prop · GH0357 · 1994-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1993/94:57 Vårdnadshavares skadeståndsansvar Regeringen föreslår att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet . En vårdnadshavare är skyldig att betala skadestånd för skador som hans eller hennes barn har orsakat, om vårdnadshava- ren uppsåtligen eller av oaktsamhet har brustit i sin plikt att utöva tillsyn över barnet. Detta följer av den allmänna culparegeln i 2 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207), som föreskriver att var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada skall ersätta skadan, såvida inte annat följer av skadeståndslagen. Den tillsyn som vårdnadshavaren skall ha över barnet regleras i 6 kap. 2 § . Där sägs att barnets vårdnadshavare svarar för att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till barnets ålder, utveckling och övriga omständigheter. I propositionen föreslås att tillsynsansvaret skall skärpas och preciseras i skadeförebyggande syfte. En vårdnadshavare skall sålunda i syfte att hindra att barnet orsakar skada för någon annan svara för att barnet står under uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas. Förslaget innebär att vårdnads- havaren kan bli skadeståndsskyldig enligt 2 kap. 1 § skadeståndslagen, om han eller hon uppsåtligen eller av oaktsamhet har brustit i sin skyldighet att se till att barnet står under uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas.Lagändringen föreslås träda i kraft . Förslag till Lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 6 kap. 2 § [1] skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 6 kap. 2 §[2] Barn står under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, om inte rätten har anförtrott vårdnaden åt en eller två särskilt förordnade förmyndare. Vårdnaden om ett barn består till dess att barnet fyller eller ingår äktenskap. Den som har Den som har vårdnaden om ett vårdnaden om ett barn har ett ansvar barn har ett ansvar för barnets för barnets personliga personliga förhållanden och förhållanden och skall se till att skall se till att barnets behov barnets behov enligt enligt 1 § blir 1 § blir tillgodosedda. Barnets Barnets vårdnadshavare vårdnadshavare svarar även för att svarar även för att barnet får den barnet får den tillsyn som behövs tillsyn som behövs med hänsyn till dess med hänsyn till ålder, utveckling dess ålder, och övriga utveckling och omständigheter samt övriga skall bevaka att omständigheter samt barnet får skall bevaka att tillfredsställande barnet får försörjning och tillfredsställande utbildning. I syfte försörjning och att hindra att utbildning. barnet orsakar skada för någon annan skall vårdnadshavaren vidare svara för att barnet står under uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas. Om ansvaret i frågor som gäller barnets ekonomiska förhållanden finns bestämmelser i 9-16 kap. Denna lag träder i kraft . **FOOTNOTES** [1] Balken omtryckt 1990:1526 [2] Senaste lydelse 1983:47 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , , , , , , , , P. , Proposition om vårdnadshavares skadeståndsansvar I svensk rätt finns ingen uttrycklig bestämmelse om vårdnadshavares skadeståndsansvar för skador som har orsakats av barn. Man får därför falla tillbaka på den allmänna culparegeln i 2 kap. 1 § skadeståndslagen. Detta betyder att en vårdnadshavare är skade- ståndsskyldig för skador som barnet har orsakat, om vårdnadshavaren uppsåtligen eller av oaktsamhet har brustit i sin plikt att utöva tillsyn över barnet. Den tillsyn barnet skall få regleras i 6 kap. 2 § . Enligt denna bestämmelse svarar vårdnadshavaren för att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till barnets ålder, utveckling och övriga omständigheter. I skilda sammanhang har det rests krav på en skärpning av vårdnadshavares skadeståndsansvar för skador som orsakats av barn. I har motioner väckts med sådana förslag (se bet. 1987/88:LU4, 1988/89:LU4, 1988/89:LU25, 1989/90:LU25 och 1991/92:LU8). I motionerna har anförts bl.a. att ett ökat skadeståndsansvar skulle innebära en klar markering från samhällets sida av föräldrarnas ansvar för sina barn. Vid sin behandling av motioner uttalade lagutskottet att det har blivit allt mer vanligt att underåriga gör sig skyldiga till skadegörelse och andra brott, som orsakar skador som drabbar både enskilda personer och det allmänna. Utskottet framhöll att det är angeläget att olika vägar prövas i syfte att motverka denna utveckling samt att en lösning kan vara att vårdnadshavare stimuleras att ta ett större ansvar för sina barns handlande (se bet. 1989/90:LU25 s. 13). Utskottet har vidare strukit under vikten av att ungdomsbrottsligheten motverkas genom olika åtgärder som bl.a. är ägnade att hos vårdnadshavare inskärpa det ansvar de har för sina barns handlande (se bet. 1991/92:LU8). överlämnade () en rapport (BRÅ-PM 1990-1) Barnens brott och föräldrarnas ansvar till regeringen. I rapporten föreslås att en bestämmelse om ett beloppsbegränsat objektivt skadeståndsansvar för föräldrar och andra vårdnadshavare förs in i bestämmelsen om barns skadeståndsskyldighet i 2 kap. 2 § skadeståndslagen. I rapporten föreslås dessutom andra åtgärder i syfte att förbättra föräldrarnas möjligheter att ta ansvar för sina barn, särskilt när dessa är i tonåren. biträdde i sitt slutbetänkande (SOU 1990:92) Våld och brottsoffer förslagen i samt föreslog att det i 6 kap. 2 § skulle föras in en bestämmelse om att barnets vårdnadshavare svarar för att barnet får det skydd och stöd barnet behöver, om det riskerar att utvecklas ogynnsamt. och betänkande har remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgängliga i (dnr 1990-1563 och 1990-2825). Så gott som alla remissinstanser var positiva till tanken att utvidga vårdnadshavares skadeståndsansvar. De flesta remissinstanserna motsatte sig dock tanken på att vårdnadshavares skadeståndsansvar skulle skärpas på det sätt som föreslogs i . När det gällde förslag hade de flesta remissinstanserna inte någon erinran mot kommissionens förslag om en ändring i 6 kap. 2 § men några remissinstanser anförde att förslaget inte innebär någon ändring i förhållande till gällande rätt. Mot bakgrund av de nämnda förslagen om föräldrars och andra vårdnadshavares ansvar för sina barn och de synpunkter som har framförts av remissinstanserna har inom upprättats departementspromemorian Vårdnadshavares skadeståndsansvar (Ds 1993:11). I promemorian föreslås att vårdnadshavares ansvar för skador som orsakas av barn skall utvidgas genom en skärpning av tillsynsansvaret i . De förslag till andra åtgärder som lades fram i i behandlas inte i promemorian. Promemorian har remissbe- handlats. Till protokollet i detta ärende bör fogas en sammanfattning av pro- memorian som bilaga 1, det lagförslag som läggs fram i promemorian som bilaga 2 och en förteckning över remissinstanserna som bilaga 3. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr 93-621). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över det förslag som utarbetats i ärendet. Det till Lagrådet remitterade förslaget bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 4. Lagrådet har godtagit den sakliga lösningen i det remitterade förslaget men föreslagit en omformulering av lagtexten för att markera dels att vårdnadshavaren inte alltid skall behöva ha en omedelbar tillsyn över barnet, dels att lagförslaget åsyftar en precisering av det gällande tillsynsansvaret. Som framgår av det följande ansluter jag mig i stort till Lagrådets synpunkter men förordar att lagtexten utformas på ett annat sätt än vad Lagrådet har föreslagit. Jag återkommer till Lagrådets synpunkter och ändringsförslag i det följande (avsnitten 2.2.4 och 2.2.5). Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 5. Barns skadeståndsansvar regleras i 2 kap. 2 § skadeståndslagen. Enligt denna bestämmelse skall den som inte har fyllt och som vållar person- eller sakskada ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Frågan om ett barn alls skall anses skadeståndsskyldigt prövas utifrån barnets beteende på liknande sätt som sker vid en bedömning av om en vuxen person har vållat en skada. Bedömningen sker dock utifrån mer objektiva kriterier, vilket torde innebära att man fäster mindre vikt vid vad barnet insåg eller borde inse (se , Skade- ståndsrätt, fjärde upplagan, s. 220). Barnets handlingssätt skall objektivt sett avvika från vad man kan kräva av en vuxen normalperson. När det gäller de minsta barnen kommer skadeståndsansvar nästan aldrig ifråga. De anses inte ha nått en sådan mognad eller ha sådana insikter som måste förutsättas för att deras handlande skall kunna anses som vållande (jfr Lagrådet i prop. 1972:5 s. 630 och NJA 1977 s. 186). När det gäller större barn fastställs skadeståndet efter en skälighetsbedömning där hänsyn tas till samtliga de omständigheter som anges i lagrummet. Detta ger möjlighet att avpassa skadeståndet med hänsyn till barnets intellektuella utveckling och psykiska mognad. Vidare har handlingens beskaffenhet betydelse för bedömningen. Man tar t.ex. hänsyn till om barnet har varit inriktat på att vålla skada eller inte och till barnets uppfattning om risken för skada (jfr NJA 1976 s. 121 och 1980 s. 670). Vid bedömningen av barnets ekonomiska förhållanden fästs stor vikt vid om ersättning för skadan kan betalas ur en ansvarsförsäkring eller inte. Om ansvarsförsäkring inte finns tas hänsyn till barnets egen betalningsförmåga. Om skadan täcks av en ansvarsförsäkring, jämkas inte skadeståndet (jfr anf. s. 165). Ungdomar mellan femton och har i princip fullt skadeståndsansvar. Den som har fyllt anses nämligen normalt ha nått full intellek- tuell utveckling. Bedömningen bör därför i de flesta fall kunna ske på samma sätt som för en vuxen person och jämkning förekommer endast i undantagsfall. Vid bedömning av om jämkning bör ske när skada har vållats av en person i den åldern är det främst omständigheterna kring skadefallet och skadevållarens ekonomiska omständigheter som är av betydelse. Av bestämmelsen i 2 kap. 4 § skade- ståndslagen följer att ett barn som vållar ren förmögenhetsskada genom brott kan bli skadeståndsskyldigt enligt vad som föreskrivs i 2 kap. 2 §. Vad som avses med brott definieras i . Med brott menas en gärning för vilken det stadgas straff i eller i annan lag eller författning (1 kap. 1 § ). Om inte annat sägs anses som brott enligt endast gärningar som har begåtts uppsåtligen (1 kap. 2 § ). En gärning som den som är har begått uppsåtligen är brott även om påföljd är utesluten enligt 1 kap. 6 § . Motsvarande gäller vid oaktsamhet om gärningen är brottslig om den begås av oaktsamhet. Barns skadeståndsskyldighet kan i princip också jämkas enligt den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen men den regeln antas sakna större praktisk betydelse eftersom de billighetssynpunkter som regeln ger uttryck för redan tillvaratas i bestäm- melsen om barns skadeståndsskyldighet (se prop. 1975:12 s. 179). 2.1.2 Vårdnadshavares skadeståndsansvar för bristande tillsyn över barn Vårdnaden om ett barn består till dess barnet fyller eller ingår äktenskap. Vårdnadshavare är antingen barnets båda föräldrar, en av föräldrarna eller en eller två särskilt förordnade förmyndare (6 kap. 2 § ). Den som har vårdnaden om ett barn har ett ansvar för barnets personliga förhållanden och skall se till att barnets behov blir tillgodosedda. I vårdnaden ingår också ett visst tillsynsansvar och ett ansvar för att barnet får tillfredsställande försörjning och utbildning. Vårdnadshavares skadeståndsansvar för skador som barnet orsakar regleras inte i någon särskild bestämmelse i skadeståndslagen eller i någon annan lag. Ansvaret följer i stället av den allmänna culparegeln i 