prop · GH03123 · 1994-01-01 00:00:00 — Med hänsyn till de skäl jag har redogjort för bör man i de allra flesta fall utnyttja denna möjlighet till att undanta den del av studielånet som förfaller från att omfatas av en skuldsanering. Jag återkommer ytterligare till den frågan (avsnitt 4.6.8). I så fall måste hänsyn tas till detta när man bestämmer vad gäldenären skall få för- behålla sig för egen del i samband med att betalningsplanen upprättas (se avsnitt 4.5.2); gäldenären måste ju i så fall förbehållas ett särskilt belopp för de studielån som förfaller till betalning . I mycket sällsynta undantagsfall kan det dock mot bakgrund av skuldsaneringsinstitutets rehabiliterande syfte finnas skäl att låta även den del av studielånet som förfaller omfattas av en skuldsanering. I så fall skall även denna del sättas ned med samma procentsats som övriga fordringar. Som jag har nämnt (avsnitt 4.6.2) bör det av skuldsaneringslagen uttryckligen framgå att offentliga subjekt, bl.a. de studiesociala myndigheterna, skall ha möjlighet att medverka till en skuldsanering enligt skuldsaneringslagens bestämmelser utan hinder av vad som må vara föreskrivet i annan lagstiftning, exempelvis i studiestödslagen. Det kan nämligen främja en skuldsanering att gäldenären beviljas anstånd med återbetalningen av studielån en betalningsplan löper. På så sätt utökas betalnings- utrymmet och övriga borgenärer kan bättre tillgodoses. Det bör därför finnas en möjlighet för de studiesociala myndigheterna att bevilja en gäldenär anstånd med betalningen av en studielånsfordran som inte omfattas av skuldsaneringen en betalningsplan löper enligt skuldsaneringen. Ett sådant anstånd bör kunna beviljas även om andra föreskrifter inte skulle tillåta detta. En sådan möjlighet har också flera remissinstanser bl.a. pekat ut som en framkomlig väg för att hantera studielån som förfaller . Det är därför av vikt att kronofogdemyndigheten inom ramen för de regler som kommer att gälla för förfarandet inhämtar besked från den myndighet som administrerar återbetalningen av studielån i frågan om anstånd har beviljats eller kan komma att beviljas. Mitt nu gjorda ställningstagande gör inte de regler som finns i studiestödslagen om anstånd och avskrivning överflödiga. Skuldsaneringslagen kompletterar i stället dessa regler, eftersom de tar sikte på andra förhållanden än att gäldenären är överskuldsatt. : Utredningen har ett annat principiellt synsätt på hur dessa fordringar skall behandlas. Konsekvenserna av detta synsätt sammanfaller dock i allt väsentligt med konsekvenserna av mitt förslag. Remissinstanserna: Flera instanser förordar att dessa fordringar hålls utanför en skuldsanering eller, om de skall omfattas, särbehandlas på något sätt. Vissa instanser anser däremot att det är viktigt att även dessa fordringar omfattas av en skuldsanering. Skälen för mitt förslag: Ett frågekomplex av stor praktisk betydelse är hur fordringar på familjerättsliga underhållsbidrag skall behandlas i en skuldsaneringslag. Dessa fordringar är särpräglade på flera sätt. Visserligen är de till karaktären privaträttsliga, men reglerna på området är på olika sätt utformade med inslag av närmast socialrättslig art. Även rent fordringsrättsligt behandlas de på ett sätt som i flera fall skiljer sig från andra fordringsslag. De särbehandlas också i exekutionsrättsliga sammanhang. Underhållsbidrag löper dessutom vanligen . Det kan också vara omöjligt att räkna fram ett "nuvärde" på dessa fordringar. uttalar att det inte är givet hur man bör behandla periodiskt förfallande fordringar, varav fordringar på familjerättsliga underhållsbidrag utgör en betydande grupp. Utredningen säger beträffande just fordringar på familjerättsliga underhållsbidrag att det synes naturligast att se det som att sådana fordringar uppkommer först i samband med att varje post förfaller. En konsekvens av utredningens synsätt är att underhållsbidragsbelopp som redan har förfallit till betalning då en