudupptagning utgör ett betydande ingrepp i tryck- och yttrandefriheten. Detta har bl.a. till följd att det i grundlagarna anges - från beslut om beslag - inom vilken det skall ha väckts åtal eller ansökts om konfiskering (10 kap. 4 § TF och 7 kap. 3 § YGL). Om så inte sker, faller beslaget. Beslaget syftar som nämnts till att förhindra att framställningarna sprids vidare och är en preliminär åtgärd inför ett eventuellt yrkande om konfiskering. Konfiskering medför i praktiken att ägarens rätt till framställ- ningarna förverkas eftersom framställningarna i princip skall förstöras. Institutet innebär således ur olika synvinklar ett betydelsefullt ingrepp i en enskilds rätt. Den äldre tryckfrihetsförordningen föreskrev att åtal skulle väckas från det att JK fick skriften från chefen för tementet, som var den som i första hand beslutade om tvångsåtgärder. Tryckfrihetssakkunniga föreslog emellertid att tiden skulle sättas , eftersom det "i praktiken visat sig att nu föreskrivna är en väl för att nödiga åtgärder skola medhinnas" (SOU 1947:60 s. 264). från ett meddelat beslut om beslag är den tid som har gällt allt sedan nuva- rande TF:s tillkomst. Frågan om tiden för när åtal skall väckas synes inte därefter ha varit föremål för närmare överväganden från lagstiftarens sida. När institutet utredningsbeslag (10 kap. 14 § TF) infördes i TF konstaterade emellertid föredragande departementschefen att tiden för när åtal skall väckas efter konfiskeringsbeslag var för kort för detta slag av beslag och förordade därför att det i stället skulle hänvisas till vad som gällde om beslag enligt (prop. 1975/76:204 s. 183 f.). Frågan om den tid inom vilken åtal skall vara väckt efter beslag togs inte upp särskilt i för- arbetena till YGL. Lagstiftaren valde att i YGL hänvisa till om beslag, dock med vissa nödvändiga justeringar med hänsyn till framställningarnas skilda utformning (7 kap. 3 § YGL). Genom tillkomsten av YGL kom därmed ett nytt slag av framställningar att kunna bli föremål för beslag enligt TF:s regelsystem med bestämmelser såsom bl.a. den korta tidsfrist som gäller för kon- fiskeringsbeslag. Och för att kunna ta del av de framställningar som kan bli föremål för beslag enligt YGL - filmer, videogram och ljudupptagningar - krävs tekniska hjälpmedel som ändrar förutsättningarna för hur en granskning av framställningar kan utföras. I promemorian gjordes den bedömningen att den nu angivna tidsfristen vid beslag enligt TF i princip aldrig kan anses vara oacceptabelt kort och att en eventuell ändring som innebär en möjlighet att förlänga tiden för att väcka åtal endast skulle omfatta beslag enligt YGL. JK och Riksåklagaren som har erfarenhet från dessa frågor har delat promemorians bedömning i den delen. Vid beslag av t.ex. ett lager videofilmer kan den situationen uppstå att det är omöjligt för JK att ta del av och ta närmare ställning till innehållet i samtliga filmer under den föreskrivna tvåveckors- perioden. Visserligen finns numera möjligheter att besluta om utredningsbeslag, men så snart fråga är om konfiskeringsbeslag skall åtal väckas . skall JK kunna göra noggranna överväganden i många svårbedömda frågor. Vidare kan JK finna skäl att inhämta yttrande från någon annan myndighet i ärendet, t.ex. från . Biografbyrån skall höras innan allmänt åtal väcks för olaga våldsskildring (16 kap. 19 § ). Eftersom JK:s slutliga bedömning i dessa frågor kan ha stor betydelse för den som drabbats av beslaget är det även med hänsyn till den enskildes rättssäkerhet viktigt att JK:s bedömning inte har gjorts under en alltför stor tidspress. Denna tidspress låter sig inte motverkas endast genom att JK vid stora arbetsanhopningar kan få möjlighet att tillfälligt ta i anspråk ytterligare personal. I de fall det nu är fråga om är det JK själv som skall fatta besluten. Någon ändring härvidlag är inte aktuell (jfr SOU 1993:37 