2 kap. 1 § skadeståndslagen. För att en vårdnads- havare skall kunna förpliktas att betala skadestånd krävs således att vårdnadshavaren uppsåtligen eller av oaktsamhet har brustit i sin skyldighet att utöva tillsyn över barnet. Den tillsyn barnet skall få regleras i 6 kap. 2 § . Enligt denna bestämmelse skall barnets vårdnadshavare se till att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till barnets ålder, utveckling och övriga omständigheter. Tillsynsansvaret avser i första hand barnets bästa. Vårdnadshavaren är skyldig att skydda barnet så att det inte åsamkar sig själv skada eller skadas av någon annan eller något annat. Tillsynsplikten innebär emellertid också en skyldighet att se till att barnet inte åstadkommer skada för någon annan (se prop. 1981/82:168 s. 23 och 61). I tillsynsplikten ligger att vårdnadshavaren skall förebygga och avvärja skadegörande handlingar av barnet. Vårdnadshavaren kan bli skadeståndsskyldig vid en konkret försummelse av tillsynsplikten som är uppsåtlig eller oaktsam. Det kan gälla t.ex. underlåtenhet att ge barnet erforderliga instruktioner när barnet använder ett farligt föremål, bristande övervakning av barnet i samband därmed eller underlåtenhet att avvärja en konkret skadegörande handling. De åtgärder som vårdnadshavaren skall vidta för att uppfylla sin tillsynsplikt och undgå skadeståndsskyldighet varierar beroende på bl.a. vilket föremål barnet använder, vad barnet sysselsätter sig med och vårdnadshavarens kännedom om aktiviteten. Även om tillsynsansvaret består till dess barnet fyller eller ingår äktenskap, förändras den tillsyn som krävs alltefter barnets ålder och mognad. Det ligger i sakens natur att det ställs större krav på tillsynen när det gäller små barn än när det gäller ungdomar. Ett litet barn kan behöva ständig övervakning, medan tillsynsansvaret i fråga om ungdomar ofta kan anses uppfyllt genom att vårdnads- havaren ger instruktioner eller förmaningar (jfr NJA 1954 s. 450, NJA 1970 s. 463, NJA 1976 s. 458 och underinstanserna i NJA 1977 s. 186). Vårdnadshavarens skadeståndsansvar förutsätter inte att barnet kan åläggas någon skadeståndsskyldighet. För skadeståndsskyldighet enligt skadeståndslagen krävs att skadan har orsakats uppsåtligen eller genom vårdslöshet. Om ett barn orsakar en skada genom en ren olyckshändelse, är barnet således inte skadeståndsskyldigt. Däremot kan vårdnadshavaren bli skadestånds- skyldig i ett sådant fall, om han eller hon har brustit i sin tillsyn över barnet. Den omedelbara tillsynen över barnet behöver inte utövas av vårdnadshavaren personligen utan den kan överlämnas till någon annan person. Om barnet då orsakar en skada, kan den person som har hand om barnet bli skadeståndsskyldig på grund av bristande tillsyn över barnet. Om vårdnadshavaren har varit vårdslös på det sättet att tillsynsansvaret har överlämnats till en person som inte själv kan ha erforderlig tillsyn över barnet, t.ex. till ett annat barn, kan vårdnads- havaren bli skadeståndsskyldig. Vårdnadshavare kan också ha ett särskilt ansvar för att se till att barnet inte begår brott. Ett exempel på detta är bestämmelsen i 34 § körkortslagen (1977:477). Enligt den bestämmelsen kan, om ett barn för moped eller terrängskoter, vårdnadshavaren dömas till dagsböter, om vårdnadshavaren har underlåtit att göra vad som ankommer på honom eller henne för att hindra förseelsen. Den som döms för brott enligt denna bestämmelse kan förpliktas att betala skadestånd enligt den allmänna principen att den som begår en brottslig gärning som orsakar skada skall ersätta skadan. I detta sammanhang vill jag också erinra om bestämmelserna i 23 kap. 6 § . Första stycket i den bestämmelsen stadgar en skyldighet för envar att avslöja vissa grövre brott. I andra stycket finns en särskild regel för föräldrar, andra uppfostrare eller för- myndare om skyldighet att förhindra brott. Dessa personer kan dömas till straff, om