prop · GH03186 · 1994-01-01 00:00:00 — För att säkerställa förbud enligt 7 eller 8 kan tillsynsmyndigheten meddela beslut om försegling eller annan avstängning av anläggning, utrymme eller anordning. Sådant beslut verkställs genom myndighetens försorg. Ändringen är föranledd av att nuvarande 8 upphävs samt av vissa redaktio- nella förändringar. Den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 8-10 kan, om det finns särskild risk från arbetsmiljösynpunkt, åläggas att lämna varningsinformation eller att återkalla en produkt. Därvid skall bestämmelserna i 7, 8 och 10-12 produktsäkerhetslagen (1988:1604) tillämpas. Vad som där sägs om skall dock i stället avse Arbetarskyddsstyrelsen och vad som sägs om näringsidkare i stället avse den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 8-10 . Åläggandet skall förenas med vite om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Bestämmelsen är ny. Den allmänna motiveringen finns i avsnitt 6. Första stycket innehåller en hänvisning till relevanta delar av produktsäker- hetslagen. Motiveringen till de paragrafer som det hänvisas till finns i pro- positionen till denna lag (prop. 1988/89:23 s. 88-99 och 102-108). Vad som anges där skall gälla också vid tillämpningen av denna paragraf. Av andra stycket framgår att åläggandet skall förenas med vite om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Avsikten är att utsättandet av vite bör underlåtas endast i undantagsfall. Ett exempel kan vara att det står helt klart att näringsidkaren lojalt kommer att följa vad som åläggs honom. Den som har utsetts till skyddsombud eller ledamot i skyddskommitté eller den som har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet enligt denna lag får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han under uppdraget har erfarit om yrkeshemlighet, arbetsförfarande, affärsförhållande, enskilds personliga förhållande eller förhållande av betydelse för landets försvar. Har ombudet, ledamoten eller deltagaren utsetts av sådan lokal arbets- tagarorganisation som avses i 6 kap. 2 och 8 , får han utan hinder av tystnadsplikten i första stycket lämna uppgift vidare till en ledamot i organisationens styrelse eller till en sakkunnig i arbetsmiljöfrågor hos en central arbetstagarorganisation till vilken den lokala organisationen hör. Rätten att lämna uppgift vidare gäller endast om uppgiftslämnaren underrättar mottagaren om tystnadsplikten. I sådant fall gäller tystnadsplikten också för denne. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i 14 kap. 7, 9 och 10 sekretesslagen (1980:100). Ordet arbetsställe har tagits bort ur paragrafens första och tredje stycke. Motiveringen finns i avsnitt 9. Till böter eller fängelse i högst döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreläggande eller förbud som har meddelats med stöd av 7 kap. 7-9 . Detta gäller dock inte om föreläggandet eller förbudet har förenats med vite. Ändringen innebär att hänvisningen till vissa paragrafer i 7 kap. har ändrats. Bakgrunden är de redaktionella förändringar som har skett i 7 kap. mot bakgrund av att 8 har upphävts. Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet 1. anlitar en minderårig i strid mot 5 kap. 2 första stycket eller mot föreskrifter som meddelats med stöd av 5 kap. 2 tredje eller fjärde stycket, 2. bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 4 kap. 1-8 eller 5 kap. 3 andra stycket, 4 eller 5 , 3. lämnar oriktiga uppgifter om förhållanden av vikt, när en tillsynsmyndighet har begärt upplysningar, handlingar eller prov eller begärt undersökningar enligt 7 kap. 3 eller 4 , 4. utan giltigt skäl tar bort en skyddsanordning eller sätter den ur bruk. Till ansvar enligt denna bestämmelse skall inte dömas om det för överträdelsen har utfärdats föreskrift om sanktionsavgift enligt 5 . I paragrafens första stycke har den ändringen gjorts att möjligheten att för brott mot vissa föreskrifter döma till fängelse borttagits. Närmare motivering finns i avsnitt 7. I paragrafens andra stycke anges att om för överträdelsen har utfärdats föreskrift om sanktionsavgift skall det inte vara möjligt att döma till ansvar enligt bestämmelsen. Därigenom förhindras förekomsten av två parallella sanktionssystem. Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Arbetarskyddsstyrelsen får föreskriva att en särskild avgift skall betalas om överträdelse har skett av en föreskrift som har meddelats med stöd av ett bemyndigande i något avseende som anges i 4 kap. 1-3 eller 8 första stycket. Avgiften skall betalas även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. En sådan föreskrift skall ange hur avgiften beräknas för olika slag av överträdelser. Avgiftsbeloppet skall kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden. Avgiften skall vara lägst 1 000 och högst . Paragrafen är ny. I avsnitt 7 finns den allmänna motiveringen. I första stycket anges att regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Arbetarskyddsstyrelsen får föreskriva att en särskild avgift skall betalas om överträdelse sker av föreskrifter på vissa områden. Avsikten är att Arbetarskyddsstyrelsen genom föreskrifter efter hand skall införa sanktionsavgifter på de områden som bemyndigandet omfattar. De bemyndighetsbestämmelser som återfinns i 4 kap. 1-3 och 8 fanns tidigare intagna i andra lagrum. Möjlighet bör finnas att avgiftsbelägga även överträdelser av föreskrifter som har meddelats med stöd av äldre bemyndiganden. Lagrådet har föreslagit att det i bestämmelsen anges att det skall röra sig om föreskrifter som har meddelats med stöd av ett bemyndigande i något avseende som anges i paragraferna. Regeringen instämmer i Lagrådets förslag. Lagtexten bör därför förtydligas i förhållande till lagrådsremissens lagförslag så att det klart framgår att även äldre föreskrifter omfattas av bestämmelsen. Lagrådet har också föreslagit att det beträffande 4 kap. 8 endast görs en hänvisning till första stycket i denna paragraf. Närmare motivering ges i detta avsnitt under 4 kap. 8 samt i avsnitt 7. I andra stycket anges att en sådan föreskrift skall ange hur avgiften beräknas för olika slag av överträdelser. Underlåten besiktning, vilken utgör ett av områdena där sanktionsavgifter nu föreslås, utgör en förhållandevis stor andel av de brott mot direkt straffsanktionerade föreskrifter som går till domstol. Kontroll är ofta förknippad med en avgift till det provande organet. I sådana fall kan exempelvis denna avgift tjäna som utgångspunkt för beräkningen av sanktionsavgiften. Ett annat område utgör hanterande av asbest utan tillstånd. Den hanterade mängden kan i vissa fall utgöra en av utgångspunkterna för beräkningen av avgiften. I många fall kan det dock vara lämpligt att helt enkelt föreskriva en avgift för överträdelse av en föreskrift i visst avseende. kan föreskrivas exempelvis fördubbling av avgiften vid upprepad överträdelse. I fråga om avgiftsbeloppets föreslagna gränser erinras om att i allvarliga fall kommer andra sanktioner i form av straff och företagsbot att kunna tillämpas. Det är därför här inte motiverat med högre avgift än . Härigenom indikeras också att vad som avses är relativt lindriga förseelser. Avgiften skall påföras den fysiska eller juridiska person som drev den verksamhet där överträdelsen skedde. Avgiften får jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att påföra avgiften enligt angiven beräkningsgrund. Avgiften tillfaller staten. Bestämmelsen är ny. I avsnitt 7 ges en allmän motivering. I andra stycket anges att avgiften får jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att påföra avgiften enligt angiven beräkningsgrund. Sedan tillsynsmyndigheten konstaterat att överträdelse skett skall myndigheten ta ställning till om det föreligger förutsättningar för att jämka eller efterge avgiften. Möjligheten att jämka eller efterge avgiften finns även för länsrätten i den prövning som sker där. Frågor om påförande av avgift prövas av länsrätten efter ansökan av eller Arbetarskyddsstyrelsen. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Paragrafen är ny. Ansökan om påförande av avgift kan göras antingen av Arbetarskyddsstyrelsen eller . Närmare regler härom kan vid behov meddelas av Arbetarskyddsstyrelsen. Länsrätten prövar frågan om påförande av avgift. För prövning i kammarrätt krävs prövningstillstånd. Skälen för detta anges i avsnitt 7. Avgift får påföras bara om ansökan har delgetts den som anspråket riktas mot från den tidpunkt då överträdelsen skedde. Ett beslut varigenom någon påförs avgift skall genast sändas till . Avgiften skall betalas till från det att beslutet vann laga kraft. En upplysning om detta skall tas in i beslutet. Om avgiften inte betalas inom den tid som anges i andra stycket, skall dröjsmålsavgift tas ut enligt 58 2-5 mom. uppbördslagen (1953:272). Den obetalda avgiften och dröjsmålsavgiften skall lämnas för indrivning. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsökningsbalken ske. Bestämmelsen är ny. Vissa förebilder finns i 27 arbetstidslagen (1982:673) och 10 kap. 28-29 (1987:10). Frågor om påförande av avgift får prövas av eller Arbetarskyddsstyrelsen genom avgiftsförläggande. Avgiftsföreläggande innebär att den som antas ha gjort sig skyldig till en överträdelse föreläggs avgiften till godkännande eller . Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols lagakraftvunna avgörande varigenom avgift påförts. Ett godkännande som sker sedan den i föreläggandet utsatta tiden har gått ut är dock utan verkan. Bestämmelsen är ny och har motiverats i avsnitt 7. En påförd avgift bortfaller om verkställighet inte har skett från det att avgörandet vann laga kraft. Bestämmelsen är ny. Förebild vad gäller preskriptionstid finns i 27 arbetstidslagen (1982:673). Denna lag träder i kraft . De äldre bestämmelserna i 8 kap. 2 gäller fortfarande i fråga om överträdelser som har skett före , dock får ej dömas till annan påföljd än böter. Sanktionsavgift som avses i 8 kap. 5 denna lag får påföras endast för överträdelse som har skett efter lagens ikraftträdande. Lagrådet har anfört följande. I lagrådsremissen föreslås att i arbets- miljölagen införs en möjlighet att påföra sanktionsavgifter för överträdelser av vissa föreskrifter. Avgiften skall betalas även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Den skall påföras den fysiska eller juridiska person som drev den verksamhet där överträdelse skedde. Har för överträdelsen utfärdats föreskrift om sådan sanktionsavgift skall straff inte kunna dömas ut. Administrativa påföljder av straffliknande art omfattas formellt inte av förbudet i 2 kap. 10 regeringsformen. Att ge retroaktiv verkan åt regler om sådana administrativa sanktioner som trätt i stället för straffrättsliga påföljder skulle emellertid enligt förarbetena utgöra ett klart kringgående av förbudet i nämnda lagrum (prop. 1975/76:209 s. 125). Bestämmelserna om sanktionsavgifter bör med hänsyn till vad som har anförts inte ges retroaktiv verkan. För sådana överträdelser av straffsanktionerad föreskrift som skett före bör vidare endast böter kunna dömas ut (jfr 5 andra stycket promulgationslag). Mot den angivna bakgrunden har Lagrådet föreslagit en övergångsbestämmelse. Regeringen instämmer i Lagrådets bedömning och har utformat övergångsbestäm- melsen i huvudsaklig överensstämmelse med Lagrådets förslag. 