skuldsanering inleds skall omfattas av skuldsaneringen. Den sålunda ackumulerade förfallna skulden behandlas enligt huvudregeln, dvs. skrivs ned med samma procenttal som övriga fordringar. Fordringar som avser poster som förfaller skulle däremot med utredningens synsätt över huvud taget inte omfattas av en skuldsanering. Det innebär att den framtida delen av underhållsskulden inte alls berörs av en skuldsanering. De poster som förfaller , såväl under som efter betalningsperioden, skall alltså betalas på vanligt sätt bortsett från skuldsaneringen. Jag är för min del inte övertygad om det principiellt riktiga i utredningens synsätt i denna del, vilket delvis har att göra med den tveksamhet som kan sägas råda kring frågan när fordringar av olika slag uppkommer. Som jag redan har sagt är det inte lämpligt att i detta sammanhang generellt reglera den frågan. Jag håller däremot med om att utredningens synsätt i det stora hela får praktiska och ändamålsenliga konsekvenser i detta sammanhang. Enligt min mening bör man kunna lösa frågan om hur familjerättsliga underhållsbidrag skall behandlas vid en skuldsanering på följande sätt. Det rehabiliterande syftet bakom skuldsaneringsinstitutet talar rent allmänt för att även fordringar på familjerättsliga underhållsbidrag bör omfattas av en skuldsanering enligt huvudregeln. Det gäller dock främst i fråga om redan förfallna poster. När det gäller poster som förfaller är det rehabiliterande syftet inte ett lika framträdande skäl för att låta dessa poster omfattas av skuldsaneringen. Det är i stället övriga borgenärer som kan ha ett sådant intresse eftersom en annan lösning kan inskränka på deras andel av betalningsutrymmet. Det finns emellertid starka sociala skäl som talar för en särbehandling av de familjerättsliga underhållsbidragen. Till detta kommer att den familjerättsliga lagstiftningen innehåller regler som gör att den underhållsskyldige i viss mån kan få sin betalningsskyldighet anpassad till sin betalningsförmåga. En kraftigt skuldsatt gäldenär, som är kvalificerad för skuldsanering, bör ha utnyttjat dessa regler för att minska sin totala skuldbörda. Detta ligger redan i kravet på att gäldenären skall ha uttömt sina egna möjligheter att lösa sina ekonomiska problem innan han kan beviljas skuldsanering. Det är också möjligt för den underhållsskyldige att erhålla jämkning avseende redan förfallna underhållsbidrag som inte är betalda (7 kap. 10 § ). Till detta kommer att fordringar på underhållsbidrag preskriberas (7 kap. 9 § ). Det finns alltså regler som gör att underhållsskyldigheten kan anpassas till den underhållsskyldiges betalningsförmåga. Dessa regler tar dock endast i begränsad utsträckning hänsyn till gäldenärens totala skuldbörda. En sådan ordning är också, vilket utredningen påpekar, mest förenlig med nuvarande exekutionsrättsliga grundsatser. Med hänsyn till detta och till de sociala skäl som ligger bakom bestämmelserna om underhållsskyldighet bör fordringar avseende familjerättsliga underhållsbidrag över huvud taget inte omfattas av en skuldsanering. Det bör därför uttryckligen föreskrivas att sådana fordringar faller utanför en skuldsanering. Det innebär att såväl redan förfallna som framtida fordringar på underhållsbidrag faller utanför en skuldsanering. Om bidragsförskott har betalats enligt lagen (1964:143) om bidragsförskott eller förlängt bidragsförskott enligt lagen (1984:1095) om förlängt bidragsförskott för studerande, skall kräva tillbaka vad den underhållsskyldige skulle ha betalat upp till ett belopp motsvarande utbetalt bidragsförskott. Det finns inte några sociala eller andra skäl att låta dessa fordringar falla utanför en skuldsanering. Som jag har uttalat (avsnitt 4.6.2) bör en skuldsanering omfatta även det allmännas fordringar på skatter och avgifter. Det finns inte anledning att göra andra överväganden beträffande återkrav av utgivna bidragsförskott. De bör därför omfattas av en skuldsanering i enlighet med huvudregeln. Också