prop · GH039 · 1994-01-01 00:00:00 — Som framgår av lagtexten skall man vid bedömningen av om det finns skäl att jämka skadeståndet ta hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter (däribland handlingens beskaffenhet och skadans storlek). En omständighet som i detta sammanhang kan vara av betydelse för frågan om jämkning är om den skadeståndsskyldige har uppburit arvode eller inte för uppdraget. torde jämkning komma i fråga bara om det finns flera faktorer som tillsammans talar för detta. I ett sådant fall kan någon av faktorerna naturligtvis ha större betydelse än de andra. En fråga som särskilt diskuterades i förarbetena till skadeståndslagen (1972:207) var förhållandet mellan de associationsrättsliga jämkningsbestämmelserna och regeln i 4 kap. 1 § skadeståndslagen. Enligt den senare regeln är arbetstagare ansvarig för skada som vållats i tjänsten endast i den mån synnerliga skäl föreligger med hänsyn till vissa angivna omständigheter. I analogi med vad som uttalades i förarbetena till skadeståndslagen bör även stiftelselagens jämkningsbestämmelse anses innefatta en exklusiv reglering av skadeståndsansvarets omfattning i fall då det är fråga om en skadeståndsgrundande handling eller underlåtenhet som kan tillskrivas personen i hans egenskap av organ för stiftelsen (jfr prop. 1972:5 s. 564). Den som skall betala ett jämkat belopp är inte solidariskt ansvarig för mer än det jämkade beloppet. Frågan hur ersättningsskyldigheten slutligen skall fördelas mellan de ansvariga skall prövas efter skälighet. Kan ingen av de ersättningsskyldiga anses mer ansvarig än de övriga, sker fördelningen lämpligen efter huvudtalet. Den vars ersättningsskyldighet jämkats blir givetvis aldrig ansvarig med mer än det jämkade beloppet. Talan om skadestånd till stiftelsen enligt 1 eller 2 § kan väckas, förutom av styrelsen eller förvaltaren, av 1. stiftaren eller, om stiftaren är avliden, dennes efterlevande make eller sambo, arvinge, arvinges avkomling, universell testamentstagare, boutredningsman eller testamentsexekutor i dödsboet efter stiftaren, 2. en styrelseledamot, 3. den som enligt stiftelsens ändamål kan komma att få förmån av stiftelsen, 4. den som genom stiftelseförordnandet har rätt att föra sådan talan, samt 5. tillsynsmyndigheten. Talan om skadestånd till stiftelsen enligt 1 eller 2 § kan även väckas av stiftelsens konkursbo. Den som har väckt talan med stöd av första stycket 1--5 eller andra stycket svarar för rättegångskostnaderna men har rätt till ersättning av kostnad som täcks av vad som har kommit stiftelsen till godo genom rättegången. Bestämmelsen i första stycket 5 gäller inte i fråga om en sådan stiftelse som avses i 9 kap. 10 § första stycket. (Jfr 5 kap. 5 § promemorieförslaget) I första stycket anges vilka som -- förutom styrelsen eller förvaltaren -- äger rätt att föra talan om skadestånd till stiftelsen enligt 1 eller 2 §. Regleringen innefattar i stort sett ett lagfästande av vad som redan anses vara gällande rätt (jfr --, Stiftelser -- En orientering, 3. uppl., s. 37 f). Att bestämmelsen i stycket gäller även i fråga om rätt till talan om entledigande framgår av 9 kap. 6 §. Bestämmelsen i denna punkt har utformats i huvudsak efter mönster av bestämmelsen i 22 kap. 7 § första stycket . Beträffande begreppet sambo hänvisas till vad som har anförts angående begreppet samboförhållande i anslutning till 2 kap. 6 § andra stycket. Enligt denna punkt kan en enskild styrelseledamot väcka talan om skadestånd för stiftelsens räkning. Avgörande för talerätten är förhållandena för talans väckande. Om styrelseledamoten därefter lämnar sitt uppdrag, förlorar han alltså inte sin talerätt. Av denna punkt följer att en person som objektivt sett omfattas av den av stiftaren bestämda destinatärskretsen har rätt att väcka sådan talan som här avses. I praktiken torde bestämmelsen få störst betydelse i fall då destinatärskretsen är starkt begränsad. Det kan tänkas förekomma stiftelseförordnanden som innebär att någon skall