prop · GH03123 · 1994-01-01 00:00:00 — Detta betyder i sin tur att borgenärens penningfordran uppgår till det belopp den lyder på efter saneringen minskat med eventuella betalningar enligt betalningsplanen. Detta belopp, som alltså är det belopp som gäldenären resterar med, kommer i många fall vara så lågt att ett återtagande enligt konsumentkreditlagens regler inte kan komma i fråga. Om ett återtagande skulle vara möjligt enligt dessa regler innebär avräkningsregeln i 27 § konsumentkreditlagen att ett återtagande blir mycket förmånligt för gäldenären, eftersom denne skall tillgodoräknas värdet av varan. Det sagda innebär att borgenärens återtaganderätt genom skuldsaneringen har blivit i det närmaste värdelös. Situationen är dock mer teoretisk än praktisk eftersom denna situation endast kan uppkomma i de fall -ganska osannolika - då borgenären inte har gjort sin återtaganderätt gällande senast vid skuldsaneringen. Det finns därför inte anledning att särskilt reglera denna fråga. Jag återkommer i det följande (avsnitt 4.6.7) till vad som bör gälla i de fall gäldenärens betalningsskyldighet motsvaras av en skyldighet för borgenären att även tillhandahålla en motprestation. Vad jag har närmast har i åtanke är hyresförhållanden av olika slag. 4.6.6 Fordringar förenade med borgen som säkerhet m.m. : Utredningens förslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Flera remissinstanser har påtalat att fordringar förenade med borgen som säkerhet innebär särskilda problem i ett skuld- saneringssammanhang. Skälen för mitt förslag: Hur fordringar som är förenade med säkerhet i form av borgen bör behandlas i en skuldsaneringslag fordrar vissa närmare överväganden. Den försöksverksamhet som har bedrivits med skuldsaneringsverksamhet visar att dessa fordringar förorsakar inte obetydliga problem. Detta har att göra med att borgensåtagandet ofta har ingåtts av en nära anförvant eller vän till gäldenären, som gjort sitt åtagande på icke-affärsmässiga grunder. I stället har den blivande borgensmannen känt sig mer eller mindre "tvingad" att åta sig borgensansvaret. Åtagandet beskrivs också ofta -såväl av långivare som huvudgäldenär - som enbart en formsak. De praktiska svårigheterna i skuldsaneringsammanhang beror inte minst på att huvudgäldenären i det längsta prioriterar betalningen av de lån som är förenade med borgen som säkerhet av hänsyn till de vänner och släktingar som har gjort borgensåtagandet. Det finns med andra ord i många fall ett starkt känslomässigt incitament för huvudgälde- nären att gynna dessa fordringsägare framför andra. Huvudgäldenären kan därför ibland ha svårt att acceptera likabehandlingsprincipen, vilket medför att han avstår från att ansöka om skuldsanering. Jag har full förståelse för den nu beskrivna problematiken. Trots detta har jag svårt att se hur man skulle kunna motivera att dessa fordringar skulle undantas från likabehandlingsprincipen. Det är inte möjligt att låta borgensansvaret falla bort enbart av det skälet att huvudgäldenären har ekonomiska bekymmer som kvalificerar honom för skuldsanering. Och om gäldenären försätts i konkurs faller borgensansvaret ut under alla förhållanden. Möjligheten att utnyttja bor- gen som säkerhet skulle rubbas i grunden om en skuldsanering skulle få en sådan verkan på borgensansvaret. Det är inte heller möjligt att låta fordringar säkrade med borgen falla utanför en skuldsanering. Det skulle på ett otillbörligt sätt gynna en borgenär med en sådan fordran på bekostnad av övriga borgenärer. Jag har också vid upprepade tillfällen hävdat vikten av att likabehandlingsprincipen upprätthålls så långt det över huvud taget är möjligt. Tilltron till ett skuldsaneringsinstitut är i mångt och mycket förbunden med att undantag från principen endast görs då mycket starka skäl talar för det. Den redovisade problematiken innebär inte sådana skäl. Fordringar förenade med borgen som säkerhet bör därför omfattas av en skuldsanering enligt huvudregeln. Det sagda innebär att om det