för dessa slags fordringar krävs en regel om att hänsyn inte behöver tas till de föreskrifter som gäller i fråga om av- och nedskrivning osv. (jfr avsnitt 4.6.2 och 4.6.3). Jag vill poängtera att jag här enbart syftar på sådana fordringar som har förfallit till betalning när skuldsaneringen inleddes. framtida regresskrav är inte en sådan villkorad fordran som omfattas av skuldsaneringen (jfr avsnitt 4.6.8). Tvärtom följer av huvudregeln om att skuldsaneringen enbart omfattar fordringar som har uppkommit före den kritiska tidpunkten att dessa fordringar över huvud taget inte omfattas av en skuldsanering. Efter det att Lagrådet har avgivit sitt yttrande har uppmärksammats att förslagets utformning i denna delm innebär att underhållsfordringar som grundar sig på utländsk lagstiftning skulle komma att särbehandlas på ett icke önskvärt sätt. Förslaget beträffande de familjerättsliga underhållen har därför justerats så att såväl underhållsberättigade i andra länder som utländska offentliga organ behandlas på samma sätt som deras svenska motsvarigheter. 4.6.5 Fordringar förenade med panträtt m.m. : förslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar i huvudsak utredningens förslag utan erinran. Skälen för mitt förslag: Jag har (avsnitt 4.6.2) förordat att staten inte med åberopande av sin förmånsrätt avseende skatte- och avgiftskrav bör ställa sig vid sidan av ett skuldsaneringsinstitut. Hur förhåller det sig då med andra fordringar som har förmånsrätt? Jag skall nu behandla frågan hur fordringar förenade med panträtt och vissa närbesläktade säkerhetsrätter bör behandlas i ett skuldsaneringssammanhang. anser att det är självklart att fordringar som är förenade med panträtt i såväl lös som fast egendom liksom i tomträtt undantas till den del panten räcker till för betalning av fordringen. Retentionsrätt jämställs i förmånsrättshänseende med panträtt både vid utmätning och konkurs. Motsvarande bör enligt utredningen gälla vid skuldsanering. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot en sådan ordning. Det har inte jag heller. Det förefaller välövervägt att fordringar förenade med pant- och retentionsrätt hålls utanför en skuldsanering till den del säkerheten förslår till betalning av fordringen. Något annat skulle exempelvis kunna rubba villkoren för omsättningen av fastigheter och därmed också villkoren för kreditgivningen, vilket ytterst skulle drabba hela låntagarkollektivet och också kunna inverka menligt på hela samhällsekonomin. Det finns anledning att betona att en skuldsanering inte påverkar panträtten som sådan. Bortsett från skuldsaneringen kan pantborgenären givetvis tillgodogöra sig betalning ur panten enligt de regler som gäller därför. Detta innebär i sin tur att skuldsaneringsgäldenärens pantsatta egendom kan säljas exekutivt, eller under hand, utan att någon särskild hänsyn behöver tas till ett eventuellt inlett skuldsaneringsförfarande. Över huvud taget har det - vad panträtten beträffar - ingen betydelse om en försäljning sker före, under eller efter en skuldsanering. Enligt min mening finns det inget uttalat behov av att i skuldsaneringslagen ta in några särskilda regler som främjar överlåtelser i dessa fall. Omvänt bör det inte heller i skuldsaneringslagen ställas upp några särskilda hinder häremot. Det sagda innebär emellertid inte att fordringar förenade med säkerhetsrätt lämnas utanför en skuldsanering till den del de inte täcks av säkerheten. Tvärtom bör enligt min mening fordringen till den del som den inte täcks av säkerheten omfattas av en skuldsanering enligt huvudregeln. Det nu sagda gäller alltså det personliga betalningsansvaret för fordringen. En felaktig bedömning av säkerhetens värde kommer därigenom att främst drabba den aktuella långivaren, i stället för övriga borgenärer. En sådan avvägning förefaller i allra högsta grad rimlig. Det överensstämmer också med vad som rent faktiskt gäller . En borgenär med pantsäkerhet kan aldrig vara säker på att få