pröva frågan om ansvarsfrihet för styrelsens ledamöter eller förvaltaren. En av stiftaren i stiftelseförordnandet meddelad föreskrift med denna innebörd får anses innefatta en rätt att föra skadeståndstalan mot styrelsens ledamöter eller förvaltaren. eller annan som är berättigad att föra talan om skadestånd mot styrelsens ledamöter eller förvaltaren får föra sådan talan utan hinder av att ansvarsfrihet meddelats av den som enligt stiftelseförordnandet skall pröva denna fråga. Enligt 9 kap. 3 § första stycket skall tillsynsmyndigheten ingripa, om det kan antas att stiftelsens förvaltning inte utövas i enlighet med stiftelseförordnandet eller bestämmelserna i denna lag eller att en styrelseledamot eller förvaltaren annars missköter sitt uppdrag. Av bestämmelsen i punkt 5 följer att ett ingripande kan utmynna i att myndigheten väcker skadeståndstalan för stiftelsens räkning (jfr 18 § första stycket tillsynslagen). En upplysning om tillsynsmyndighetens befogenhet enligt punkt 5 finns i 9 kap. 5 § andra stycket. har inte rätt att föra skadeståndstalan mot styrelseledamöter för eller förvaltare av sådana stiftelser som avses i 9 kap. 10 § första stycket (jfr fjärde stycket förevarande paragraf). För sådan talan som avses i detta stycke gäller särskilda preskriptionsregler (se 5 § andra stycket). Som huvudregel gäller enligt bestämmelsen i tredje stycket att den som väcker talan om skadestånd till stiftelsen enligt första stycket 1--5 eller enligt andra stycket själv svarar för sina egna rättegångskostnader. Skälet till denna reglering är att en stiftelse inte skall drabbas av några ekonomiska påföljder i fall då en skadeståndstalan ogillas. Om den däremot leder till framgång följer det av förevarande bestämmelse att stiftelsen är skyldig att ersätta den som väckte talan för de rättegångskostnader denne haft till den del dessa täcks av vad som kommit stiftelsen till godo genom rättegången (jfr 15 kap. 5 § andra stycket aktiebolagslagen; jfr även prop. 1980/81:48 s. 34--35). Bestämmelsen i stycket gäller givetvis inte då talan förs av styrelsen eller förvaltaren. I fråga om sådana stiftelser som omfattas av de speciella reglerna i 9 kap. 10 § första stycket har tillsynsmyndigheten enligt bestämmelsen i förevarande stycke inte rätt att föra talan om skadestånd till stiftelsen (eller om entledigande, se 9 kap. 6 §). Det kan inträffa att stiftelser som avses i 9 kap. 10 § första stycket 2 eller 3 till och från tillhör ''''''''frikretsen''''''''. Särskilt gäller det stiftelser som avses i den senare av de två punkterna. Avgörande för tillsynsmyndighetens rätt att föra talan om skadestånd är om de åtgärder som myndigheten åberopar till stöd för sin talan har vidtagits som stiftelsen tillhörde frikretsen eller inte. I förra fallet saknar myndigheten talerätt (jfr dock vad som anförts i avsnitt 2.8.1 om den talerätt som kan följa av bestämmelserna i 22 kap. 7 § ). Sådan talan för stiftelsens räkning enligt 1 eller 2 § som inte grundas på brott kan inte väckas mot 1. en styrelseledamot eller förvaltaren har förflutit från utgången av det räkenskapsår då det beslut eller den åtgärd som ligger till grund för talan fattades eller vidtogs, eller 2. en revisor har förflutit från det att revisionsberättelsen kom styrelsen eller förvaltaren till handa. Utan hinder av bestämmelserna i första stycket får stiftelsens konkursbo väcka talan, om konkursansökan har gjorts innan den tid som anges i första stycket har gått ut. Efter utgången av nämnda tid kan sådan talan dock inte väckas senare än från edgångssammanträdet. (Jfr 5 kap. 6 § promemorieförslaget) Paragrafen har utformats med 15 kap. 6 § aktiebolagslagen som förebild. De särskilda preskriptionsbestämmelserna i 5 § gäller inte i fråga om skadestånd som grundas på brott. I sådana fall tillämpas i stället reglerna i preskriptionslagen (1981:130), vilket innebär att fordringen som regel preskriberas efter dess uppkomst. Ändring m.m. av föreskrifter i ett stiftelseförordnande Detta kapitel