prop · GH0338 · 1994-01-01 00:00:00 — Det behövs emellertid en lagregel beträffande användningen av frimärken och andra portobeteckningar i den gränsöverskridande posttrafiken som sker inom ramen för världspostfördragen. Här måste till följd av anslutning till gälla att det endast får användas sådana frimärken som har portovärdet angivet i arabiska siffror och beteckningen . Sådana frimärken får endast ges ut av det postbefordringsföretag som av regeringen godkänts för deltagande i det internationella postsamarbetet. Ett sådant företag får anses motsvara vad som i världspostfördragen benämns "postal administration". I fråga om frankostämplad post godkänns denna om den står under kontroll av ett sådant företag som nämnts och post försedd med de internationella portobetaltbeteckningarna måste vara datumstämplad av ett sådant företag. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. 162). Remissinstanserna: CityMail anser att frågan om portobeteckningar för post med förtryckta beteckningar (ex.vis kontoutdrag, kataloger, DR-brev, tidskrifter) måste ges en generell lösning som är acceptabel för alla parter. Ett krav på individuella portobetaltbeteckningar på sådan post skulle medföra en synnerligen allvarlig konkurrensbegränsning. Datorproducerad post framställs under rent industriella former i printrar, kuverterare eller tryckerier med hög produktionshastighet och där långa serier ger låg styckkostnad. Postdistributören kan där inte ses som en enskild aktör, utan man måste anlägga ett systemsynsätt. Postdistributören är endast en av många underleverantörer som avsändarna använder för att kunna kommunicera med sina kunder eller medlemmar. Individuella portobetaltbeteckningar medför ett orationellt produktionsflöde och de ökade kostnaderna förtar effekterna av de sänkta portokostnaderna. * Portobeteckningar i sin egenskap av "kvitto" bör finnas på all post som betalas i efterskott, exempelvis i form av förtryckta sådana beteckningar, men det är av hänsyn till det anförda inte önskvärt att beteckningarna är individuella för varje postbefordringsföretag. I stället bör avsändarna kunna använda samma beteckningar oavsett vilket postbefordringsföretag man utnyttjar. skall det finnas ett uttalat krav på samtliga postbefordringsföretag att inte distribuera några försändelser som saknar giltig portobeteckning. Postmarknadens aktörer bildar alltså en gemensam yttre gräns som garanterar att endast porto- beteckningsförsedda försändelser "kommer in i systemet". CityMail anser inte att mottagarna skulle ha ett intresse av att kontakta postdistributören för att kunna reklamera eller göra förfrågningar om enskilda försändelser. Den naturliga och önskvärda kommunikationsvägen är mellan dem som har en kundrelation, dvs. avsändare/mottagare och avsändare/postbefordringsföretag. och mottagare råder endast ett serviceförhållande. Det är därmed inte oväsentligt för invånarna inom ett område att känna till vilka postbefordringsföretag som finns inom området. Det kan ha betydelse exempelvis för fastighetsägare i samband med omläggning av portkoder, evakueringsflyttningar etc. Enligt är det inte nödvändigt att införa någon form av bestämmelser som tvingar postbefordringsföretagen att använda sig av individuella portobetaltbeteckningar. Vad gäller invändning att det finns risk för att försändelser läggs i brevlådor med någon form av portobetaltmarkering men utan att någon avgift är betald, har denna risk alltid funnits och kan inte anses ha ökat i och med avregleringen. Det kan antas att dessa försändelser upptäcks av anställda eftersom enbart frimärksfrankerade försändelser skall läggas i brevlådor. Att konkurrenter skulle försöka utnyttja ett sådant förfarande förefaller osannolikt eftersom de hanterar förhållandevis stora utskick. Upptäckt skulle dessutom leda till svår prestigeförlust för konkurrenterna. * Inte heller gör adressatens behov av att kunna reklamera en försändelse att det är nödvändigt att ålägga postbefordringsföretagen