de underlåter att hindra den som står under deras vård eller lydnad från att begå brott. En förutsättning för att underlåtenheten skall vara straffbar är att brottet kan hindras utan fara för dem själva eller deras närmaste och utan anmälan till myndighet. Skyldigheten att hindra brott gäller inte bara den som är vårdnadshavare utan även den andre föräldern och en förmyndare eller någon annan som har en roll som uppfostrare t.ex. fosterföräldrar och, under vissa förhållanden, lärare. Enligt 2 kap. 5 § skadeståndslagen utgår inte ersättning för skada som har vållats genom under- låtenhet att avslöja brott enbart på grund av att straff för underlåtenheten kan följa enligt 23 kap. 6 § första stycket . Enbart den omständigheten att straff kan följa på underlåtenheten medför alltså inte utan vidare skadeståndsskyldighet enligt skadeståndslagen. För skadestånds- skyldighet förutsätts en längre gående handlingsplikt. Ett exempel på en sådan handlingsplikt är vårdnadshavares skyldighet att ge barnet tillsyn. Till- synsskyldigheten sträcker sig sålunda längre än den straffrättsliga skyldigheten att hindra brott. I tillsynsskyldigheten ligger nämligen att vårdnadshavaren är skyldig att på alla sätt vara verksam för att förhindra att barnet begår brott. kan en anmälan till myndighet eller annat avslöjande av pågående brott vara den enda vägen som står till buds. Om vårdnadshavaren inte uppfyller krav av detta slag, kan denne bli skadeståndsansvarig för skada som uppkommer genom brottet (se prop. 1972:5 s. 592). Om en vårdnadshavares eller någon annans skyldighet att utge skadestånd är oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt, varvid även den skadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter skall beaktas, se 6 kap. 2 § skadeståndslagen. Som jag har anfört (se avsnitt 2.1.1) tas hänsyn till om ansvarsför- säkring finns när det belopp som ett barn skall betala som skadestånd skall bestämmas (2 kap. 2 § skadeståndslagen). När det gäller vuxna personer tas hänsyn till om ansvarsförsäkring finns på det sättet att jämkning av skadeståndet enligt 6 kap. 2 § skadeståndslagen då inte kommer i fråga. Enligt villkoren för ansvarsförsäkringar utbetalas försäkringsersättning för skador som har orsakats av försäk- ringstagaren och personer som tillhör dennes hushåll. Detta innebär att det i de allra flesta fall är vårdnadshavarens ansvarsförsäkring som tas i anspråk för att betala ett barns skadestånd. Ansvarsförsäkringen täcker också skadestånd som vårdnadshavaren skall utge på grund av bristande tillsyn över barnet. Från försäkringsersättningen dras en självrisk, normalt . Enligt försäkringsbolagens praxis ersätts även skador som inte kan föranleda skadeståndsansvar för barnet därför att det är så litet att det inte anses kunna vålla en skada uppsåtligen eller av oaktsamhet. Skador som har orsakats uppsåtligen av någon som har fyllt ersätts inte, jfr 32 och 33 §§ konsumentförsäkringslagen (1980:38). Om en vårdnadshavare av oaktsamhet har brustit i sin tillsyn över ett barn , gäller ansvarsförsäkringen däremot vårdnadshavarens skadeståndsansvar även om barnet har orsakat skadan uppsåtligen. Enligt (s. 104) torde av alla medborgare ha skydd av ansvarsförsäkring. Sådan försäkring ingår i de hemförsäkringar (villahemförsäkringar) som vanligen förekommer på marknaden. Även om det inte finns någon ansvarsförsäkring på den skade- ståndsskyldiges sida, kan den skadelidande i åtskilliga fall få ersättning ur sin egen försäkring. Förut- seende människor brukar t.ex. ha en försäkring som täcker skador på, i vart fall värdefull, egendom. Ett försäkringsbolag som har betalat ut ersättning enligt en sådan försäkring kan i sin tur kräva ersättning av den som är skadeståndsskyldig (regress). Regressrätten är dock begränsad bl.a. på det sättet att regressanspråk vid skadeförsäkring får framställas endast mot den som har vållat en skada uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, se 25 § försäkringsavtalslagen (1927:77). Bestämmelsen är dispositiv och frågan om regressrätt kan regleras annorlunda i försäkringsvillkoren. I de fall då skadebeloppet inte uppgår till hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring framställs ofta inte något regressanspråk mot den som har ansvarsförsäkring. Enligt en regressöverenskommelse mellan försäkringsbolag, som gäller regresskrav mot ansvarsförsäkring, får regress nämligen utövas endast om skadebeloppet är högre än ett halvt basbelopp. innehåller en redogörelse för vad som gäller i några andra länder (se s. 55 f. i rapporten). Den norska lagstiftningen på området anser jag vara av särskilt intresse. I har man nämligen infört särskilda lagbestämmelser om vårdnadshavares skadeståndsskyldighet. I det följande redovisar jag därför förhållandena beträffande norsk rätt. Enligt norsk rätt är föräldrar och andra vårdnadshavare skyldiga att betala skadestånd för skador som orsakas av barn , om föräldern eller vårdnadshavaren har brustit i sin tillsyn över barnet eller underlåtit att göra det som rimligen kan krävas för att hindra att barnet orsakar en skada. Vidare svarar föräldrar som har vårdnaden och bor tillsammans med barnet - oavsett egen skuld - för skada som har vållats av barnet uppsåtligen eller av oaktsamhet. Ansvaret är begränsat till för varje skada. Ansvaret kan göras gällande bara om barnet vistas hos vårdnadshav- aren. När det gäller skador som har orsakats av barn under sex till , tillämpas det objektiva ansvaret endast i undantagsfall. Skadeståndsansvaret kan jämkas, t. ex. om föräldrarna har nedsatt betalningsförmåga. Enligt förarbetena till den norska bestämmelsen om ett objektivt ansvar finns det flera fördelar med en sådan regel (se 1965-66 Ot. 48 s. 18). Reparationsintresset tillgodoses, eftersom den skadelidande får större möjligheter att få ersättning för sin skada. En sådan regel är processekono- miskt fördelaktig, eftersom småskador regleras på ett enkelt sätt. Vidare får bestämmelsen en preventiv effekt, eftersom den stimulerar föräldrars intresse för sina barns förehavanden och ökar den allmänna förståelsen för att skadegörande handlingar av barn och ungdom bör motarbetas. Dessutom anses regeln stämma med den allmänna rättsuppfattningen. Promemorians förslag: Överenstämmer med mitt (se promemorian s. 17). Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna är positiva till att vårdnadshavares ansvar för skador som orsakas av deras barn utvidgas. Skälen för mitt förslag: De nuvarande reglernas utformning och deras tillämpning medför i praktiken att föräldrar i relativt få fall anses ha försummat sin tillsynsplikt i samband med att deras barn har orsakat en skada. Till följd härav blir det skadeståndsansvar som föräldrar har för sina barns skadegörande handlingar inte särskilt omfattande. I anförs att den samhällsomvandling som har ägt rum i under det senaste seklet har inneburit en kraftig förändring av föräldrarnas förutsättningar att utöva sitt föräldraskap, eftersom deras uppgifter delvis har övertagits av skola, barnomsorg och andra institutioner. Vidare sägs att ökningen av ungdoms- brottsligheten har avstannat men att ungdomsbrottsligheten är mycket omfattande och utgör ett allvarligt problem i samhället. Enligt bör föräldrarnas ansvar och möjligheter när det gäller att förebygga ett avvikande beteende bland de unga förstärkas genom att en bättre juridisk grund för deras agerande skapas. I syfte att markera den vikt som samhället bör tillskriva föräldrarnas brottsförebyggande roll föreslås i rapporten att det förs in en regel i 2 kap. 2 § skadeståndslagen om att föräldrar och andra vårdnadshavare oavsett eget vållande skall, jämte den underårige, ansvara för skada som den underårige skall ersätta. Ansvaret skall vara begränsat till ett visst belopp och inte kunna täckas av ansvarsförsäkring.