prop · GH0343 · 1994-01-01 00:00:00 — Frågor om likvidation i de nu nämnda tre fallen prövas enligt 13 kap. 4 § tredje stycket aktiebolagslagen av tingsrätten på anmälan av PRV eller på ansökan av styrelsen, styrelseledamot, verkställande direktör, aktieägare, borgenär eller någon annan vars rätt kan vara beroende av att det finns någon som kan företräda bolaget. I de allra flesta fallen är det PRV som tar initiativ till handläggningen vid tingsrätt. Verket har skyldighet att anmäla till tingsrätt när det finns grund för likvidation enligt de nu aktuella bestämmelserna (se 50 § aktiebolags- förordningen). PRV:s anmälningar till tingsrätt avser i praktiken framför allt det fallet att bolaget inte har sänt in årsredovisning för något av . har PRV givit in mellan 3 500 och 4 500 anmälningar (4 474 /92) enligt denna bestämmelse till tingsrätterna. Antalet anmälningar steg under /93 till 5 223. Relativt vanligt är också (1 666 fall /92 och 1 230 fall /93) att PRV anmäler att behörig styrelse saknas. Hos PRV kontrolleras först att det finns förutsättningar för att göra en anmälan till tingsrätt. Anmälan och utdrag ur aktiebolagsregistret sammanställs och skickas till rätten. I aktiebolagsregistret införs en uppgift om att bolaget har likvidationsanmälts och på vilken grund det har skett. När tingsrätten har fått anmälan, skall den utfärda kallelse till förhandling. Vid förhandlingen måste tre domare finnas tillgängliga för att rätten skall vara domför om ärendet visar sig vara tvistigt, vilket man vanligen inte vet förrän vid förhandlingen. Särskilt vid mindre tingsrätter leder detta till bekymmer. Inför förhandlingen måste rätten också förvissa sig om att det finns någon som är villig att åta sig ett eventuellt uppdrag som likvidator. Flertalet anmälda bolag skickar emellertid under ärendets handläggning in de handlingar som har försummats till PRV. Ofta inger bolagen dessa handlingar endast någon dag innan tingsrätten skall hålla förhandling. Verket skriver till tingsrätten och återkallar sin anmälan som handlingarna har kommit in och för in en uppgift om återkallelsen i aktiebolagsregistret. Det återkallade likvidationsärendet avslutas sedan med att tingsrätten beslutar att avskriva ärendet. Tingsrätten översänder sitt beslut till PRV. Av den här redogörelsen framgår att systemet med handläggning av likvidationsfrågor både hos PRV och hos tingsrätterna medför ett icke ringa dubbelarbete. Onekligen skulle det vara en stor och kostnadsbesparande rationalisering att låta PRV självt besluta om likvidation i de här fallen. Frågan är då om ärendenas beskaffenhet gör att de ändå bör ligga kvar hos tingsrätterna. Först skall jag närmare granska om avgörandenas karaktär hindrar att de flyttas från tingsrätterna. När det gäller likvidation i konkursfallet (punkten 2) har rätten att undersöka om bolagsstämman inom föreskriven tid har beslutat om likvidation. Om den har det, finns det naturligtvis ingen anledning för rätten att också besluta om likvida- tion. Men om bolagsstämman inte har fattat beslut om likvidation, skall rätten besluta att bolaget skall träda i likvidation. Någon annan möjlighet finns inte. I fall av avsaknad av behörig företrädare (punkten 3) har rätten att - på grundval av PRV:s uppgifter - under- söka om det finns någon till registret anmäld behörig styrelse och verkställande direktör som skall finnas enligt aktiebolagslagen. Om det finns det, skall bolaget inte träda i likvidation, men om det inte finns det, har rätten inget annat val än att besluta att bolaget skall träda i likvidation. Likadant förhåller det sig i de fall då årsredo- visning saknas (punkten 4). Rätten har bara att - på grundval av uppgifter från PRV - kontrollera om erforderliga behöriga räkenskapshandlingar har skickats in till verket. Om så inte är fallet, måste rätten besluta att bolaget skall träda i likvidation; något annat alternativ finns inte. Jag kan i likhet med utredningen konstatera