att använda individuella portobetaltbeteckningar eftersom adressaten alltid kan vända sig till avsändaren och den vägen få information om vem som har distribuerat försändelsen. vill å andra sidan inte heller förorda den av CityMail framförda uppfattningen att det är nödvändigt att införa krav på en gemensam portobetaltbeteckning. Allmänt vill dock verket framhålla vikten av att etableringshinder för nya företag på en marknad så långt det är möjligt elimineras. Principiellt sett bör det vara upp till varje avsändare och distributör att själva utforma villkoren för hur försändelserna skall distribueras. Det bör i sammanhanget nämnas att det inte i någon annan del av den totala transportsek- torn finns några lagreglerade krav på att det på varje vara som distribueras skall framgå vem som är distributör. Det finns enligt verket inte heller några bärande skäl för att ha dylika regleringar inom postsektorn. framhåller att det genom en markering på försändelsen, t.ex. i form av individuella portobetaltbeteckningar, stämplar eller liknande, bör framgå vem som har befordrat posten. Det är nödvändigt att konsumenterna kan identifiera postdistributören så att de t.ex. kan eftersända post eller reklamera försändelser. En bestämmelse om detta bör tas in postlagen. framhåller att det borde vara en självklarhet att man skall kunna identi- fiera vem som har utfört eller åtagit sig att utföra en betald posttjänst. Swedma anser att eventuella nackdelar som kan uppstå om man avstår från kravet på individuella portobetaltbeteckningar uppvägs av de fördelar som konkurrensneutralitet på marknaden ger. Skälen för regeringens förslag: Det finns skäl som talar för att varje postbefordringsföretag skall ha sin egen portobetaltbeteckning vilket gör det möjligt att snabbt konstatera vem som har befordrat eller fått betalt för att befordra en försändelse. Den som väntar eller har tagit emot ett brev kan vilja reklamera på grund av att brevet inte har kommit fram eller blivit försenat. Det kan också inträffa att innehållet har blivit skadat. I de angivna situationerna ligger det i och för sig ofta närmast till hands för adressaten att vända sig till den som har sänt eller skulle ha sänt brevet. Adressaten torde också normalt kunna få besked från avsändaren om vilket postbefordringsföretag som denne har anlitat. Adressaten kan dock vilja ta kontakt direkt med företaget. För ett postbefordringsföretag är det viktigt att, när en befordran reklameras, utan svårighet kunna konstatera om det är det egna företaget som har åtagit sig befordringen. Ett motsvarande intresse får anses föreligga när det är aktuellt att eftersända brev. används frimärken och frankostämplingsmaskiner bara beträffande brev som befordras av . Det har alltså här inte funnits några identifieringsproblem. Det får förutsättas att, om andra företag än skulle vilja utnyttja frimärken eller frankostämplar, dessa beteckningar utan svårighet kan utformas så, att de klart visar vem som är distributör. Läget är ett annat när det gäller brev som betalas mot faktura i efterskott. Beträffande sådan brevbefordran råder konkurrens mellan och CityMail. Kuverten har emellertid i en del fall varit märkta på samma sätt, oavsett vem som har befordrat dem. Detta har vållat problem, bl.a. i eftersändningssammanhang. Enligt Postverkets bestämmelser om eftersändning kan den som fått ett feladresserat brev stryka den felaktiga adressen och skriva dit den aktuella. Sådana försändelser kan därefter läggas på en brevlåda, varefter vidarebefordrar dem utan ytterligare avgift. Det förekommer att försän- delser som delats ut av CityMail har åsatts ny adress av mottagaren och lagts i en av brevlådor. I den mån har upptäckt att det har varit fråga om CityMails försändelser har man tagit betalt av CityMail för sitt arbete med att dela ut försändelsen. I en del fall har det emellertid inte funnits någon skillnad i utseende mellan de försändelser som har förmedlats av och de som har förmedlats av CityMail. har då