ut mer än vad panten inbringar. Den resterande fordran han har mot gäldenären personligen efter realisation av panten är ofta värdelös. I praktiken innebär det sagda att en borgenär senast i samband med skuldsaneringen bör realisera panten. Om så inte sker vet man inte till hur stor del av fordringen panten förslår, vilket i sin tur innebär att såväl "pantfordran" som inte omfattas av skuldsaneringen, som "restfordran" är till beloppen okända. I ett sådant fall måste man bestämma om "restfordran" skall omfattas av skuldsaneringen eller inte. Jag kommer nämligen i det följande att föreslå att man i det enskilda fallet skall kunna bestämma att en fordran som är till beloppet obestämd inte skall omfattas av skuldsaneringen (avsnitt 4.6.8). Av stort intresse är det att något beröra de praktiska konsekvenserna av det mycket vanliga fallet att den pantsatta egendomen utgör gäldenärens bostadsfastighet eller bostadsrättslägenhet. förslag bygger i denna del på den danska regleringen. Där har man inga särskilda bestämmelser om hur man skall hantera situationen att gäldenärens bostad är belastad med någon säkerhetsrätt. Enligt uppgift löser man detta från fall till fall i . Endera säljs gäldenärens bostad och ifrågavarande borgenärer får då betalt ur egendomen vid försäljningen. Eventuellt resterande fordran saneras på vanligt sätt. Eller så får gäldenären behålla sin bostad. Betalningen av de pantsäkrade fordringarna får då tas ur det belopp som gäldenären har rätt att förbehålla sig för bostadskostnader. Inte sällan bereder dessa situationer vissa problem i den praktiska hanteringen, bl.a. kan det efter en skuldsanering vara oklart vilka fordringar som har sanerats. Enligt dansk praxis är det heller inte möjligt att mot en pantborgenärs vilja sanera en fordran som är förenad med pantsäkerhet i fast egendom, om fastigheten inte säljs. I har man valt att lagreglera frågan. Huvudregeln är att gäldenärens ägda bostad skall realiseras senast i samband med skuldsaneringen. Denna huvudregel är formulerad som en skyldighet för gäldenären att sälja bostaden. Den norska lagen innehåller också regler om värdering och försäljning av fastigheter m.m. som ett led i själva skuldsaneringsförfarandet. Undantag från skyldigheten att sälja bostaden kan göras i vissa fall. Exempelvis kan gäldenären få bo kvar om kostnaderna för bostaden (räntor m.m.) inte är större än vad det skulle kosta för honom att skaffa en ersättningsbostad. I praktiken innebär en tillämpning av en undantagsregel, liksom i , att borgenärer med pantsäkerhet får betalt inom ramen för gäldenärens förbehållsbelopp. I har en i viss mån liknande lösning valts. Mitt förslag innebär följande. I de fall gäldenärens fastighet har sålts frivilligt eller exekutivt innan ett skuldsaneringsförfarande inleds har pantborgenären fått betalt för sin fordran ur köpeskillingen vid försäljningen. Den eventuella restfodran som pantborgenären har - som ju då är till beloppet bestämd - behandlas vid en skuldsanering som vilken annan fordran som helst. Om fastigheten säljs under förfarandets gång gäller i princip detsamma. I dessa fall uppstår inga särskilda praktiska problem. I många fall torde gäldenärens boendekostnader överstiga vad som kan vara skäligt att förbehålla honom för boendet. I sådana fall bör givetvis egendomen realiseras innan det kan bli aktuellt för honom att ansöka om skuldsanering. Även om man normalt bör realisera den pansatta fastigheten kan det i många fall emellertid vara lämpligt att gäldenären bor kvar i sin ägda bostad efter en skuldsanering. Inte bara sociala, utan även rent ekonomiska skäl kan tala för en sådan lösning. Även hänsyn till fastighets- och bostadsrättsomsättningen i allmänhet talar för att en sådan lösning bör vara möjlig. En förutsättning för att en sådan lösning skall bli aktuell är givetvis att gäldenärens bostadsstandard inte överstiger vad som är nödvändigt för honom och hans familj och att den inte i någon mer nämnvärd utsträckning