prop · GH03142 · 1994-01-01 00:00:00 — En sådan domsrätt vore enligt kommentaren meningsfull endast om ett medlemsskap i en viss förening eller organisation i sig utgör ett brott som kunde tas upp av tribunalen. Samtliga handlingar som tribunalen är behörig att döma över är emellertid handlingar som begås av enskilda personer. Artikel 7 reglerar frågan om personligt straffansvar. har vid ett flertal tillfällen uttalat att personer som begår allvarliga brott mot internationell humanitär rätt i f.d. är personligt ansvariga för sina handlingar. I kommentaren framhålls att även personer som deltar vid planering, förberedelse eller då sådana handlingar utförs bidrar till att brottet begås och att de därför är personligt ansvariga för brottet. Denna syn reflekteras i punkten 1 i artikeln. Den allmänna rättsuppfattningen har, efter , varit att även statsöverhuvuden, regeringsföreträdare och personer som uppträder i officiell kapacitet är personligt ansvariga för handlingar som innebär allvarliga brott mot internationell humanitär rätt. Detta synsätt återspeglas i punkten 2 i artikeln. Sådana personer bör således inte få åberopa immunitet som försvar eller förmildrande omständighet eller hänvisa till att en handling begåtts under tjänsteutövning. En person i ansvarig ställning skall enligt punkten 3 i denna artikel hållas personligt ansvarig för att ha beordrat någon att utföra en handling som utgör brott enligt tribunalens stadga. En sådan person skall också hållas ansvarig för att ha underlåtit att förhindra att sådana brott begås eller att stävja olagligt uppträdande bland sina underlydande. Sådant indirekt ansvar eller brottslig underlåtenhet skall föreligga om personen i högre ställning kände till eller hade anledning att känna till att en underlydande stod i begrepp att begå eller redan har begått brott och personen ändå underlät att vidta nödvändiga och rimliga åtgärder för att förhindra sådana brott eller straffa den som begått dem. Att ha agerat på order från en överordnad eller sin regering befriar enligt punkten 4 i artikeln inte gärningsmannen från personligt ansvar och får inte vara ett försvar. Tribunalen kan emellertid enligt artikeln betrakta åtlydnad av en order från en överordnad som en förmildrande omständighet om den anser att rättviseskäl kräver detta. Den kan enligt kommentaren t.ex. beakta att en person lytt order från en överordnad som en förmildrande omständighet tillsammans med andra faktorer såsom tvång eller avsaknad av moraliskt val. Enligt kommentaren får tribunalen, mot bakgrund av generellt erkända och accepterade rättsprinciper, ta ställning till om sådana faktorer som den tilltalades ringa ålder eller psykiska hälsa skall tillåtas inskränka det personliga straffansvaret. I artikel 8 fastställs var och när ett brott skall ha begåtts för att falla in under tribunalens behörighet. I artikeln görs den avgränsningen att handlingarna skall vara begångna i f.d. . Brott som ägt rum utanför detta område kan således inte tas upp av tribunalen. Med f.d. avses det territorium som tidigare utgjorde den Socialistiska Federala Republiken , inkluderande landyta, territorialvatten och luftrum. F.d. yttre gränser reglerades efter i förhållande till omkringliggande stater. I artikeln anges också tribunalens behörighet i förhållande till när brottet begicks. I resolution 808 har säkerhetsrådet angivit att tribunalen skall vara behörig att pröva brott begångna "". Generalsekreteraren anför i sin rapport att detta bör anses innebära brott begångna vid vilken som helst tidpunkt och därefter. Det angivna datumet anses inte ha någon specifik betydelse i händelseförloppet i konfliktområdet, utan är en neutralt vald tidpunkt. Den valda tidpunkten är således avsedd att stärka uppfattningen att den i sig inte innebär någon värdering beträffande konfliktens internationella eller interna karaktär. Artikel 9 reglerar frågor om förhållandet mellan tribunalens och nationella domstolars behörighet. hade, när det