bland fordringarna mot en skuldsaneringsgäldenär finns en fordran som har borgen som säkerhet, så omfattas fordringen av ett skuldsaneringsbeslut enligt huvudregeln. Om borgenären inte alls vänt sig mot, eller inte fått ut något av borgensmannen, innebär det att borgenären i skuldsaneringsärendet har att bevaka sin fordran fullt ut. Det som borgenären erhåller genom betalningar enligt skuldsaneringsbeslutet påverkar borgensmannens ansvar såtillvida att borgensansvaret sätts ned i motsvarande mån. Detta hänger samman med huvudprincipen om borgens accessoriska karaktär. I övrigt påverkar skuldsaneringen inte förhållandet mellan borgenären och borgensmannen. Borgensmannen ansvarar alltså gentemot borgenären enligt sitt ursprungliga åtagande, trots att gäldenärens skuld har satts ned. Borgenären kan alltså därför driva in fordringen till den del gäldenären inte har betalt hos borgens- mannen utan hinder av gäldenärens skuldsanering. Om det är så att det är skuldsaneringsgäldenären som bland sina skulder har en skuld som härrör från ett borgensåtagande, behandlas den skulden som vilken annan skuld som helst. Det som borgenären erhåller genom ett skuldsaneringsbeslut påverkar på samma sätt som beskrevs huvudgäldenärens betalningsansvar gentemot borgenären. Skillnaden mellan detta fall och det förra är att borgensmannen (skuldsaneringsgäldenären) här får ett regresskrav gentemot huvudgäldenären beträffande den del av fordringen han tvingas infria. Detta regresskrav får han att driva in hos huvudgäldenären på vanligt sätt. Detta regresskrav blir alltså en tillgång hos skuldsaneringsgäldenären. I praktiken torde den emellertid ofta vara värdelös. Om huvudgäldenären är föremål för skuldsanering och borgensmannen ännu inte har infriat sitt borgensåtagande, uppstår frågan hur man bör behandla den situationen. Borgensmannen vet ju inte då om han kan tvingas att infria sitt borgensåtagande. Man kan då säga att borgensmannen har ett villkorat regresskrav mot huvudgäldenären. Kravet är nämligen beroende dels av hur förhållandet mellan borgenären och huvudgäldenären utvecklar sig, dels av hur borgenären kommer att agera gentemot borgensmannen. Denna villkorade fordran som borgensmannen sålunda har mot huvudgäldenären bör i ett skuldsaneringsförfarande i princip behandlas på samma sätt som andra villkorade fordringar. Jag återkommer strax (avsnitt 4.6.8) till den situationen att ett borgensansvar för skuldsaneringen ännu inte är utlöst. Den vanligaste situationen torde ändå bli den att borgensansvaret redan har utlösts när en skuldsanering beträffande huvudgäldenären aktualiseras. I praktiken kan man misstänka att det i många fall kommer att leda till att en skuldsanering aktualiseras för såväl huvudgäldenären som borgensmannen. Som jag återkommer till är det inget hinder att handlägga flera skuldsaneringsärenden gemensamt när ett tillräckligt starkt samband finns, även om en ansökan aldrig bör kunna avse fler än en gäldenär. : förslag innehåller inte någon direkt motsvarighet till mitt förslag. Remissinstanserna: Några instanser framhåller att det kan medföra problem om man tillåter skuldsanering av borgenärens fordran i de fall hans rätt till betalning är beroende av att han tillhandahåller en motprestation även . Skälen för mitt förslag: En kategori av fordringar där det finns ett klart behov av särreglering är fordringar som är förenade med en löpande utväxling av prestationer. Hit hör först och främst hyresfordringar av olika slag. Det kan exempelvis vara fråga om hyra (leasing) av bilar eller andra lösa saker. Det kan visserligen förutsättas att sådana rättsförhållanden i allmänhet redan är av- vecklade när en skuldsanering aktualiseras. Är så inte fallet bör de avvecklas redan i en inledande fas av förfarandet. För en sådan avveckling behövs inga särskilda regler i skuldsaneringslagen. Avvecklingen får i stället ske enligt avtalen eller allmänna regler. Det finns anledning att påpeka att gäldenären även under ett skuldsaneringsförfarande