att det inte är frågan om några kvalificerade rättsliga överväganden i dessa fall av tvångs- likvidation. Med något enstaka undantag är det ingen remissinstans som har anmält avvikande uppfattning. Det förekommer inte heller i praktiken några svåra bevisbedömningar. Utredningen nämner också att det över huvud taget är mycket sällsynt att någon inställer sig till förhandling i dessa likvidationsärenden och att det är ännu mer sällsynt att det framförs invändningar mot innehållet i anmälan från PRV. I själva verket är det så att själva avgörandet i allmänhet är klart på förhand. Rättens tid upptas i stället framför allt av att hos PRV kontrollera att det inte kommit in några handlingar i sista stund och att kontrollera att alla formaliteter beträffande kallelser, delgivning och kungörelse är uppfyllda. I stället för rättsliga överväganden är det i dessa ärenden alltså fråga om att kontrollera förekomsten av vissa fakta. Enligt min mening är ärendenas karaktär sådan att en överflyttning från tingsrätterna till PRV av handläggningen av dessa ärenden är välmotiverad. Nästa fråga som skall besvaras är om ärendena fordrar muntlig handläggning och av det skälet bör vara kvar hos tingsrätterna. Enligt nuvarande ordning avgör tingsrätterna, såsom har redovisats, dessa ärenden efter muntlig förhandling. Om handläggningen skulle flyttas till PRV, förutsätter det att handläggningen i stället kan vara helt och hållet skriftlig. Som jag redan har nämnt är det ovanligt att det över huvud taget inställer sig någon till de förhandlingar som tingsrätterna håller i dessa ärenden. Det talar för att en rent skriftlig handläggning skulle kunna fungera lika bra som den nuvarande muntliga handläggningen. PRV skulle då kunna delge bolaget ett föreläggande att yttra sig i ärendet eller att inkomma med efterfrågade handlingar. PRV skulle dessutom sätta in en kungörelse i Post- och enligt vilken aktieägare och borgenärer ges tillfälle att komma in med skriftliga synpunkter i ärendet. De synpunkter det kan vara frågan om - exempelvis påpekande av felaktigheter i ansökan - är knappast sådana att det är nödvändigt med inslag av muntlighet i förfarandet. Enligt min uppfattning talar också detta för att ärendena kan flyttas bort från tingsrätterna. Remissinstanserna delar denna uppfattning. Jag kan alltså sammanfattningsvis konstatera - precis som utredningen gör - att varken karaktären av de överväganden som skall göras i ärendena, behovet av muntlighet eller några andra omständig- heter utgör hinder mot att avlasta tingsrätterna dessa ärenden. Men det finns ytterligare frågor att ta upp. De ärenden som enligt det sagda kan komma i fråga för en överflyttning till PRV är sådana där det oftast - men inte alltid - också är PRV som initierar ärendena. PRV har i dessa fall en skyldighet att göra en anmälan till rätten. Men som jag har nämnt kan också andra än PRV anhängiggöra sådana ärenden, även om det förekommer ganska sällan. En inte helt ovanlig situation är att kronofogdemyndigheten i egenskap av borgenär ansöker om att ett aktiebolag skall försättas i likvidation eftersom det saknas behörig styrelse för bolaget och det därmed inte finns någon som kan ta emot en sådan uppmaning att betala klar och förfallen skuld som avses i 2 kap. 9 § konkurslagen (1987:672). har det förekommit att det beträffande samma bolag finns en ansökan från kronofogdemyndigheten och en anmälan från PRV. En möjlighet skulle vara att låta PRV handlägga bara de ärenden där det är verket självt som har tagit initiativet till att frågan om likvidation tas upp, alltså den absoluta merparten av ärendena. De fåtaliga fall där någon annan än PRV, exempelvis en aktieägare eller en borgenär, ansöker om likvidation skulle då även i fortsättningen handhas av tingsrätterna. Utredningen pekar på att en sådan uppdelning kan medföra olägenheter av skilda slag. Allvarligast skulle antagligen vara risken för att en fråga om likvidation