innehåller bestämmelser om vilka förutsättningar som måste föreligga för att föreskrifter i stiftelseförordnanden skall få ändras eller upphävas eller åsidosättas i särskilt fall. Dessa frågor har i den allmänna motiveringen behandlats i avsnitt 2.7. Regleringen i kapitlet innebär att det ställs upp vissa krav för att få ändra m.m. i såväl materiellt som formellt hänseende. I materiellt avseende innebär bestämmelserna i huvudsak att föreskrifter i stiftelseförordnanden får ändras m.m. endast om sådana ändrade förhållanden inträtt att den aktuella föreskriften på grund därav kan följas eller har blivit uppenbart onyttig eller uppenbart stridande mot stiftarens avsikter. I formellt avseende innebär bestämmelserna att det är stiftelsens styrelse eller förvaltare som ytterst svarar för besluten i frågor om ändring m.m. Ett beslut får dock inte tillämpas innan Kammarkollegiet gett sitt tillstånd till det eller, om beslutet avser föreskrifter av ren detaljnatur, innan tillsynsmyndigheten har fått tillfälle att kontrollera att beslutet inte strider mot stiftelselagen. Den ordning som beskrivits gäller emellertid inte om styrelsen eller förvaltaren enligt en av stiftaren i stiftelseförordnandet meddelad föreskrift uttryckligen har förbehållits rätt att utan tillstånd av myndighet ändra, upphäva eller åsidosätta särskilt angivna föreskrifter i stiftelseförordnandet som angår annan fråga än stiftelsens ändamål. I dylika fall gäller inte några restriktioner för styrelsens eller förvaltarens rätt att fatta beslut om ändring m.m. Ett beslut som fattats med stöd av ett ändringsförbehåll får dock inte tillämpas innan tillsynsmyndigheten haft tillfälle att kontrollera att det rör en föreskrift som omfattas av förbehållet och att -- om beslutet avser ändring eller åsidosättande i särskilt fall -- det inte står i strid med någon tvingande bestämmelse i stiftelselagen. Bestämmelserna i kapitlet, som till skillnad från permutationslagen (1972:205) gäller för alla stiftelser oavsett vem som är stiftare, slår alltså fast under vilka förutsättningar föreskrifterna i ett stiftelseförordnande får ändras. I vissa fall kan företrädarna för en stiftelse även vara skyldiga att verka för att en ändring kommer till stånd. Detta följer av den allmänna vårdplikt som åvilar dem i deras egenskap av stiftelsens sysslomän (jfr vad som anförts i anslutning till 5 kap. 1 §). En sådan skyldighet kan föreligga exempelvis om det under en följd av år visat sig vara omöjligt att återfinna en på visst sätt bestämd destinatärskrets och det saknas fog för annat antagande än att detta är ett bestående förhållande. Ändring m.m. efter tillstånd Styrelsen eller förvaltaren får inte utan tillstånd av Kammarkollegiet ändra eller upphäva eller i särskilt fall åsidosätta föreskrifter i stiftelseförordnandet som avser 1. stiftelsens ändamål, 2. hur stiftelsens förmögenhet skall vara placerad, 3. huruvida stiftelsen skall ha egen eller anknuten förvaltning, 4. av vem en styrelseledamot eller förvaltaren entledigas eller utses eller hur styrelsen skall vara sammansatt, 5. styrelsens beslutförhet eller omröstningsförfarande, 6. arvode till styrelsens ledamöter eller förvaltaren, 7. räkenskaper eller årsredovisning för stiftelsen, 8. revision, eller 9. rätt att föra talan om skadestånd till stiftelsen eller om entledigande av styrelseledamot eller förvaltare. Föreskrifterna får ändras, upphävas eller i särskilt fall åsidosättas endast om de på grund av ändrade förhållanden kan följas eller har blivit uppenbart onyttiga eller uppenbart stridande mot stiftarens avsikter eller om det finns andra särskilda skäl. Vid ändring av föreskrifter om stiftelsens ändamål skall vad som kan antas ha varit stiftarens avsikt beaktas så långt möjligt. (Jfr 6 kap. 1 och 2 §§ promemorieförslaget) Bestämmelserna i paragrafen motsvarar 6 kap. 1 § och 2 § första stycket i det till Lagrådet remitterade förslaget. Bestämmelserna i 1 § är tvingande med de undantag som framgår av bestämmelserna i 3 och 