fått sköta eftersändningen utan ersättning. Det får förutsättas vara tekniskt möjligt att, även när det gäller brev som betalas mot faktura, åstadkomma ett system som gör att man beträffande varje försändelse kan utläsa vem som är distributör. Kuverten torde kunna förses med en särskiljande beteckning före eller i samband med att adressen trycks på eller i ett senare skede. Klart är å andra sidan att det kan uppstå vissa extra kostnader och olägenheter för de postkunder som tvingas använda kuvert med olika distributörsbeteckningar. I en del fall torde visserligen kostnaderna kunna uppvägas av de fördelar det innebär att anlita mer än ett postbefordringsföretag. Regeringen kan se det berättigade i CityMails påstående att en del företag, hellre än att använda kuvert med skilda beteckningar, väljer att anlita endast ett distributionsföretag och då i princip den som står för den rikstäckande postservicen. Ett krav på individuella portobetaltbeteckningar kan på det sättet hämma konkurrensen på postområdet. Problemet med ersättning till det rikstäckande postbefordringsföretaget för eftersändning av brev kan lösas så att CityMail och motsvarande distributionsföretag betalar en schablonmässigt bestämd summa för . Även andra praktiska problem som kan uppstå i en situation då man inte har individuella distributörsbeteckningar bör kunna lösas genom förhandlingar mellan de olika postbefordringsföretagen. Regeringen anser att man bör avstå från att i postlagen föra in ett krav på att en försändelse skall utvisa vem som har befordrat den. En sådan upplysningsskyldighet av ordningskaraktär kan dock visa sig bli nödvändig för att skapa ordning och reda. Det bör därför överlämnas åt regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten att, om det bedöms erforderligt, meddela föreskrifter i frågan. En regel av detta innehåll bör föras in i lagen. 6.7 Ansvarighet vid postbefordran Utredningens förslag: Överensstämmer huvudsakligen med regeringens (se betänkandet s. 169). Remissinstanserna: Utredningens förslag godtas av , och . anser dock att det bör komma till klart uttryck att bestämmelserna gäller vid inrikes postbefordran. Kammarrätten i menar att frågan om postbefordringsföretagets ansvarighet i förhållande till avsändaren/kunden är av privaträttslig natur som det knappast finns anledning att reglera i en postlag. Övriga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I kungörelse (1966:120) angående ansvarighet för försändelser och medel, vanligen kallad ansvarighetskungörelsen, regleras ansvarighet i den inrikes postbefordringen. För utrikes postbefordran gäller vad som överenskommits i internationella avtal. Enligt ansvarighetskungörelsen är ansvarigt för assurerade och rekommenderade försändelser och oassurerade paket. ansvarar däremot inte för vanliga brev, dvs. brev som inte har varit assurerade eller rekommenderade. Berättigad till ersättning är i allmänhet av- sändaren. När en försändelse har tagits emot av adressaten eller när avsändaren av en förkommen försändelse inte kan påträffas, är adressaten berättigad till ersättning. I kungörelsen anges de högsta ersättningsbelopp som kan utgå då en försändelse som omfattas av kungörelsen har gått förlorad, blivit skadad eller helt eller delvis förkommit. Såvitt gäller värdeförsändelser är ersättningsbeloppet beroende av ingånget avtal. Det finns även i vissa fall möjlighet att få ersättning vid försening. Tele- och postkundsutredningen har i sitt betänkande (SOU 1990:100) Avtalsvillkor eller föreskrifter föreslagit att kungörelsen upphävs och ersätts med avtalsvillkor. Inom Postverket utarbetas en katalog över kundvillkor, vari bl.a. bestämmelser om ansvarighet är tänkta att ingå. Avsikten är att ansvarighetskungörelsen skall upphävas när katalogen färdigställts, men det måste ske senast när bolagiseras. Posten AB:s ansvar i fall då brev eller paket har skadats, kommit bort eller försenats kommer således att regleras genom avtal. Andra företag kan på motsvarande