beträffande ett bolag skulle vara föremål för prövning både hos PRV och vid en tingsrätt. Utredningens slutsats blir att alla ärenden enligt 13 kap. 4 § första stycket 2 - 4 aktiebolagslagen, alltså även de där någon annan än PRV är initia- tivtagare, skall handläggas av PRV. Det är ingen av remissinstanserna som har något att erinra mot att PRV även handlägger ärenden som har initierats av någon annan. Min slutsats är densamma som utredningens. En annan fråga som utredningen tar upp, liksom ett antal remissinstanser, är det förhållandet att en överflyttning till PRV av de nu diskuterade likvidationsärendena kommer att innebära att ärenden om likvidation av aktiebolag kommer att handläggas i olika ordning beroende på likvidationsgrunden. Ärenden enligt 13 kap. 4 § första stycket 2 - 4 aktiebolagslagen - den absoluta merparten av ärendena - kommer att handläggas av PRV medan de relativt fåtaliga övriga ärendena även i fortsättningen kommer att handläggas av tingsrätterna. Någon remissinstans varnar för att detta kan skapa förvirring. Utredningen anser dock att en sådan uppdelning inte innebär några betydande nackdelar. Enligt min uppfattning är det givetvis i och för sig en nackdel att likvidationsfrågor beroende på likvidationsgrunden kan handläggas endera av PRV eller av allmän domstol. Denna nackdel bedömer jag dock i detta sammanhang som mycket liten. Min slutsats blir - liksom utredningens - att övervägande skäl talar för att likvidationsärenden som grundas på 13 kap. 4 § första stycket 2 - 4 aktiebolagslagen skall handläggas av PRV. i detta avsnitt skall jag ta upp en fråga som inte är alldeles problemfri. En konsekvens av att vissa likvidationsärenden flyttas till PRV blir att verket också har att utse likvidator i dessa fall. Till likvidator utses vanligen en advokat. En likvidator har till uppgift att förvandla bolagets egendom till pengar, betala bolagets skulder och fördela ett eventuellt överskott bland aktieägarna. Likvidatorn har rätt till ersättning ur bolagets tillgångar. Det kan vara svårt att få tag i någon lämplig person som vill åta sig uppdraget som likvidator, särskilt som det i de aktuella likvidationsärendena ofta är fråga om bolag med mycket ringa tillgångar och det därför kan vara svårt för likvidatorn att få ersättning för sitt uppdrag. Utredningen antar att tingsrätterna med sin goda kännedom om advokater och andra jurister på orten har bättre förutsättningar än PRV att finna lämpliga likvidatorer. Utredningen säger dock att problemet inte skall överdrivas. PRV säger i sitt remissyttrande att svårigheterna att finna lämpliga likvidatorer inte bör vara större för verket än för tingsrätterna. Enligt min uppfattning bör det finnas goda förutsättningar för PRV att finna former för utseende av lämpliga likvidatorer. En närbesläktad fråga är frågan om ersättning till likvidatorer. Enligt huvudregeln skall likvidatorns arvode betalas av medel från det likviderade bolaget. I de fall det saknas medel till täckande av likvidatorns ersättningsanspråk gäller att andra advokater än sådana som är verksamma vid allmän advokatbyrå inte kan tillerkännas ersättning av allmänna medel för uppdrag som likvidator. Det är möjligt att en sådan ordning inte är tillfredsställande. Bl.a. PRV anser i sitt remissyttrande att det är väsentligt att ersättningsfrågan utreds. Utredningen behandlar inte frågan närmare. Jag saknar underlag för att nu lägga fram något förslag i denna fråga. Det kan möjligen finnas anledning att återkomma till den i annat sammanhang. 3.4 Handläggning av överflyttade likvidationsärenden Utredningens förslag överensstämmer i stort med mitt förslag.Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller lämnar förslaget i dessa delar utan erinran. Några instanser - främst PRV - har lämnat vissa synpunkter på utformningen av handläggningsreglerna. Skälen för mitt förslag: De ärenden som enligt mitt förslag skall flyttas över till PRV kommer, i den mån inga särskilda förfaranderegler tillskapas, att handläggas enligt förvaltningslagen (1986:223). Utredningen föreslår att det i aktiebolagslagen skrivs in regler för verkets handläggning som motsvarar de nuvarande reglerna för rättens handläggning med de ändringar som föranleds av att förfarandet blir helt skriftligt. Det bör alltså föreskrivas att verket skall förelägga bolaget samt aktieägare och borgenärer, som vill yttra sig i ärendet eller inkomma med begärda handlingar, att göra det senast en viss dag efter vilken frågan om skyldighet för bolaget att träda i likvidation skall prövas. Några särskilda förfaranderegler därutöver anser utredningen inte vara erforderliga. Ingen remissinstans har på denna punkt avvikande uppfattning. Det har inte heller jag. Några instanser har däremot lämnat synpunkter på vissa detaljer vad gäller utformningen av handläggningsreglerna. Det har bl.a. påtalats ett behov av att det av regelverket klart framgår att ett yttrande eller efterfrågade handlingar inte beaktas, om de ges in först efter det att den frist som angivits i föreläggandet har löpt ut. Enligt min mening är det tämligen självklart att en av myndighet utsatt frist skall respek- teras. Om ett yttrande eller motsvarande ges in först efter det att fristen har löpt ut men innan ärendet är avgjort kan man dock tänka sig att myndigheten får beakta yttrandet eller t.o.m. skall vara tvungen att beakta det. I förevarande fall där fråga är om handläggning av ett stort antal ärenden och i de allra flesta en granskning av endast formell karaktär, kan det emellertid vara befogat med en regel som innebär att utgången av den utsatta fristen innebär en absolut sista möjlighet för en intressent att få ett yttrande beaktat. Det skulle innebära att PRV då verket fattar sitt beslut inte behöver kontrollera om någon har yttrat sig efter det att fristen har löpt ut. Å andra sidan torde det inte vara förenat med några större besvär för verket att göra en sådan kontroll. Dessutom gäller för tingsrättens handläggning enligt 13 kap. 4 § aktiebolagslagen att det finns möjlighet att innan handläggningen avslutats styrka att likvidationsgrunden har upphört (se också NJA 1987 s. 619 och NJA 1989 s. 516). Enligt min mening kan det finnas skäl att ha en likartad regel för PRV:s handläggning. För att flytta över vissa ärenden till PRV är det inte heller nödvändigt att göra en sådan ändring som diskuteras. Enligt min mening bör därför den regel som gäller för handläggningen vid tingsrätten i motsvarande mån gälla även för handläggningen hos PRV. En annan fråga som har uppmärksammats under remissbehandlingen är frågan om likvidatorernas anmälningsskyldighet enligt 13 kap. 7 § tredje stycket aktiebolagslagen. Enligt den gällande regleringen ankommer det på de utsedda likvidatorerna att anmäla besluten för registrering. Sådana anmälningar skall riktas till PRV. Bestämmelsen om anmälningsskyldighet har kritiserats i en tidigare framställning till (se dnr 91-4083). Enligt min mening kan det nu vara lämpligt att slopa kravet på anmälan i de fall då PRV själv har beslutat om likvidation och om utseende av likvidatorer. I dessa fall bör det ankomma på PRV att självmant registrera besluten. Likvidatorernas anmälningsplikt kan enligt min mening slopas även när likvidationen har beslutats av domstol vare sig det har skett med stöd av 2-4 §§ eller efter överklagande av PRV:s beslut i ärenden enligt 13 kap. 4 a § eller 7 §. I dessa fall får det i stället ankomma på domstolen att anmäla besluten till PRV för registrering. För att PRV också skall få känndom om vid tingsrätten pågående likvidationsärenden bör rätten även till PRV anmäla att en ansökan om likvidation eller att likvidator skall utses har kommit in till rätten. Under remissbehandlingen har också frågan väckts om vem som skall fatta beslut om entledigande av en likvidator. Sådant beslut fattas av rätten. Enligt min mening bör den instans som förordnar likvidator också i förekommande fall fatta beslut om enledigande av likvidatorn. Detta fordrar ingen ändring i aktiebolagslagen. Även i övrigt har det under remissbehandlingen kommit fram synpunkter avseende detaljer på utformningen av handläggningsreglerna. Jag återkommer till dessa i specialmotiveringen till de enskilda lagrum som berörs. 