inrättade tribunalen, inte för avsikt att omöjliggöra eller förhindra nationella domstolars behörighet i förhållande till de gärningar som kan tas upp av tribunalen. Nationella domstolar borde uppmuntras att utöva sina funktioner i enlighet med nationell lag. Enligt artikeln har tribunalen och nationella domstolar en parallell behörighet. Tribunalen ges emellertid företräde. Den kan i vilket skede som helst under en pågående process vid en nationell domstol formellt begära att domstolen skall lämna över ärendet till tribunalen. I artikel 10 behandlas principen om non-bis-in-idem. Enligt denna får en person inte lagföras två gånger för samma brott. I artikeln har principen kommit till uttryck på så sätt att en person som lagförts av tribunalen inte får lagföras för samma gärning inför en nationell domstol. Tribunalen kan dock i två fall pröva en gärning som redan varit föremål för prövning vid en nationell domstol, nämligen om den nationella domstolens brottsrubricering av en handling inte överensstämmer med tribunalens stadga eller om kraven på opartiskhet, oberoende och en effektivt förd talan inte har uppfyllts av den nationella domstolen. Om tribunalen beslutar sig för att lagföra en person som redan dömts av en nationell domstol, skall den vid straffmätningen ta hänsyn till i vilken utsträckning den dömde redan har avtjänat ett straff som utdömts av en nationell domstol för handlingen i fråga. Artikel 11 fastställer tribunalens organisation. Tribunalen skall bestå av tre funktioner, nämligen ett dömande organ organiserat i tre kammare, en åklagarfunktion och ett sekretariat. Åklagaren har till uppgift att utreda fall, förbereda mål och föra talan i en kammare mot personer som är ansvariga för brott som kan tas upp av tribunalen. De dömande instanserna består dels av två rättegångskammare som skall pröva de mål som läggs fram, dels av en överklagandekammare som skall överpröva rättegångskamrarnas domar. Ett sekretariat, registratorskontoret, skall betjäna både åklagarfunktionen och de dömande instanserna. Artikel 12 föreskriver att de dömande instansernas kammare skall bestå av sammanlagt 11 oberoende domare, som skall vara av olika nationalitet. Vardera rättegångskammaren skall bestå av tre domare. Fem domare skall bilda överklagandekammaren. Artikel 13 fastställer vilka kvalifikationer domarna skall ha. De skall väljas av för en period av . Tjänstevillkoren skall vara desamma som för domare i i . Om en vakans uppstår i en kammare skall generalsekreteraren i samråd med säkerhetsrådets och generalförsamlingens ordförande utse en ersättare för den återstående tjänstgöringsperioden. Artikel 14 reglerar domarnas tjänstgöring i kamrarna. Tribunalens domare skall välja en ordförande bland sig. Denne skall ingå i överklagandekammaren och presidera vid dess sammanträden. Ordföranden skall efter samråd fördela övriga domare mellan de två rättegångskamrarna och överklagandekammaren. En domare får endast tjänstgöra i den kammare han eller hon har tilldelats. Ledamöterna i varje rättegångskammare skall välja en chefsdomare som skall presidera vid alla sammanträden med kammaren i dess helhet. Artikel 15 föreskriver att tribunalens domare skall utforma och anta en processordning med de regler för förfarandet och för bevisföringen som behövs. Dessa regler skall avse skedet före rättegången, förfarandet vid rättegång och överklagande, framläggandet av bevis, skydd för vittnen och för dem som utsatts för brott samt övriga frågor som behöver regleras. Artikel 16 behandlar åklagarfunktionen. En oberoende åklagare skall ansvara för alla brottsutredningar och föra talan mot personer som åtalas för brott. Åklagaren skall utses av säkerhetsrådet på förslag från generalsekreteraren. Förordnandet skall vara , med möjlighet till förlängning. Tjänstevillkoren skall vara desamma som de som gäller för en undergeneralsekreterare i . Åklagaren skall biträdas av personal som skall tillsättas av generalsekreteraren på rekommendation