inkräktar på betalnings- utrymmet till nackdel för övriga borgenärer. Gäldenären bör alltid få förbehålla sig en viss del av sina inkomster för sin omedelbara försörjning. I det ingår skäliga bostadskostnader. Därvid bör de schabloner för bostadskostnader som följer av 15 kap. 6 a § utsökningsbalken tjäna som vägledning (se avsnitt 4.5.2). Det bör dock vara möjligt att frångå dessa schabloner. Det kan vara motiverat om exempelvis det rehabiliterande syftet med en skuldsanering skulle riskera att gå om intet, om gäldenären inte kan behålla sitt hem. Av hänsyn bl.a. till övriga borgenärer kan man självfallet inte avvika från den vägledande schablonen i någon större utsträckning. Om fastigheten sålunda är kvar hos gäldenären vid skuldsaneringen uppstår frågan hur den pantsäkrade fordringen skall behandlas. Till den del panten förslår omfattas fordringen inte av skuldsaneringen enligt mitt förslag. Det betyder att gäldenären med användande av det utrymme han bör få förbehålla sig för bostadskostnader skall kunna betala räntor och amorteringar avseende den delen till panthavaren och att dessa betalningar även i fortsättningen kan göras enligt vad som har gällt mellan parterna. På något sätt måste det emellertid bestämmas hur stor fordran skall vara som inte omfattas av skuldsaneringen. Det bör exempelvis vara möjligt att på grundval av ett värderingsintyg beträffande fastigheten bestämma hur stor del av pantborgenärens fordran som täcks av panten och hur stor hans restfordran, som då omfattas av skuldsaneringen, därmed skall anses vara. Kan man på detta sätt bestämma hur stora de två delarna av borgenärens fordran skall anses vara kan man undvika en "onödig" försäljning av fastigheten eller lägenheten. I sista hand får det ankomma på ifrågavarande borgenär att visa till vilket belopp panten förslår. Samma överväganden kan göras beträffande fordringar som innan skuldsaneringen inleddes har erhållit förmånsrätt genom utmätning eller genom betalningssäkring. Av detta följer att fordringar för vilka verkställighet har ägt rum innan beslut har fattats om att skuldsanering skall inledas bör undantas vid skuldsanering i den utsträckning som egendomen vari förmånsrätten gäller förslår till att täcka fordringen. Som jag kommer att redovisa senare bör det dock inte gå att skaffa sig sådan förmånsrätt när väl ett skuldsaneringsförfarande har inletts. De legala förmånsrätter som följer av 6 och 7 §§ förmånsrättslagen (1970:979) kan aktualiseras även vid privatpersoners insolvens. De legala förmånsrätterna utmärks av att säkerheten uppstår utan att fastighetsägaren eller tomrättsinnehavaren pantsätter egendomen. Det krävs alltså ingen pantförskrivning. Säkerheten belastar egendomen i fråga ändå, direkt med stöd av lag. Exempel på sådana legala förmånsrätter som nämnts, s.k. reallaster, är enligt 6 § 1 förmånsrättslagen förmånsrätt för fordringar enligt lagen (1966:701) om vissa gemensamhetsanläggningar och lagen (1970:990) om förmånsrätt för fordran på grund av fastighetsbildning och enligt 7 § 1 förmånsrättslagen fordran på tomrättsavgäld. Legala förmånsrätter enligt 7 § 2 förmånsrättslagen motsvarar 6 § 1 förmånsrättslagen men har ett betydligt snävare tillämpningsområde. Enligt min mening finns det i och för sig inte samma skäl för särbehandling av de legala förmånsrätterna som när det gäller fordringar som är förenade med panträtt. Det är dock konsekvent att behandla fordringar förenade med legal förmånsrätt på samma sätt som fordringar förenade med panträtt. Om de förstnämnda fordringarna skulle särbehandlas på något sätt skulle det också kunna försvåra fastighetsförsäljningar i samband med en skuldsanering. Fordringar förenade med förmånsrätt enligt 6 och 7 §§ förmånsrättslagen bör därför samtliga falla utanför en skuldsanering.