behåller sin rådighet på det civilrättsliga planet och att en förutsättning för att han över huvud taget skall erhålla skuldsanering är att han aktivt medverkar till att nu diskuterade rättsförhållanden avvecklas i enlighet med vad som må gälla i det enskilda fallet. Bristande medverkan härvidlag från gäldenärens sida bör kunna medföra att hans ansökan om skuldsanering avslås. Det kan dock finnas fordringsförhållanden av nu diskuterat slag som inte är avvecklade när en skuldsanering aktualiseras och som kanske inte heller bör avvecklas. Ett exempel är bostadshyresförhållanden. En skuldsanering bör givetvis inte innebära att en hyresgäst erhåller rabatterad hyra för den bostad han bor kvar i. Däremot finns det oftast ett intresse av att gäldenären kan bo kvar i sin hyrda lägenhet. En skuldsanering bör normalt inte motverka detta. Fordringsförhållanden som innebär en fortlöpande utväxling av prestationer bör därför inte omfattas av en skuldsanering såvitt avser framtida betalningar. Det finns ingen anledning att en sådan regel skall begränsas till enbart bostadshyresförhållanden. Det är däremot enligt min mening inget som hindrar att uthyrarens krav på redan förfallna hyresbelopp omfattas av en skuldsanering. I dessa fall har han redan tillhandahållit sin prestation och kan aldrig få den åter eller tillhandahålla den till någon annan. Kravet är beträffande dessa poster reducerat till ett ensidigt betalningskrav. rehabiliterande syfte talar dessutom starkt för att låta dessa poster omfattas av en skuldsanering. Den nu beskrivna ordningen inkräktar normalt inte heller på det betal- ningsutrymme som kan finnas. Bostadskostnad omfattas ju av vad gäldenären skall ha rätt att förbehålla sig för egen del. Om gäldenären innehar en mycket dyr bostadslägenhet kan dock den föreslagna lösningen inskränka betalningsutrymmet för övriga borgenärer. Denna situation skall emellertid inte behöva uppstå. Om en gäldenärer över huvud taget skall kunna komma i åtnjutande av skuldsanering skall han först ha reducerat sina bostadskostnader till vad om är absolut nödvändigt. Vägrar gäldenären att avveckla sitt dyra boende är det en omständighet som regelmässigt bör medföra att en ansökan om skuldsanering avslås. Fordringar som förutsätter ett ömsesidigt utväxlande av prestationer bör alltså inte omfattas av en skuldsanering vad avser belopp som ännu inte har förfallit. Redan förfallna belopp bör däremot omfattas av en skuldsanering på samma villkor som andra fordringar. Att förfallna belopp omfattas av skuldsaneringen hindrar givetvis inte skuldsaneringsgäldenärens motpart från att göra gällande regler i avtalet eller regler som följer av det, som ger honom rätt att tillgripa sanktioner på grund av avtalsbrott från skuldsaneringsgäldenärens sida. En avtalsklausul som exempelvis ger motparten hävningsrätt vid betalningsförsummelse berörs i sig inte av en skuldsanering. Därvid är emellertid att beakta att den sanerade delen av ett fordringsbelopp inte kan behandlas som obetalt. 4.6.8 Villkorade fordringar m.m. : förslag överensstämmer i sak med mitt förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar i huvudsak utredningens förslag utan erinran. Skälen för mitt förslag: När det gäller frågan om villkorade fordringar och fordringar som ännu inte är till beloppet fastställda eller förfallna föreslår utredningen att prövningsmyndigheten efter skälighet skall bestämma vad som skall gälla beträffande dem vid en skuldsanering. Inte någon av remissinstanserna har haft något att invända mot detta. Jag instämmer i utredningens förslag, men vill särskilt betona följande. Villkorade fordringar bör regelmässigt omfattas av en skuldsanering i enlighet med huvudregeln. Det innebär att även en sådan fordran omfattas av en skuldsanering om den har uppkommit före den kritiska dagen, dvs. den dag kronofogdemyndigheten beslutar att inleda skuldsanering. Ett villkor kan dock ibland ha den innebörden att en fordran inte har uppkommit innan en viss händelse