5 §§. Ingen av de två sistnämnda paragraferna innefattar emellertid något undantag från den princip som läggs fast i 1 §, att det ytterst är styrelsen eller förvaltaren som svarar för stiftelsens beslut i frågor om ändring m.m. Detta betyder bl.a. att en föreskrift i ett stiftelseförordnande inte gäller i den mån den innebär att det är någon annan än styrelsen eller förvaltaren som skall fatta beslut med för styrelsen eller förvaltaren bindande verkan i frågor om ändring m.m. (jfr 2 kap. 1 § och vad som anförts i anslutning till 2 kap. 3 §). Första stycket innebär att styrelsen eller förvaltaren inte utan tillstånd av Kammarkollegiet får tillämpa beslut om ändring m.m. i den del beslutet avser en föreskrift av det slag som anges i punkterna 1--9. Uppräkningen är avsedd att vara uttömmande. Kravet på tillstånd är enligt ordalydelsen i stycket ovillkorligt. Bestämmelsen skulle därför kunna uppfattas så att det krävs tillstånd för att få åsidosätta föreskrifter som enligt vad som uttalas i kommentaren till 2 kap. 1 § (jfr även 4 kap. 9 § tredje stycket) skall åsidosättas därför att de är ogiltiga. Så är emellertid inte fallet. Förevarande paragraf skall alltså inte uppfattas så att den hindrar ett åsidosättande av lagstridiga föreskrifter (jfr vad Lagrådet har anfört i frågan). Kravet på tillstånd vid ändring m.m. av ändamålet är obligatoriskt (jfr dock 5 §). kan inte uppdelas i två eller flera stiftelser utan att stiftelseförordnandet i sin helhet upphävs för den egendom som skall avskiljas för den eller de nya stiftelserna. Även vid fusion mellan stiftelser måste stiftelseförordnandet i sin helhet upphävas för den egendom som vid fusionen skall föras från den överlåtande stiftelsen till den mottagande stiftelsen. Beslut som avser åtgärder av nu nämnt slag kräver således alltid tillstånd av Kammarkollegiet. Vilka moment som ingår i en fullständig ändamålsbeskrivning för en stiftelse har tidigare behandlats i anslutning till 1 kap. 2 § första stycket. Bestämmelsen i denna punkt omfattar sådana föreskrifter i ett stiftelseförordnande som påbjuder eller förbjuder placering i vissa slags tillgångar. Denna punkt innebär att en stiftelse inte utan tillstånd får byta förvaltningsform (jfr dock 9 kap. 9 § första stycket andra meningen). I likhet med bestämmelserna i övriga punkter i stycket förutsätter även bestämmelsen i denna punkt att det finns en föreskrift i stiftelseförordnandet att ändra. Om stiftarens inställning i fråga om stiftelsens förvaltningsform endast har kommit till uttryck genom ett faktiskt handlande från hans sida (t.ex. genom att han överlämnat stiftelsens egendom till en ideell förening) kan därför stiftelsen byta förvaltningsform utan att behöva iaktta bestämmelserna i 6 kap. Av denna punkt följer bl.a. att sådana av stiftaren meddelade förskrifter som reglerar hur styrelsen för en stiftelse med egen förvaltning skall vara sammansatt inte får ändras m.m. utan tillstånd. En föreskrift som avser styrelsens sammansättning kan t.ex. reglera antalet ledamöter i styrelsen eller ange ett lägsta och ett högsta antal. Av en sådan föreskrift kan det också följa att det skall vara en viss fördelning mellan kvinnor och män i styrelsen. Ytterligare exempel är en föreskrift som innebär att innehavaren av en viss tjänst på en viss myndighet eller ordföranden i styrelsen för en viss ideell förening skall vara ledamot i stiftelsens styrelse. En föreskrift som avser styrelsens beslutförhet eller omröstningsförfarande (jfr 2 kap. 12 §; jfr också 7 § andra stycket i förslaget till lag om införande av stiftelselagen) kan innebära exempelvis att alla styrelsens ledamöter måste vara närvarande när beslut skall fattas eller att kvalificerad majoritet krävs för beslut i vissa frågor. En föreskrift av nu ifrågavarande slag kan även innebära att all omröstning skall ske i skriftlig form. En av stiftaren meddelad föreskrift gäller arvode kan t.ex. innebära att arvode skall utgå efter någon speciell beräkningsgrund eller att någon