3.5 Överklagande av beslut om likvidation m.m. Utredningens förslag överenstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna har i denna del i huvudsak tillstyrkt utredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Några remissinstanser anser att tingsrätt skall vara domför med tre lagfarna domare när PRV:s beslut överprövas. Å andra sidan framhåller vissa andra instanser att det är angeläget att tingsrätten är domför med ensamdomare. Skälen för mitt förslag: Som jag redan har nämnt är det ytterst sällan som det förekommer några invändningar i sak i de nu aktuella likvidationsärendena. Härtill kommer att förvaltningslagens ompröv- ningsregler ger vidsträckta möjligheter för PRV att ändra sina egna beslut om de visar sig ha blivit felaktiga. innebär dock inte att verket kan ta hänsyn till redovisningshandlingar som skulle ha ingivits före verkets likvidationsbeslut men ingivits först efter detta inför omprövningen. Trots det sagda anser utredningen att det är nödvändigt att det ges en möjlighet att överklaga verkets beslut. Jag, och även remissinstanserna, delar denna uppfattning. En av grundtankarna i betänkande är att så långt som det är möjligt låta den första domstolsprövningen i olika fall ske i lägsta domstolsinstans. I konsekvens med denna princip föreslår utredningen att PRV:s beslut skall kunna överklagas till tingsrätt. Utredningen påpekar att tingsrätterna dessutom har goda kunskaper om dessa ärenden och ju även skall handlägga de mer kvalificerade ärendena om likvidation. Tingsrätterna handlägger också tvistemål där aktiebolagsrättsliga regler tillämpas. Jag instämmer i utredningens bedömning som delas av det stora flertalet av remissinstanserna och föreslår alltså att PRV:s beslut skall kunna överklagas till tingsrätten i den ort där bolagets styrelse har sitt säte. Parterna i likvidationsärendet skall enligt 21 § förvaltningslagen normalt underrättas om beslutet. Vem som får överklaga och hur ett beslut överklagas framgår av 22 - 25 §§ förvaltningslagen om inga särskilda regler ges i aktiebolagslagen. Med ett undantag finns det ingen anledning att här ta upp en diskussion om några särskilda regler. Undantaget gäller frågan från vilken tidpunkt ett beslut skall överklagas. I 23 § förvaltningslagen föreskrivs att ett beslut skall överklagas från den dag klaganden fick del av beslu- tet. I är däremot huvudregeln att slutliga beslut får överklagas för beslutet. Systemet enligt förvaltningslagen ger givetvis de bästa garantierna mot att den enskilde försitter möjligheten att överklaga. Å andra sidan innebär det en betydande rättsosäkerhet för de intressenter som har ett berättigat intresse av att beslutet blir slutgiltigt . Systemet är också dyrare för samhället i och med att delgivning måste ske. I just dessa fall kan det dessutom bli fråga om att delge besluten med en större och på förhand svårbestämbar krets, eftersom beslutet kan tänkas angå flera personer (se 23 § förvaltningslagen). Det förhåller sig dessutom så att tingsrätternas slutliga avgöranden i dessa ärenden kan överklagas för avgörandet. Enligt min mening finns det ingen anledning att ändra på denna ordning. Jag föreslår därför att det i aktiebolagslagen föreskrivs att överklaganden av PRV:s beslut i dessa likvidationsärenden skall göras för beslutet. När det gäller förfarandet vid tingsrätterna i de överklagade ärendena föreslår i betänkandet att den domstolsförfarandelag som utredningen också föreslår skall bli tillämplig. Förslaget bygger på att förvaltningsprocesslagen (1971:291) och ärendelagen upphävs. Remissinstanserna avstyrker nära nog