sätt vilja utforma avtalsvillkor som skall vara tillämpliga gentemot kunderna i den egna verksamheten. Det kan emellertid tänkas att sådana avtalsvillkor kommer att saknas hos ett visst postbefordringsföretag eller att villkoren är starkt ofördelaktiga för kunden. Det finns bl.a. med hänsyn härtill anledning att i postlagen ta in vissa regler om postbefordringsföretags ansvarighet i förhållande till avsändaren/kunden. När det gäller vanliga brev är inte skyldigt att ge ut ersättning till sina kunder för förlust eller skada. Skälet till detta är bl.a. att det inte sluts några individuella avtal om befordran av vanliga brev. Det är i efterhand mycket svårt för en kund att visa att han eller hon verkligen har postat ett visst brev. Till detta kommer att portot för brevbefordran är förhållandevis lågt. Det är enligt inte meningen att värdeföremål skall befordras i vanliga brev. Om det sker, får kunden stå risken för en eventuell skada eller förlust. Om kunden vill ha ett ekonomiskt skydd har han eller hon möjlighet att skicka försändelsen som värdeförsändelse, dvs. REK eller Värde. Gemensamt för dessa båda försändelsetyper är att de skall lämnas i postkassa och att avsändaren får kvitto på att försändelsen lämnats. Om försändelsen förkommer eller skadas får avsändaren normalt ersättning. Regeringen anser att postlagens ansvarighetsregler i fråga om brev bör knyta an till vad som gäller beträffande ansvar. Principen bör vara att postbefordringsföretag inte har något ansvar, såvida inte avtal om ansvarighet har träffats mellan företaget och kunden. Det får förutsättas att det i stor utsträckning kommer att gälla standardavtal som innebär att ersättning utgår vid vissa typer av brevförsändelser, motsvarande dem för vilka betalar ersättning. När det gäller paketmarknaden har strävat efter att närma sig de regler som i allmänhet gäller inom transportbranschen. Enligt Postverket är det angeläget att villkoren för likartade tjänster inte skiljer sig alltför mycket från varandra. Ansvarighetskungörelsens be- stämmelser om ersättning skiljer sig emellertid från de regler som tillämpas av branschen i övrigt. Vid frakt av lättgods tillämpas inom transportbranschen ofta ett partsförhandlat nordiskt standardavtal, NSAB 85. I de fall ett fraktavtal inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till NSAB 85 och inte heller innehåller några egna regler om exempelvis fraktförarens ansvarighet träder transportlagstiftning, exempelvis vägtransportlagen, in. Detsamma gäller i princip om ett ingånget fraktavtal ger ett sämre skydd för kunden än vad som anges i lagstiftningen. Lagen (1974:610) om inrikes vägtransport är tillämplig på avtal om godsbefordran med fordon på väg inom landet om avtalet avser befordran mot vederlag. Lagen innehåller bl.a. regler om fraktförarens ansvarighet samt regler om reklamation och preskription. Enligt 2 § undantas bl.a. postbefordran från lagens tillämpningsområde. Lagens bestämmelser får enligt 5 § inte åsidosättas genom avtal till nackdel för avsändaren eller mottagaren, om inte godsets eller befordringens ovanliga art eller andra särskilda omständigheter gör det skäligt. I 27*42 §§ behandlas fraktförarens ansvarighet, frågor om ersättning, jämkningsgrunder m.m. Vid lagens tillkomst övervägdes huruvida vissa godsslag helt skulle undantas från lagens tillämpningsområde. Detta avvisades dock med motiveringen att det var svårt att knyta rättsregler till godsets art. Däremot ansågs det att lagen inte skulle göras tillämplig på vissa befordringsslag, för vilka det antingen fanns ett väl fungerande regelsystem eller krävdes avsevärt annorlunda regler med hänsyn till transportens speciella karaktär. Det var mot denna bakgrund som undantaget för bl.a. postbefordran tillkom. Att postbefordran undantogs överensstämde dessutom med vad som gällde enligt konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR). Enligt regeringens åsikt finns det inte anledning att, när det gäller paket, ha speciella ansvarighetsregler