från åklagaren. Personalen skall enligt kommentaren bestå av kvalificerade utredare, åklagare, straffrättsjurister, verkställande personal samt medicinsk expertis. Den skall fördelas på en utrednings- och en processavdelning. Med hänsyn till arten av de brott som begåtts och till den utsatta position som offer för våldtäkt och andra sexuella övergrepp befinner sig i, bör enligt kommentaren uppmärksamhet fästas vid att kvalificerad kvinnlig personal anställs. Artikel 17 behandlar registratorskontoret. Enligt vad som fastställts i artikel 11 skall kontoret betjäna tribunalens samtliga organ. Registratorn skall utses av generalsekreteraren på förslag från tribunalens ordförande för en fyraårsperiod, med möjlighet till förlängning. Tjänstevillkoren skall vara desamma som för en biträdande generalsekreterare i . Registratorskontoret skall enligt kommentaren sköta information till allmänheten och protokollära funktioner, sammanställa mötesprotokoll, ansvara för möteslokaler, tolkning och annan mötesservice, sköta tryckning och publicering av dokument, ansvara för all administration inklusive budget och personal samt fungera som kommunikationskanal till och från tribunalen. Artiklarna 18 och 19 reglerar förfarandet vid utredning, förundersökning, åtal och prövning av stämningsansökan. Åklagaren skall inleda utredningar på eget initiativ eller på grundval av information som erhållits från regeringar, FN-organ, mellanstatliga eller icke-statliga organisationer eller från annat håll. Åklagaren skall värdera tillgängliga uppgifter och avgöra om de utgör tillräcklig grund för fortsatt utredning. I utredningsarbetet skall åklagaren ha befogenhet att förhöra misstänkta, personer som utsatts för brott samt vittnen, samla in bevismaterial och genomföra platsundersökningar. Åklagaren kan även begära hjälp av nationella myndigheter för detta arbete. När en utredning har slutförts och åklagaren fastställt att det finns tillräckliga skäl för åtal, skall en stämningsansökan med kortfattad beskrivning av fakta i målet och angivande av de brott som den misstänkte anklagas för under tribunalens stadga överlämnas till en domare i en av rättegångskamrarna. Domaren skall granska stämningsansökan och fatta beslut om fallet skall avvisas eller åtal skall väckas. Om åklagarens utredningsarbete innefattar förhör av den misstänkte skall denne ha rätt att biträdas av försvarare efter eget val och ha rätt till rättshjälp, om han inte själv kan bekosta försvarare. Den misstänkte är också berättigad till nödvändig översättning till och från ett språk som han eller hon förstår. När domaren beslutat att åtal skall väckas kan denne på åklagarens begäran utfärda sådana beslut och handlingar som behövs för gripande, häktning, överlämnande eller utlämning av personer eller som i övrigt kan behövas för att en rättegång skall kunna inledas. Artikel 20 reglerar formerna för väckande av åtal samt inledande och genomförande av en rättegång. Rättegångskamrarna skall säkerställa att förfarandet genomförs i enlighet med tribunalens regler för process och bevisprövning och se till att den tilltalades rättigheter såsom dessa fastställs i stadgan respekteras. Rättegångskamrarna skall också tillhandahålla tillfredsställande skydd för målsägande, dvs. de som utsatts för det åtalade brottet, och för vittnen under processen. En person mot vilken åtal väcks skall, efter det att åtalsbeslut fattats av tribunalen, informeras om innehållet i åtalspunkterna. Den tilltalade skall utan onödigt dröjsmål föras inför en rättegångskammare och där formellt åtalas. Rättegångskammaren skall läsa upp åtalspunkterna, försäkra sig om att den tilltalades rättigheter respekteras, få bekräftat att den tilltalade förstår åtalspunkterna och uppmana denne att inkomma med en svarsinlaga. När inlagan kommit in skall kammaren fastställa datum för förhandling. Rättegång i den tilltalades frånvaro tillåts inte. Förhandlingen skall vara offentlig, om inte rättegångskammaren beslutar