Övriga förmånsrätter synes - med undantag för borgen, som jag återkommer till - inte ha någon betydelse vid fysiska personers insolvens. Flertalet förmånsrätter har betydelse enbart i kommersiella sammanhang och rör därför inte förhållandena vid skuldsanering, som ju endast avser privatpersoner som inte är näringsidkare. Det är därför inte nödvändigt att införa några bestämmelser i skuldsaneringslagen om hur fordringar förenade med dessa förmånsrätter skall behandlas. Avslutningsvis skall endast några ord sägas om det fall då tredje man gör gällande separationsrätt beträffande egendom som finns i gäldenärens besittning. Hur sådana konflikter mellan tredje man och borgenärskollektivet skall lösas är inte reglerat i den exekutionsrättsliga lagstiftningen, såsom exempelvis utsökningsbalken eller konkurslagen. Visserligen kan man tänka sig att vissa frågor om hur olika separationsanspråk skall hanteras i ett skuldsaneringsförfarande skulle kunna lagregleras. I de fall det är fråga om en separat rätt till viss egendom, som inte är knuten till något anspråk på betalning, uppkommer inga särskilda problem i och med en skuldsanering. Med den utformning jag föreslår berörs nämligen inte anspråket på att få ut egendomen av att gäldenären erhåller skuldsanering. Eftersom en skuldsanering bör innebära att ett fordringsanspråk beloppsmässigt sätts ned eller helt faller bort kan det däremot vara av intresse att redovisa hur en med ett fordringsanspråk i pengar förenad säkerhet i form av separationsrätt skall behandlas. Ett exempel är när varor har sålts på avbetalning mot säkerhet i form av återtagandeförbehåll. I det stora flertalet fall torde i och för sig fordringshavaren redan ha utnyttjat sin återtaganderätt på grund av betalningsförsummelse från gäldenärens sida. Det behöver dock inte alltid vara så. När ett skuldsaneringsförfarande inleds kan man tänka sig att borgenären inte har haft rätt att göra sin kontraktsenliga återtaganderätt gällande (jfr 25 § konsumentkreditlagen), eller att han av andra skäl har avstått från detta. I det senare fallet får han naturligtvis i skuldsaneringsförfarandet göra sin återtaganderätt gällande enligt kontraktet och de regler som i övrigt kan gälla. Några regler om detta är inte nödvändiga i skuldsaneringslagen. Borgenärens eventuella restfordran omfattas sedan av skuldsaneringen enligt de regler som anges i skuldsaneringslagen. I det fallet att rätten till återtagande ännu inte har inträtt får man förutsätta att gäldenären frivilligt återlämnar varan och gör upp med borgenären. Gäldenären bör nämligen inte kunna hindra ett återtagande med att åberopa en klausul i ett kontrakt eller en regel av konsumentskyddande karaktär som han begär att få förmånen av en skuldsanering. Ett sådant agerande från gäldenärens sida bör betraktas som ett klart fall av bristande medverkan, vilket bör medföra att en ansökan om skuldsanering avslås, till och med redan vid en initial prövning (jfr avsnitt 4.7). Vad kommer då att gälla för det fall att en borgenärs återtaganderätt av någon anledning inte har uppmärksammas vid en skuldsanering? Visserligen bör det inte inträffa, eftersom gäldenären i sin ansökan om skuldsanering bl.a. skall uppge om innehar avbetalningsgods (se avsnitt 4.7.1). Men det kan inte uteslutas att det händer . Innebörden av skuldsaneringen är att borgenärens fordran i pengar har satts ned med en viss procent. Återtaganderätten som sådan berörs dock inte av skuldsaneringen. Vad blir då följden om borgenären i detta läge vill utnyttja sin återtaganderätt? Av 21 och 25 §§ konsumentkreditlagen följer bl.a. att gäldenären måste vara i visst kvalificerat betalningsdröjsmål för att borgenären skall ha rätt att återta varan (se härom prop. 1991/92:83 och prop. 1976/77:123). När det efter en skuldsanering skall bedömas om gäldenärens betalningsdröjsmål är av det kvalificerade slag som anges i 21 § konsumentkreditlagen får man givetvis utgå från lagens definitioner i detta hänseende. Skuldsaneringen innebär dock en väsentlig förändring i förhållandet mellan parterna. Själva innebörden av en skuldsanering är att borgenärens fordran i pengar sätts ned.