s. 218 ff.). Med hänsyn till vad som anförts finns det starka skäl att ändra vad som gäller om när åtal skall väckas och ansökan om konfiskering skall göras efter JK:s beslut om beslag som inte har skett i endast utredningssyfte. En sådan ändring bör dock - såsom framförts i promemorian och som ingen remissinstans invänt mot - inte omfatta beslag enligt TF eftersom tidsfristen inte torde vara alltför kort i något fall efter beslut om konfiskeringsbeslag av en tryckt skrift. I andra frågor har motsvarande avvikelser från gjorts i YGL (se t.ex. 5 kap. 6 § första stycket och 7 kap. 1 § andra stycket YGL), vilket gör att det inte finns hinder mot en specialreglering i den senare grundlagen i det nu aktuella hänseendet. Även om beslag av den omfattning som det här är fråga om endast förekommit beträffande filmer som skäligen har antagits innefatta barnpornografibrott eller olaga våldsskildring, kan det komma att göras omfattande beslag av filmer eller ljudupptagningar som kan antas innefatta annat yttrandefrihetsbrott, såsom t.ex. hets mot folkgrupp eller uppvigling. Det kan också tänkas fall där det är fråga om olika brott i en och samma upptagning. Eftersom det inte är brotten som sådana utan i stället främst möjligheten att faktiskt ta del av framställ- ningarnas innehåll som kan föranleda att tidsfristen blir orimligt kort, är det enligt regeringens bedömning inte lämpligt att låta den föreslagna ändringen omfatta endast vissa yttrandefrihetsbrott. Vid rättens bedömning av en framställning från JK om förlängd tid att väcka åtal eller ansöka om konfiskering torde rätten normalt inte gå in och göra en prövning av beslaget, utan den beaktar främst vad JK anfört till stöd för att ytterligare tid behövs innan åtal kan väckas. Vill den som drabbats av beslaget att rätten skall göra en fullständig bedömning av beslags- frågan, har han möjlighet att begära beslagsför- handling. Den som drabbats av ett beslag som beslutats med stöd av TF eller YGL har nämligen samma möjligheter att påkalla en domstolsprövning av ett beslag såsom gäller vid beslag enligt (RB). Han kan därför begära att rätten tar ställning till beslaget även före det att åtal har väckts eller ansökan om konfiskering har gjorts. En sådan rätt till domstolsprövning finns inte uttryckligen angiven i TF, YGL eller i tillämpningslagen, men följer av grundlagarnas och tillämpningslagens föreskrifter att om allt som inte särskilt föreskrivs i TF och YGL eller som har beslutats med stöd av grundlagarna, gäller vad som är föreskrivet i vanlig lag eller annan författning (14 kap. 5 § TF och 11 kap. 1 § YGL, jfr 11 kap. 3 § tillämpningslagen). När det gäller utredningsbeslag hänvisas direkt till vanlig lag (se 10 kap. 14 § TF). Den bestämmelse som avses beträffande tid för åtals väckande är 27 kap. 7 § andra stycket RB, enligt vilken åtal enligt huvudregeln skall väckas inom en månad från det att beslaget verkställdes. Det finns två undantag från denna huvudregel. Om åklagaren gör en framställning om förlängd tid att väcka åtal före tidens utgång, får rätten medge förlängning av tiden (tredje stycket i nämnda paragraf). Det andra undantaget avser beslagtagen egendom vars värde understiger en tiondel av det basbelopp som gällde då beslaget verkställdes. För sådana beslag gäller ingen särskild tidsfrist för väckande av åtal. Det kan emellertid inte av motiven till 10 kap. 14 § TF utläsas att avsikten var att undantagsbestämmelsen i RB om beslag av egendom av mindre värde skulle bli tillämplig vid utredningsbeslag enligt TF. Föredragande statsrådet anförde att för sådana beslag borde bestämmelserna i 27 kap. 7 § RB gälla och att dessa föreskrifter "innebär att åtal skall väckas inom en månad, sedan beslaget verkställdes, men att rätten kan medge förlängning av tiden, om denna finnes otillräcklig. Väcks inte åtal inom föreskriven tid, skall beslaget hävas".