beträffande sådana paket som befordras som postförsändelser. Postbefordringsföretagen bör i princip fritt kunna träffa avtal med sina kunder om vad som skall gälla när ett paket går förlorat, försenas eller skadas. Frågan är emellertid vad som bör gälla, om något avtal inte har träffats. Här skulle man i och för sig kunna hänvisa till allmänna transporträttsliga regler om fraktförares ansvar. Problem skulle sannolikt lätt kunna uppstå vid s.k. blandade transporter. Därtill kommer att det finns behov av skydd för postkunden även utanför själva transporten, nämligen en paket- försändelse finns på postterminal, postkontor och liknande. Ett bra sätt att åstadkomma ett sådant skydd anser regeringen vara att göra vägtrans- portlagens bestämmelser om ansvarighet m.m., som är tvingande till transportkundens fördel, tillämpliga på all inrikes postbefordran av paket oavsett vilket transportmedel som kommit till användning. Detta åstadkoms genom en hänvisning till vissa bestämmelser i vägtransportlagen. Även när avtal har träffats, blir dessa bestämmelser i vägtransportlagen normalt tillämpliga i den mån de är mer fördelaktiga för avsändaren eller mottagaren av ett paket än det ingångna avtalet. 6.8 medverkan vid val, delgivning m.m. 6.8.1 Medverkan vid val (poströstning) Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens, dock att utredningen inte tagit ställning till frågan om vilken myndighet som skulle vara central valmyndighet för poströstningen (se betänkandet s. 175). Remissinstanserna: De flesta av de remissinstanser som har berört frågan om poströstning lämnar förslaget utan erinran. anser dock att det vore ett smidigare förfarande om verket skulle ha såväl det centrala myndighetsansvaret som det totala ekonomiska ansvaret. anser att det får anses vara den mest ända- målsenliga lösningen att nuvarande uppgifter med röstmottagning överförs till . På kan man ifrågasätta om inte röstmottagning bör kunna ske också hos ett annat eller flera andra företag. Bakgrunden till regeringens förslag: Röstning på postkontor regleras i vallagen (1972:620), i lagen (1972:704) om kyrkofullmäktigval, m.m., samt i folkomröstningslagen (1979:369). Enligt 10 kap. 1 § vallagen får vid ordinarie val till och val i hela riket till kommun- eller röstning ske på varje postkontor inom riket fr.o.m. den före valdagen t.o.m valdagen. Vid andra val får röstning ske fr.o.m. den före valdagen t.o.m. valdagen. Enligt 30 § lagen om kyrkofullmäktigval, m.m., får röstning vid val till kyrkofullmäktige och av direktvalda kyrkoråd ske på varje postkontor, vid val i hela riket fr.o.m. den före valdagen och vid annat val fr.o.m. den före valdagen t.o.m. torsdagen före valdagen. Reglerna om poströstning i vallagen och i lagen om kyrkofullmäktigval, m.m., är vad gäller poströstning i stora stycken likalydande. I folkom- röstningslagen hänvisas beträffande omröstning på postkontor till bestämmelserna i 8*10 kap. vallagen. I det följande redovisas förfarandet vid poströstning enligt vallagen. Röstning på permanent postkontor (poströstning) skall normalt kunna ske under de tider kontoret är öppet för allmänheten. På förslag av får emellertid den centrala valmyndigheten begränsa den tid då poströstning får ske. före valdagen skall poströstning alltid kunna ske då postkontoret är öppet för allmänheten. får även, om särskilda skäl föreligger, på förslag av bestämma att röstmottagning skall anordnas endast på vissa postkontor. Röstning skall emellertid alltid kunna ske på minst ett postkontor i varje kommun. ansvarar enligt reglerna i 10 kap. vallagen för poströstningens genomförande och anses därmed ha funktionen av central valmyndighet för själva poströstningen. svarar också för att röstmottagare på varje postkontor utses och ger inför varje val, i samråd med , ut detaljerade anvisningar till postkontoren om hur poströstningen skall genomföras. har också möjlighet att ordna röstning på vissa vårdanstalter och vårdinrättningar såsom