har inträffat. I sådant fall medför en tillämpning av huvudregeln att en sådan fordran inte kommer att omfattas av en skuldsanering. Det kan dock förekomma fall då villkoren är så komplicerade eller så svåröverblickbara att det är svårt att fastställa om en fordran redan har uppkommit eller om det enbart är så att en fordran - beroende på villkoret - kan komma att uppstå . Även i de fall man anser att en fordran har uppkommit kan ett villkor vara så utformat att det inte alltid är givet att fordringen bör omfattas av en skuldsanering. Det bör därför finnas en möjlighet att bestämma att en sådan fordran inte skall omfattas av skuldsaneringen, vilket innebär att borgenären när villkoret väl uppfylls, skall få full betalning för sin fordran. Givetvis bör gäldenären inte i dessa fall få förbehålla sig någon del av sin inkomst för betalning av sådana fordringar som ännu inte har aktualiserats. Möjligheten att bestämma att en sådan fordran inte skall omfattas av skuldsaneringen bör utnyttjas i alla de fall där det inte framstår som helt klart att villkoret kommer att uppfyllas på ett sådant sätt att betalningsskyldigheten inträder. Om man väljer att låta en villkorad fordran omfattas av skuldsaneringen skall den behandlas på samma sätt som övriga fordringar. Det innebär att det i skuldsaneringen skall anges vilken procentandel av fordringen som skall betalas och att det i betalningsplanen skall bestämmas när och hur den skall betalas. I fråga om fordringar som är beroende av villkor bör särskilt nämnas en borgensmans villkorade regressfordran mot en skuldsaneringsgäldenär. Ett sådant regresskrav bör, som jag har berört (avsnitt 4.6.6), behandlas som vilken fordran som helst i de fall borgensmannen redan har infriat sitt åtagande. Annorlunda kan det förhålla sig när borgensansvaret för skuldsaneringen ännu inte har gjorts gällande. Ett borgensåtagande anses i princip innebära att en villkorad regressfordran uppkommer i och med att borgensmannens åtagande gentemot borgenären görs. Fordran har alltså uppkommit då, men den är villkorad. Ett sådant synsätt bör med fördel kunna användas i skuldsaneringssammanhang. På vilket sätt den är villkorad kan variera. Det beror bl.a. på innehållet i det avtal i vilket borgensåtagandet har gjorts och hur rättsförhållandet mellan borgenären och huvudgäldenären har fortsatt att utveckla sig. Ofta är det dock beroende av huvudgäldenären om borgensmannen någonsin behöver infria sitt åtagande. Om en borgensman efter en skuldsanering, men som en betalningsplan löper, tvingas infria sitt borgensåtagande, innebär det att borgensmannen träder in i borgenärens rätt till betalning enligt betalningsplanen. Det bör därför i skuldsaneringen erinras om borgensmannens villkorade regressanspråk. Om borgensmannen tvingas infria sitt åtagande efter det att en eventuell betalningsplan har löpt till ända, innebär det att han över huvud taget inte kan göra sitt regresskrav gällande. Å andra sidan har då borgenärens krav mot borgensmannen reducerats med vad borgenären fått ut i enlighet med betalningsplanen från gäldenären. Resultatet för borgensmannen blir på så sätt beloppsmässigt detsamma oavsett om han får infria sitt åtagande en betalningsplan löper eller först efter det att löpt ut. Resultatet blir också detsamma som om borgensmannen infriat sitt åtagande före skuldsaneringen och således har deltagit med sitt regresskrav enligt huvudregeln. Om skuldsaneringsgäldenären i stället är borgensman innebär det att borgenären har ett anspråk mot honom som är villkorat av att huvudgäldenären brister i sina skyldigheter gentemot borgenären. Huvudgäldenären har ingen regressrätt mot borgensmannen. I dessa fall får man bestämma om borgenärens villkorade fordran skall omfattas av skuldsaneringen eller inte. Om huvudgäldenären har betalat och alltjämt betalar till borgenären enligt de villkor som gäller finns ingen anledning att låta det villkorade borgenskravet omfattas av skuldsaneringen. I ett sådant fall talar nämligen