om annat i enlighet med reglerna i processordningen. Artikel 21 fastställer den tilltalades rättigheter. I artikeln tillförsäkras den tilltalade bl.a. rätt till försvarare och tolkhjälp, att få sin sak prövad i sin närvaro och utan dröjsmål och att få åberopa egen bevisning. Vidare föreskrivs att den tilltalade inte får tvingas att vittna mot sig själv eller förklara sig skyldig. Artikel 22 reglerar frågan om skydd för vittnen och för dem som utsatts för brott. Där föreskrivs att tribunalen i sin processordning skall reglera frågan om skydd för brottsoffer och vittnen. Sådana skyddsåtgärder skall innefatta, men inte begränsas till, förhandlingar inom stängda dörrar och skydd av brottsoffrets identitet. Artikel 23 och 24 behandlar dom och straff. En dom skall avkunnas av en majoritet av kammarens domare och meddelas vid en offentlig förhandling. Domen skall vara skriftlig och innehålla en motivering. Skiljaktiga eller separata meningar får fogas till domen. Tribunalen får som påföljd endast döma till fängelse. Tribunalen har sålunda inte behörighet att utdöma dödsstraff. Vid straffmätningen bör rättegångskamrarna beakta sådana faktorer som brottets allvar och den tilltalades personliga omständigheter i det enskilda fallet. Vid fastställande av fängelsestraffets längd skall rättegångskamrarna enligt kommentaren följa allmän praxis i f.d. beträffande strafftidens längd. Förutom fängelsestraff kan tribunalen besluta att egendom och tillgångar som den skyldige skaffat sig genom en brottslig handling skall återställas till dess rättmätiga ägare. Artikel 25 reglerar möjligheten till överklagande. En dom kan överklagas om den rättstillämpning som legat till grund för domslutet varit felaktig eller om ett faktafel har lett till felaktig dom. Såväl den dömde som åklagaren kan överklaga på dessa grunder. Artikel 26 behandlar möjligheten till resning i ett mål som avgjorts av tribunalen. Om det, efter det att en dom har meddelats, kommer fram nya fakta som inte var kända vid tiden för målet och som kunde ha haft en avgörande inverkan på avgörandet, kan den dömde eller åklagaren begära resning i målet. Några närmare bestämmelser om vad en sådan begäran skall innehålla eller hur den skall behandlas anges inte i stadgan utan torde få regleras närmare i tribunalens processordning. Artikel 27 anger att straff skall avtjänas i den stat som tribunalen bestäm- mer, i enlighet med tillämplig lag i denna stat och under tribunalens överinseende. Tribunalen avgör i varje enskilt fall i vilken stat den dömde skall avtjäna sitt straff. Tribunalen förväntas anvisa var straffet skall avtjänas i samband med att den meddelar domen. Som skäl för att strafftiden skall avtjänas utanför f.d. anför generalsekreteraren i kommentaren att det rör sig om en mycket speciell typ av brott och att tribunalen har en internationell karaktär. förväntas uppmana FN:s medlemsstater, utanför f.d. , att meddela att de är beredda att ställa fängelseplatser till förfogande. Dessa besked skall vidarebefordras till registratorn som sedan upprättar en lista över tillgängliga fängelseplatser. Artikel 28 anger att en person som förklarats skyldig till brott skall kunna komma i fråga för nåd eller straffomvandling i enlighet med tillämplig lag i den stat där straffet avtjänas. I sådana fall skall staten i fråga underrätta tribunalen, som skall besluta i saken i enlighet med intresset av rättvisa och allmänna rättsprinciper. Artikel 29 reglerar samarbetet mellan tribunalen och nationella rättsliga instanser och rättsligt bistånd från nationella myndigheter. FN:s medlemsstater är skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder så att rådets beslut kan genomföras. Staterna är skyldiga att samarbeta med tribunalen, att vara den behjälplig i alla stadier av ett ärende och att säkerställa att nationella myndigheter lämnar tribunalen rättsligt bistånd vid insamlande av bevis, hörande av vittnen, misstänkta och experter, identifiering och lokalisering av