sjukhus, ålderdomshem, kriminalvårdsanstalter eller liknande, s.k. institutionsröstning, genom att i samråd med valnämnden och vårdinrättningarna inrätta särskilt postkontor på anstalten eller inrättningen. Sådana tillfälliga postkontor får inrättas tidigast före valdagen och inrättas normalt söndagen före valdagen. Institutionsröstning kan anordnas även vid kyrkoval men förekommer i praktiken inte. Röstning på postkontor kan enligt vallagen ske inte bara före valdagen utan även under viss på själva valdagen (vanligen mellan *11 samt 15*16). I samråd med valnämnden kan också inrätta tillfälliga postkontor för röstmottagning på valdagen. Detta sker företrädesvis i glesbygdsområden. (Ju 1991:02) genomför en översyn av vallagstiftningen från bl.a. teknisk och administrativ synpunkt. Ut- redningen har lämnat delbetänkandet (SOU 1992:108) . I betänkandet behandlas frågan om den framtida regionala valorganisationen. Vidare övervägs ändringar som syftar till att sänka kostnaderna för valförfarandet. I detta sammanhang föreslår utredningen bl.a. att röstning på postkontor på valdagen skall tas bort. föreslår också att det vid val skall genomföras försök där vissa kommuner tar över ansvaret för den s.k. institutionsröstningen. Den förändring som pågår när det gäller verksamhet och som avser inrättande av s.k. entreprenadpostkontor i affärer av olika slag, leder till att postala uppgifter kan komma att hanteras av personer som inte är anställda av . Enligt vallagen utser röstmottagare. Bestämmelsen i dess nuvarande lydelse ger dock utrymme för att utse annan än postfunktionär till röstmottagare. Skälen för regeringens förslag: Vid en bolagisering av bör det centrala myndighetsansvaret för poströstningen övertas av någon annan myndighet. Det får anses mest ändamålsenligt att lägga denna uppgift på , som enligt förordningen (1985:953) om central valmyndighet är central valmyndighet såväl enligt 1 kap. 2 § vallagen som enligt 2 § lagen om kyrkofullmäktigval, m.m. Härigenom kommer att vara central valmyndighet för alla former av röstning. En ändring som otvetydigt klargör detta förs lämpligen in i 10 kap. 1 § vallagen samt i 30 § lagen om kyrkofullmäktigval, m.m. Poströstning kommer vid nästa val att äga rum på de postkontor som disponeras av . Det finns inte anledning att ändra på den nuvarande principen när det gäller utseende av röstmottagare. Efter Postverkets bolagisering bör denna uppgift således skötas av eller det dotterbolag till som kommer att rymma post- kontorsverksamheten. En ändring med denna innebörd bör genomföras redan nu med hänsyn till det förestående riksdagsvalet . Med anledning av den översyn av bl.a. frågor som rör poströstning, institutionsröstning m.m. som görs av , finns det inte nu anledning att införa en bestämmelse om möjlighet till röstning genom något annat postbefordringsföretag än . Denna fråga kan inte få sin lösning förrän tidigast val. Vid riksdagsval föreslås nämligen i prop. 1993/94:21 att viss försöksverksamhet skall genomföras angående bl.a. institutionsröstningen, "ambulerande" röstmottagning och inrättande av flera röstmottagningsställen i ett och samma valdistrikt. Enligt 11 kap. 6 § regeringsformen måste överlämnande till ett bolag av en förvaltningsuppgift som innebär myndighetsutövning ske med stöd av lag. I enlighet med det anförda föreslår regeringen att det i vallagen, lagen om kyrkofullmäktigval, m.m., och folkomröstningslagen förs in bestämmelser om att poströstning får ske på och att röstmottagare utses av bolaget. Utredningens förslag: Stämmer huvudsakligen överens med regeringens. Dock lämnas med utredningens förslag möjlighet endast för det statliga postbolaget att medverka vid den särskilda postdelgivningen (se betänkandet s. 178). Remissinstanserna godtar utredningens förslag. Statskontoret anser dock att uppgiften att medverka vid särskild postdelgivning bör kunna anförtros även annat postbefordringsföretag som väljer att arbeta rikstäckande eller inom stora, väl avgränsade delar av riket.