mycket för att det aldrig skall behöva aktualiseras. En sådan lösning medför också att borgenärens säkerhet formellt inte påverkas av borgensmannens skuldsanering. Även fordringar som är obestämda till beloppet bör falla in under den nu diskuterade undantagsregeln, dvs. det bör vara möjligt att i det enskilda fallet bestämma om en sådan fordran skall omfattas av skuldsaneringen eller inte. Som jag tidigare (avsnitt 4.3.3) nämnt bör förekomsten av en skadeståndsfordran ofta utgöra hinder mot skuldsanering. Detta hinder bör emellertid inte vara absolut, vilket innebär att det är tänkbart att det i en skuldsanering kan förekomma till beloppet ännu ej bestämda skadeståndsfordringar. Den föreslagna regeln om att det i varje enskilt fall skall bestämmas om till beloppet obestämda fordringar skall omfattas av en skuldsanering, bör gälla även sådana skadeståndsfordringar. Osäkerhetsmomenten kan vara så stora att en tillämpning av regeln på en skadeståndsfordran leder till att den helt bör lämnas utanför skuldsaneringen. Det kan t.ex. uppstå svårigheter när det gäller att bestämma om och med vilket belopp en sådan fordran skall betalas. Å andra sidan riskerar man att skuldsaneringens rehabiliterande verkan skulle gå förlorad om det inte vore möjligt att låta sådana fordringar omfattas. Förekomsten av en sådan fordran kan också medföra att gäldenärens ekonomiska förhållanden över huvud taget bedöms som så osäkra att skuldsanering inte kan beviljas. Ytterligare en fråga som jag skall behandla i detta avsnitt är frågan hur fordringar som förfaller bör behandlas. Jag har redan redovisat hur fordringar på studielån och bidragsförskott som ännu inte har förfallit till betalning bör behandlas (avsnitt 4.6.3 och 4.6.4). utgår från det principiella synsättet att vissa fordringar som förfaller successivt också uppkommer successivt . Som jag redan har uttalat är jag tveksam till det riktiga i detta synsätt, i vart fall går det enligt min mening inte generellt att slå fast att det förhåller sig så. Fordringar som förfaller successivt innebär dock vissa problem i ett skuldsane- ringssammanhang. Man måste beträffande sådana fordringar ta ställning dels till om de över huvud taget skall omfattas av en skuldsanering, dels hur de i så fall skall behandlas. Det torde vara förhållandevis ovanligt att det förekommer ännu inte förfallna fordringar när en skuldsanering aktualiseras. Det kan dock inträffa att sådana fordringar finns. I enlighet med huvudregeln omfattas de av skuldsaneringen i och med att de har uppkommit före den kritiska tidpunkten, dvs. den dag skuldsanering inleddes. Det finns enligt min mening inte skäl att generellt undanta dessa fordringar från skuldsaneringen. Eftersom det kan röra sig om så skiftande förhållanden är det inte möjligt att i lagen ge några närmare föreskrifter om detta. Även beträffande dessa fordringar bör det därför vara möjligt att i varje enskilt fall bestämma om de skall omfattas av skuld- saneringen eller inte. Om man väljer att låta en sådan fordran omfattas av skuldsaneringen skall den normalt behandlas på samma sätt som övriga fordringar, dvs. den skall sättas ned procentuellt och det skall i betalningsplanen anges när och hur den skall betalas. kan det dock finnas anledning att bestämma att en sådan fordran inte skall omfattas av skuldsaneringen. Att så regelmässigt bör bestämmas avseende krav på återbetalning av statliga studielån har berörts i avsnitt 4.6.3. I det till Lagrådet remitterade förslaget behandlades inte frågan om borgenärens kvittningsrätt i de fall hans fordran inte är förfallen då skuldsaneringsförfarandet inleds. Lagrådet har funnit detta anmärkningsvärt med hänsyn till att det såväl i 5 kap. konkurslagen som i 20 § ackordslagen finns bestämmelser som ger en borgenär rätt att kvitta i motsvarande fall och anfört. Frågan om borgenärens möjligheter att i samband med en skuldsanering få kvitta sin fordran mot en fordran som gäldenären har mot honom torde behöva övervägas ytterligare. Föreligger