personer och delgivning. Medlemsstaterna skall vidare bistå tribunalen med att gripa eller häkta personer och överlämna eller överföra en tilltalad till tribunalen. Artikel 30 behandlar privilegier och immunitet. Artikeln föreskriver att om privilegier och immunitet skall vara tillämplig på tribunalen, dess domare, dess åklagare och åklagarens personal samt på dess registrator och registratorns personal. Domarna, åklagaren och registratorn jämställs med diplomatiska sändebud. Åklagarens och registratorskontorets personal jämställs med FN-tjänstemän och skall behandlas i enlighet med artiklarna V och VII i den nämnda konventionen. Övriga personer vars närvaro behövs vid tribunalen, inklusive den tilltalade, skall enligt artikeln ges sådan behandling som är nödvändig för att tribunalen skall fungera tillfredsställande. Artikel 31 anger att tribunalen skall ha sitt säte i i . Artikel 32 anger att kostnaderna för tribunalen skall bekostas av FN:s reguljära budget i enlighet med artikel 17 i . Artikel 33 anger att tribunalens officiella språk skall vara engelska och franska. Detta innebär att simultantolkning till och från dessa två språk alltid skall vara tillgänglig vid förhandlingar i kammare och vid andra möten och överläggningar. Stora delar av tribunalens dokumentation torde också behöva översättas till något eller båda språken. Enligt artikel 34 skall tribunalens ordförande rapportera om verk- samheten till säkerhetsrådet och till generalförsamlingen. 8.1 I vilka hänseenden krävs lagstiftning? 7 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanserna tillstyrker promemorians bedömning av lagstiftningsbehovet eller lämnar den utan erinran. En remissinstans anmärker att det saknas en regel som möjliggör verkställighet av beslut om återlämnande av egendom eller intäkter som förvärvats genom brott. Skälen för regeringens bedömning: Tribunalen har inrättats med stöd av bestämmelserna i kapitel VII i vilket innebär att beslutet är bindande för samtliga FN:s medlemsstater. Dessa är därför skyldiga att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att syftet med beslutet skall kunna uppnås. De flesta av artiklarna i tribunalens stadga reglerar frågor som gäller endast tribunalen. De kräver därför inte några lagstiftningsåtgärder från svensk sida. Innehållet i artikel 29 kräver dock lagstiftning, liksom föreskrifterna i artiklarna 9, 10 och 30. Stadgans artikel 29 innehåller föreskrifter om internationell rättshjälp. Enligt denna skall FN:s medlemsstater bistå tribunalen med att identifiera och lokalisera personer, ta upp vittnesmål och annan bevisning samt med att delge handlingar. Medlemsstaterna skall vidare bistå tribunalen med att gripa eller häkta personer och överlämna eller överföra en tilltalad till tribunalen. Av artikeln framgår att uppräkningen inte är uttömmande. Det kan därför inte uteslutas att tribunalen kommer att begära bistånd med andra former av internationell rättshjälp. Man bör räkna med att närmare föreskrifter om tillämpningen av artikel 29 kommer att meddelas i den processordning som enligt artikel 15 i stadgan skall utformas och antas av domarna i tribunalen. Det går därför inte att fastslå exakt vilka åtgärder som medlemsstaterna är skyldiga att lämna rättshjälp med. Det kan förutsättas att tribunalens dömande instanser har behörighet att begära bistånd med alla typer av åtgärder enligt artikel 29. Det går däremot inte att utläsa ur artikeln vilka särskilda åtgärder som tribunalens åklagare är behörig att begära bistånd med. Av artikel 18, som innehåller regler om förundersökning och åtal, kan dock den slutsatsen dras att åklagarens roll kommer att i mycket likna den som gäller för en svensk åklagare. Man får därför utgå från att tribunalens åklagare kommer att begära bistånd med olika åtgärder som aktualiseras i samband med en förundersökning. lämnar sedan gammalt sådan internationell rättshjälp i brottmål som regleras i artikel 29. Rättshjälp lämnas i princip både till