annan än styrelsen eller förvaltaren självständigt skall fatta beslut för stiftelsens räkning i denna fråga (jfr 2 kap. 15 och 22 §§). En föreskrift som rör arvode kan också innebära att arvode över huvud taget inte skall utgå. Föreskrifter som avses i denna punkt kan i det enskilda fallet betyda att styrelsen eller förvaltaren för en sådan stiftelse som enligt stiftelselagens bestämmelser i 3 kap. endast är skyldig att föra räkenskaper åläggs att följa bokföringslagen och att upprätta en på årsbokslutet grundad årsredovisning, som skall hållas tillgänglig för var och en (jfr bl.a. vad som har anförts i anslutning till 3 kap. 7 § tredje stycket). Föreskrifter som omfattas av denna punkt kan exempelvis innebära att stiftelsens revisor skall utses av en statlig myndighet, att revisorn skall vara godkänd eller auktoriserad eller att han skall uttala sig i fråga om ansvarsfrihet i revisionsberättelsen (jfr vad som anförts i anslutning till 4 kap. 9 § tredje stycket och 11 §) Bestämmelsen i denna punkt omfattar t.ex. en föreskrift av innebörd att någon är skyldig att pröva frågan om ansvarsfrihet för styrelsens ledamöter eller förvaltaren (jfr vad som har anförts i anslutning till 5 kap. 4 § första stycket 4). Bestämmelsen i punkt 9 betyder däremot inte att det föreligger skyldighet att inhämta tillstånd för upphävande av föreskrift om att stiftelsen skall vara undantagen från tillsyn enligt stiftelselagen (jfr vad som anförs i anslutning till 3 § andra stycket). I detta stycke anges vilka förutsättningar som i materiellt avseende måste vara uppfyllda för att en föreskrift i ett stiftelseförordnande skall få ändras eller upphävas eller få åsidosättas i särskilt fall. De överensstämmer med dem som gäller enligt permutationslagen (1972:205) och någon ändring i förhållande till gällande ordning är inte avsedd. När det gäller permutationslagens närmare innebörd i nu ifrågavarande avseende kan hänvisas till prop. 1972:8 och LU 1979/80:30 samt till den översikt av praxis i permutationsärenden som återfinns i SOU 1984:60, bilaga 2. Bestämmelsen i stycket är tillämplig inte bara i fall då styrelsens eller förvaltarens beslut om ändring m.m. avser en föreskrift som enligt första stycket omfattas av tillståndsplikt. Enligt 3 § andra stycket gäller den även vid ändring m.m. av rena detaljföreskrifter. Den skall tillämpas inte bara vid ändring m.m. av föreskrifter i det ''''''''ursprungliga'''''''' stiftelseförordnandet utan också när det gäller en föreskrift som tidigare ändrats i enlighet med bestämmelserna i 6 kap. Detta betyder att man efter att ha genomfört en tillståndspliktig ändring inte kan återgå till den ursprungliga föreskriften utan att förutsättningar för detta finns enligt bestämmelserna i 1 §. På denna punkt torde stiftelselagen innefatta en ändring i förhållande till gällande rätt (jfr , a.a., s. 475). Bestämmelsen i stycket är tvingande med de undantag som följer av bestämmelserna i 3 § första stycket och 5 §. Bestämmelsen anger dock endast en miniminivå i fråga om de förutsättningar som i materiellt avseende måste föreligga för beslut om ändring m.m. Om stiftaren i förordnandet uppställt strängare förutsättningar för dylika beslut skall stiftarens vilja i princip respekteras (jfr , a.a., s. 512 ff). Det bör påpekas i sammanhanget att bestämmelsen i stycket inte inverkar på stiftarens eller hans arvingars möjligheter att få tillbaka stiftelsetillgångarna med stöd av allmänna regler om rättshandlingars ogiltighet eller om jämkning av rättshandlingar på grund av felaktiga förutsättningar. Lagtexten i detta stycke, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, avviker från permutationslagens (1972:205) motsvarande bestämmelse (jfr 1 § andra stycket sagda lag). Någon annan saklig innebörd är dock inte avsedd. Även bestämmelsen i permutationslagen har som utgångspunkt att man vid ändring av en stiftelses ändamål så långt möjligt skall beakta vad som kan antas ha varit stiftarens avsikt med stiftelsen (jfr prop. 1972:8 