enligt allmänna civilrättsliga principer rätt till kvittning redan innan skuldsaneringsförfarandet inleds uppkommer i regel inte några problem. Mellanhavandet kan då ut innan skuldsaneringsförfarandet inleds. Däremot blir saken mer komplicerad om borgenärens fordran inte har förfallit till betalning när förfarandet inleds. Han har då inte möjlighet att åstadkomma kvittning i förväg utan hans fordran skall i princip omfattas av skuldsaneringen. Han kan alltså få finna sig i att hans fordran sätts ned som gäldenärens fordran mot honom kvarstår oförändrad och utgör en tillgång vid skuldsaneringen som kommer gäldenären och övriga borgenärer tillgodo. Visserligen kan en fordran som inte förfallit till betalning när förfarandet inleds undantas från skuldsaneringen, men någon rätt härtill föreligger inte för borgenären och i remissen sägs inte något som ger stöd för ett undantagande i ett fall av angivet slag. Den likabehandlingsprincip som enligt remissen normalt skall gälla synes inte utan vidare kunna åberopas till stöd för att några särregler inte behövs, eftersom undantag från principen förekommer bl.a. i 6 § tredje stycket med avseende på fordringar för vilka gäller panträtt och annan förmånsrätt. Mot denna bakgrund finns anledning att överväga om inte regler motsvarande de som finns i konkurslagen och ackordslagen bör införas i skuldsaneringslagen. Som Lagrådet har påpekat finns det i konkurslagen och ackordslagen regler som ger en borgenär rätt att under vissa förutsättningar använda en icke förfallen eller på annat sätt villkorad fordran till kvittning mot en fordran gäldenären har mot honom. Borgenären kan alltså under vissa förutsättningar befria sig från sin egen förpliktelse genom att rikta en s.k. kvittningsförklaring till gäldenären. En sådan kvittningsförklaring är att jämställa med betalning. Kvittning kan ske enligt avtal mellan parterna (frivillig kvittning) eller genom en ensidig åtgärd från ena partens sida (tvångskvittning). Domstol eller annan myndighet behöver inte medverka. En domstol kan däremot förordna om kvittning i sitt avgörande i en rättegång (judiciell kvittning). Huruvida kvittning är tillåten kan alltså i sista hand avgöras av domstol. En part i ett fordringsförhållande får alltså själv bedöma huruvida rättsläget tillåter honom att i ett givet fall genom en kvittningsförklaring befria sig från sin förpliktelse gentemot mot motparten i fordringsförhållandet. Gör han en riktig bedömning har han genom kvittningsförklaringen "betalat" sin skuld med befriande verkan. Har han gjort en felbedömning är han alltjämt i betalningsdröjsmål. Huruvida kvittningsrätt föreligger i olika situationer är inte sällan något som kräver ingående bedömningar av det civilrättsliga läget parterna emellan i ett fordringsförhållande. Vissa av de civilrättsliga reglerna som avgör detta är oskrivna, medan vissa andra är lagfästa. Särskilda regler om kvittning finns i skilda sammanhang där fordringens art utesluter kvittning. Detta gäller exempelvis arbetstagares fordran på lön och fordringar på underhållsbidrag. Sådana fordringar skall inte kunna "betalas" genom en kvittningsförklaring. I 5 kap. 15-17 §§ konkurslagen och i 20 § ackordslagen finns, som Lagrådet påpekat, särskilda regler som tillåter att borgenären använder en icke förfallen fordran till kvittning. Frågan som Lagrådet har väckt är om skuldsaneringslagen bör innehålla en motsvarande reglering. I avsaknad av en sådan reglering är det inte möjligt för borgenären att utnyttja en icke förfallen fordran till kvittning. Av de allmänna civilrättsliga kvittningsförutsättningarna följer nämligen att fordran måste vara förfallen till betalning för att kunna användas till kvittning. Enligt min mening är det inte utan vidare självklart att konkurslagens och ackordslagens regler i dessa hänseenden skall ges en motsvarighet i en skuldsaneringslag. Avgörande för om en särskild kvittningsmöjlighet skall införas i skuldsaneringslagen måste vara om det är sakligt befogat.