11.2Kommunalskattelagen (1928:370) Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skall alla omkostnader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och bibehållande avräknas från samtliga intäkter i pengar eller pengars värde (bruttointäkt) som har influtit i förvärvskällan under beskattningsåret. Avdrag får inte göras för: den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga utgifter, så som vad skattskyldig utgett som gåva eller som periodiskt understöd eller därmed jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll; sådana kostnader för hälsovård, sjukvård samt företagshälsovård som anges i anvisningarna; kostnader i samband med plockning av vilt växande bär och svampar eller kottar till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är skattefria enligt 19 ; värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet utförts av den skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges barn som ej fyllt ; ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagts i hans för- värvsverksamhet; svenska allmänna skatter; kapitalavbetalning på skuld; ränta enligt 8 kap. 1 studiestödslagen (1973:349), 52, 52 a och 55 lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 32 och 49 4 mom. uppbördslagen (1953:272), 5 kap. 12 lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, 13 och 14 lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare, 30 tullagen (1987:1065), 60 fordonsskattelagen (1988:327) och 16 kap. 12 och 13 mervärdesskattelagen (1994:000) samt kvarskatteavgift och dröjsmålsavgift beräknad enligt uppbördslagen; avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift; avgift enligt 10 kap. (1987:10); avgift enligt 10 kap. 7 utlänningslagen (1989:529); avgift enligt 8 kap. 5 arbetsmiljölagen (1977:1160); avgift enligt 26 arbetstidslagen (1982:673); skadestånd, som grundas på lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet eller annan lag som gäller förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, när skadeståndet avser annat än ekonomisk skada; företagsbot enligt 36 kap. ; straffavgift enligt 8 kap. 7 tredje stycket ; belopp för vilket arbetsgivare är betalningsskyldig enligt 75 uppbördslagen (1953:272) eller för vilket betalningsskyldighet föreligger på grund av underlåtenhet att göra avdrag enligt lagen (1982:1006) om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar; avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift; kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering; överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268); vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg; avgift enligt 3 lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor; lagringsavgift enligt lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja och kol eller lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasområdet; avgift enligt 18 lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar; kapitalförlust m.m. i vidare mån än som särskilt föreskrivs; avgift enligt 13 och 14 lagen (1992:1438) om dieseloljeskatt och användning av vissa oljeprodukter; ingående skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:000) för vilken det finns rätt till avdrag enligt 8 kap. eller rätt till återbetalning enligt 10 kap. nämnda lag. (Se vidare anvisningarna.) Genom ett tillägg i andra stycket har angetts att avdrag inte får göras för sanktionsavgift. Därmed nås överensstämmelse med vad som gäller för liknande avgifter som förekommer på andra ställen i lagstiftningen. De frågor, som har behandlat, tas i sammanfattningen upp i den ordning de presenteras i betänkandet, som i sin tur följer arbetsmiljölagens uppläggning. I lagstiftningsärendet (prop. 1990/91:140) Arbetsmiljö och rehabilitering kritiserade lagrådet utformningen av vissa av de grundläggande bestämmelserna i 1-3 kap. arbetsmiljölagen. Lagrådets kritik ger enligt utredningen anledning till överväganden inte bara om bestämmelserna skall ges en mindre kategorisk utformning utan även om ändamålsparagrafen i 1 kap. 1 fått en lämplig utformning. Efter att ha ställt samman kritiken i ett antal punkter föreslår utredningen följande ändringar. Bestämmelsen i 1 kap. 1 utformas så att den uttrycker hela syftet med arbetsmiljölagen. Detta sker genom att lagens ändamål anges vara att säkerställa att ohälsa och olycksfall i arbete förebyggs samt att även i övrigt en god arbetsmiljö uppnås. Bestämmelsen om att arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med vissa hänsynstaganden flyttas tillbaka till 2 kap. där