stater som har träffat en överenskommelse med om internationell rättshjälp och sådana stater som inte kan stödja en framställning om rättshjälp på en särskild överenskommelse. Samarbetet med främmande stater om internationell rättshjälp i brottmål bygger främst på konventioner och bilaterala avtal. Tribunalen är ett av FN inrättat organ och den hör inte under någon enskild stat. Eftersom den svenska lagstiftningen om internationell rättshjälp förutsätter att en begäran om rättshjälp kommer från en domstol eller myndighet i en främmande stat, är lagstiftningen inte direkt tillämplig i förhållande till tribunalen. För att skall kunna bistå tribunalen med alla de åtgärder som anges i artikel 29 krävs det därför lagstiftningsåtgärder. Vid utformningen av den lagstiftning som krävs måste vissa speciella omständigheter beaktas. En enskild stats åtagande om att lämna internationell rättshjälp grundar sig ofta på att staten tillträtt en konvention eller att den slutit ett bilateralt avtal. När det gäller bilaterala avtal har den enskilda staten haft ett inflytande över i vilken utsträckning rättshjälp skall ges och på vilka villkor det skall ske. Multilaterala konventioner på området lämnar oftast utrymme för en enskild stat att göra vissa förbehåll, t.ex. att en viss form av rättshjälp inte kommer att ges. En enskild stat kan vidare i sin interna lagstiftning föreskriva att olika former av internationell rättshjälp skall lämnas utan att det ställs krav på ömsesidighet. Staten förfogar då helt över frågan om vilka åtgärder som man ger bistånd med och vilka villkor som skall gälla för att en viss åtgärd skall vidtas. Regler om internationell rättshjälp åt tribunalen kommer att bygga på andra förutsättningar. Föreskriften i artikel 29 i stadgan att medlemsstaterna skall bistå tribunalen med internationell rättshjälp grundar sig inte på ett avtal mellan de enskilda staterna utan är närmast att se som ett påbud till medlemsländerna att se till att respektive inhemsk rättsordning ger möjlighet till sådant bistånd. Detta innebär att och övriga medlemsstater vid utformningen av den interna lagstiftningen har begränsade möjligheter att inskränka biståndet till att avse endast vissa rättshjälpsåtgärder eller att ställa upp villkor för biståndet. De svenska bestämmelserna om internationell rättshjälp återfinns i en mängd olika författningar. I lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat (tvångsmedelslagen) finns bestämmelser om beslag och husrannsakan för bevisändamål och om beslag eller kvarstad för att säkerställa ett förverkande. Genom reglerna i lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol (bevisupptagningslagen) kan alla sorters bevis som är tillåtna enligt svensk rätt tas upp på begäran av en utländsk domstol. I lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet finns bl.a. regler om överförande av en i frihetsberövad person till främmande stat för förhör eller konfrontation som avser annat än den frihetsberövades egen brottslighet. Beträffande utlämning för lagföring eller straffavtjänande i främ- mande stat gäller bestämmelserna i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen). Kungörelsen (1909:24 s 1.) ang. delgivning av handling på begäran av utländsk myndighet gör det möjligt att bistå utländska myndigheter med delgivning av handlingar. De aktuella lagarna har en i grunden likartad uppbyggnad. I särskilda bestämmelser finns regler om vilka åtgärder som lämnar bistånd med. I anslutning till dessa finns föreskrifter om vilka villkor som gäller för att aktuellt bistånd skall ges. Ett exempel på mer allmänna villkor är att gärningen, som är föremål för utredning eller lagföring i den främmande staten, skall motsvara brott enligt svensk lag eller att brottet skall vara av viss svårhet eller att det inte får röra sig om ett politiskt brott. I de olika författningarna kan det också förekomma särskilda villkor. Enligt utlämningslagen får t.ex. en svensk medborgare inte utlämnas.