s. 32). Frågor om tillstånd enligt 1 § prövas på ansökan av styrelsen eller förvaltaren. Kammarkollegiets beslut får överklagas hos regeringen. (Jfr 6 kap. 5 § promemorieförslaget) Den ordning som gällt innebär att ansökan om permutation kan göras inte bara av stiftelsens företrädare utan även av stiftaren eller personer som ingår i stiftelsens destinatärskrets (se prop. 1972:8 s. 32). Som berörts i inledningen till detta kapitel är det emellertid en utgångspunkt för regleringen i kapitlet att det är styrelsen eller förvaltaren som ytterst svarar för stiftelsens beslut i frågor om ändring m.m. av föreskrifterna i stiftelseförordnandet. Bestämmelsen i paragrafens första mening innebär därför att endast styrelsen eller förvaltaren har rätt att ansöka om tillstånd. Detta förhållande hindrar emellertid inte att Kammarkollegiet liksom låter stiftaren m.fl. yttra sig över gjorda ansökningar. Bestämmelsen i andra meningen överensstämmer sakligt sett med 4 § permutationslagen. Frågan hur ett beslut av Kammarkollegiet överklagas regleras i 23 § förvaltningslagen (1986:223). Enligt förordningen (1992:203) om avgifter för ärenden enligt permutationslagen (1972:205) utgår avgift för prövning av ansökningar enligt permutationslagen. Avgifter bör utgå även för prövning av ansökningar enligt stiftelselagen. Närmare föreskrifter om sådana avgifter bör regeringen kunna meddela med stöd av det bemyndigande som ligger till grund för förordningen om avgifter för ärenden enligt permutationslagen (se prop. 1989/90:138, 1989/90:FiU38 s. 5 och rskr. 1989/90:289). Ändring m.m. utan tillstånd Om stiftaren i stiftelseförordnandet uttryckligen har föreskrivit att styrelsen eller förvaltaren utan tillstånd av en myndighet får ändra, upphäva eller åsidosätta särskilt angivna föreskrifter i stiftelseförordnandet som angår en annan fråga än som anges i 1 § första stycket 1, gäller vad stiftelseförordnandet föreskriver utan hinder av 1 §. Även om det inte följer av stiftelseförordnandet får styrelsen eller förvaltaren i andra fall än som avses i 1 § första stycket utan tillstånd ändra, upphäva eller i särskilt fall åsidosätta en föreskrift i stiftelseförordnandet. Härvid skall 1 § andra stycket tillämpas. (Jfr 6 kap. 2 § promemorieförslaget) Bestämmelsen i paragrafens första stycke saknar motsvarighet i lagrådsremissen. Bestämmelsen i andra stycket har sin motsvarighet i 3 § i lagrådsremissens förslag. Bestämmelsen i detta stycke innebär att s.k. ändringsförbehåll av visst slag alltjämt skall vara giltiga. Enligt bestämmelsen gäller inte bestämmelserna i 1 § om stiftaren i stiftelseförordnandet uttryckligen har föreskrivit att styrelsen eller förvaltaren utan tillstånd får ändra, upphäva eller i särskilt fall åsidosätta en föreskrift i förordnandet som angår annan fråga än stiftelsens ändamål. För att bestämmelsen i stycket överhuvudtaget skall vara tillämplig krävs det alltså bl.a. att det är stiftaren som har meddelat föreskriften i fråga och att det av den otvetydigt framgår att styrelsen eller förvaltaren skall ha rätt att utan tillstånd fatta beslut om ändring m.m. Av bestämmelsen i 4 § första stycket första meningen framgår att tillsynsmyndigheten skall ha tillfälle att kontrollera beslut som fattats med stöd av ett ändringsförbehåll. Denna kontroll skall avse att stiftelseförordnandet innehåller en av stiftaren meddelad föreskrift med i stycket angivet innehåll, att beslutet i fråga inte avser stiftelsens ändamål eller en föreskrift som inte omfattas av ändringsförbehållet och , om beslutet avser ändring i eller åsidosättande i särskilt fall av en föreskrift, att den nya föreskriften inte står i strid med någon tvingande bestämmelse i stiftelselagen. I fall då beslutet avser ett upphävande av en föreskrift i förordnandet skall tillsynsmyndigheten även kontrollera att åtgärden inte avser en föreskrift som inte kan upphävas utan endast kan ändras. Föreskriften om stiftelsens namn är ett exempel på en föreskrift av detta slag (jfr 2 kap. 7 §).