den åter får inleda kapitlet om arbetsmiljöns beskaffenhet. Den nuvarande bestämmelsen i 3 kap. 1 flyttas till en ny 1 a . Kapitlet inleds i stället med en bestämmelse om sambandet mellan 2 och 3 kap. En redaktionell ändring görs i 3 kap. 2 a första stycket så till vida att uttrycket "säkerställer" ersätts med "leder till". Ordet "säkerställa" används bara i ändamålsbestämmelsen i 1 kap. 1 . Med de föreslagna ändringarna avses framför allt att fylla igen luckor och korrigera inkonsekvenser som uppstått i arbetsmiljölagen till följd av ändringar. I avsnittet beskrivs arbetsmiljöproblem som anknyter till situationer då arbete utförs på främmande arbetsställe, dvs. ett arbetsställe över vilket någon annan råder än den arbetspresterande parten eller dennes arbetsgivare. I huvudsak rör det sig om följande olika slags fall. Det kan vara fråga om entreprenadförhållanden. Det kan gälla fall då någon annars i sitt arbete tillfälligt kommer i kontakt med arbetsställen, varöver den arbetspresterande parten eller hans arbetsgivare inte råder. Det går inte att klart särskilja nämnda fall och inte heller de förhållanden under vilka vartdera arbetet bedrivs. I båda fallen utförs emellertid arbetet på ett arbetsställe som i större eller mindre utsträckning utgör gemensamt arbets- ställe för flera företag. Vidare avses arbetssituationer för anställda hos en arbetsgivare som hyr eller lånar ut arbetskraft till ett annat företag. De anställda står där till för- fogande för att utföra arbetsuppgifter under det främmande företagets arbetsled- ning. Efter en genomgång av de motivuttalanden, som ligger till grund för be- stämmelserna om gemensamma arbetsställen, konstaterar utredningen att lagtexten är svävande i förhållande till den tillämpning som avsetts. Det är därför naturligt att bestämmelserna kan upplevas som oklara och att detta kan förstärkas allteftersom åren går. En ändamålsenlig reglering kan enligt utredningens mening åstadkommas genom att skyddsansvaret på gemensamma arbetsställen preciseras med utgångspunkt i de motiv som uttalades vid tillkomsten. Utredningen föreslår följande förtydliganden i arbetsmiljölagens bestämmelser om gemensamma arbetsställen. Var och en som driver verksamhet på ett gemensamt arbetsställe skall se till att han inte genom sin verksamhet jämte anordningar utsätter någon som arbetar där för ohälsa eller olycksfall. Den samordningsansvarige skall se till att samordning sker av arbetet med att förebygga risker för ohälsa och olycksfall på ett gemensamt arbetsställe. Av en bestämmelse med denna utformning framgår enligt utredningens mening klarare än den samordningsansvariges skyldighet att allt efter behovet bygga upp och svara för en lämplig organisation för att bedriva skyddsarbete i samverkan. Den samordningsansvarige skall se till att företagens verksamhet på arbetsstället tidsmässigt planeras så att hälso- och olycksfallsrisker inte uppstår på grund av att olika gruppers arbeten stöter samman. Den samordningsansvarige skall se till att de åtgärder vidtas som behövs från skyddssynpunkt med hänsyn till att flera bedriver verksamhet på arbetsstället. Inom samordningsansvaret enligt en bestämmelse av sistnämnda slag faller bl.a. gemensamma ställningar, tillträdesleder och transportvägar. Andra exempel på skyddsåtgärder, som utgår från gemensamma behov, är utfärdande av allmänna ordnings- och skyddsregler för arbetsstället, underhåll av ställningar som behövs i flera av verksamheterna på arbetsstället och sandning av vägar inom arbetsstället. I den föreslagna bestämmelsen innefattas också bevakning av att arbeten inte utförs på ett sätt som innebär risker för övriga på arbets- stället. Den samordningsansvarige skall se till att personalutrymmen och sanitära anordningar inrättas i den omfattning som behövs med hänsyn till dem som kan antas uppehålla sig på arbetsstället. Utredningen tar därefter upp bestämmelsen i 7 kap. 8 arbetsmiljölagen om ett särskilt skyddsansvar för den som råder över ett arbetsställe. Tanken bakom den bestämmelsen är att det behövs ett särskilt skyddsansvar med hänsyn till att de som arbetar på ett främmande arbetsställe kan vara beroende av anordningar över vilka bara den disponerar som råder på arbetsstället. Detta gäller i huvudsak anordningar som är fasta tillbehör till en byggnad, t.ex. utslagsvasker för städpersonal, eller till ett markområde, t.ex. lastkajer. Det kan också gälla t.ex. mobila lastanordningar som tillhandahålls dem som arbetar där utan att vara arbetstagare i förhållande till den som råder på arbetsstället. Enligt utredningen är det angeläget att bestämmelsen i 7 kap. 8 preciseras så att den kan tillämpas utan att den avsedda innebörden nödvändigtvis förmedlas av yrkesinspektionen via ett föreläggande eller förbud. Utredningen föreslår att bestämmelsen om ett särskilt rådighetsansvar får den utformningen att den som råder över ett arbetsställe åläggs se till att det på arbetsstället finns sådana fasta anordningar att den, som arbetar där utan att vara arbetstagare i för- hållande till honom, inte utsätts för risk för ohälsa eller olycksfall. Han skall också se till att andra tillhandahållna anordningar kan användas utan sådan risk. I betänkandets bakgrundsmaterial berörs även frågor om uppdragstagares arbets- miljö. I anslutning härtill hänvisar utredningen till att rättstillämpningen kännetecknats av en fortgående utveckling mot en mer vidsträckt till- ämpning av det arbetstagarbegrepp som används bl.a. i arbetsmiljölagen. Vidare framhåller utredningen att de föreslagna, preciserade och utvecklade bestäm- melserna om gemensamma arbetsställen bör kunna förbättra arbetsmiljön även för uppdragstagare som är egenföretagare. När det gäller skyddsansvaret för inhyrd arbetskraft valde man vid arbets- miljölagens tillkomst att i motiven hänvisa till bestämmelsen om ett skydd- sansvar för den som råder över det arbetsställe där arbetet utförs. Bestämmelsen om rådighetsansvar har emellertid visat sig vara otillräcklig som stöd för arbetsmiljökrav till skydd för inhyrd arbetskraft. Utredningen föreslår därför att det i lagen införs ett särskilt skyddsansvar för den som hyr in arbetskraft. Den föreslagna bestämmelsen avser en skyldighet för den som i sin verksamhet anlitar uthyrd arbetskraft att vidta de skyddsåtgärder som behövs i arbetet. I avsnittet tar utredningen också upp frågor om lokalupplåtares ansvar för ar- betsmiljön. Utredningen klarlägger med exempel omfattningen av upplåtaransvaret enligt arbetsmiljölagen men föreslår ingen ändrad konstruktion av ansvaret. Utredningen konstaterar avslutningsvis att inriktningen av utredningens ovan redovisade förslag överensstämmer med gällande EG-direktiv om inhyrd och utlånad arbetskraft samt arbete på gemensamma arbetsställen. I avsnittet om gemensamma arbetsställen behandlas även frågor om skyddsombuds tillträdesrätt till de arbetsplatser som omfattas av uppdraget. I arbetsmiljölagen finns det ingen bestämmelse som uttryckligen ger skyddsombud denna rätt. Enligt utredningens mening bör denna lucka fyllas ut. Det finns härvid anledning att i arbetsmiljölagen ange att ett skyddsombud har tillträde till de arbetsplatser inom ett arbetsställe som ombudet behöver besöka för att fullgöra sitt uppdrag. Detta får redan nu anses följa av 6 kap. 10 såvitt gäller det egna arbetsstället. Men en markering kan vara värdefull inte minst med hänsyn till skyddsombudens behov av ledighet för att besöka olika arbetsplatser inom ett arbetsställe. Framför allt behövs en grundläggande bestämmelse som utgångspunkt för en motsvarande reglering i fråga om främmande arbetsställen. Det är i princip två olika slags situationer som är aktuella när det gäller främmande arbetsställen. Det kan vara fråga om gemensamma arbetsställen där den egna arbetsgivaren inte råder. Det kan också vara fråga om ett arbetsställe där inhyrda eller inlånade arbetstagare utför arbete under lokal arbetsledning.