genomgående att det införs en gemensam förfarandelag för de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna. Enskildheter i förslaget får emellertid ett mycket mer positivt gensvar och flera instanser tillstyrker i allmänhet att förvaltningsprocesslagen och ärendelagen revideras huvudsakligen i enlighet med förslag. En reform av ärendelagen bör kunna genomföras inom en inte allt för avlägsen framtid. I avvaktan härpå blir den nu gällande ärendelagen tillämplig i de fall ett beslut av PRV överklagas till tingsrätt. Ärendelagen torde fylla behovet av förfaranderegler i dessa ärenden. På en punkt finner jag det dock angeläget att ta upp en diskussion. Det gäller frågan om tingsrättens sammansättning i ärendena. Enligt ärendelagen skall tingsrätten, om inte annat föreskrivits, bestå av tre lagfarna domare om ärendet är tvistigt. Utredningen föreslår att de överklagade ärendena skall avgöras av en lagfaren domare. Flera remissinstanser framhåller att det är angeläget att sammansättningen blir den av utredningen föreslagna. Några remissinstanser anser dock att tingsrätten bör bestå av tre lagfarna domare. Med hänsyn till de nu diskuterade ärendenas karaktär och till den allmänna utveckling mot ett ökat utrymme för en sammansättning med ensamdomare anser jag att tingsrätten i de nu aktuella fallen bör bestå av en lagfaren domare. Det är också den ordning som kom- mer att gälla beträffande bl.a. utsökningsmål som överklagas från kronofogdemyndigheterna till tingsrätt (prop. 1992/93:216 s. 76 ff, bet. 1992/93:JuU34, rskr. 1992/93:373, SFS 1993:516). Innebörden av utredningens förslag om en ny förfarandelag är bl.a. också att ett avgörande av tingsrätt skall kunna överklagas till hovrätt och sedan vidare till . Den instansordningen anser jag vara given i fall då ett likvidationsbeslut överklagas. Några inskränkningar i rätten att överklaga ett beslut av tingsrätt i dessa frågor bör inte komma i fråga. Däremot kan man fråga sig om inte en fullständig prövning i hovrätt skall förutsätta att hovrätten först har meddelat prövningstillstånd. En sådan ordning gäller för överklagande av bl.a. utsökningsmål som först har prövats av kronofogdemyndigheten och sedan av tingsrätten (prop. 1992/93:216 s. 75). Likvidationsärenden som förs vidare till hovrätt är dock mycket få. Regler om prövningstillstånd för sådana ärenden skulle därför inte bidra i någon nämnvärd utsträckning till att lindra hovrätternas arbetsbörda. Frågan om handläggningen av s.k. domstolsärenden och överklagande av sådana ärenden från tingsrätt kan dessutom inom en inte alltför avlägsen framtid väntas få en en generell lösning i samband med att ärendelagen revideras och hovrättsprocessen ses över. Det kan dessutom finnas anledning att närmare undersöka hur ett system med pröv- ningstillstånd i dessa hänseenden går att förena med det aktiebolagsrättsliga systemet i stort. Jag är därför inte beredd att föreslå regler om prövningstillstånd vid överklagande av tingsrättsbeslut i likvidationsärenden. 3.6 Likvidation av andra juridiska personer Utredningens bedömning överensstämmer med min. Remissinstanserna har överlag inget att erinra mot utredningens bedömning. PRV påpekar dock att vissa av dessa ärenden bör kunna anförtros PRV om verket blir huvudman för handels- och förenings- registren. Skälen för min bedömning: Det är inte bara aktiebolag utan även andra bolag och föreningar som kan bli föremål för likvidation. När det gäller bankaktiebolag, sparbanker och föreningsbanker finns regler om tvångslikvidation (10 kap. 2 - 6 §§ bankaktiebolagslagen [1987:618], 2 - 4 §§ sparbankslagen [1987:619] och 9 kap. 2 -6 §§ föreningsbankslagen [1987:620]). Likvidationsgrunderna överensstämmer delvis med likvidationsgrunderna enligt aktiebolagslagen, men är i vissa delar utformade med hänsyn till de speciella förhållanden som råder i en bankrörelse. Beträffande alla tre slagen av banker är det som är registreringsmyndighet och som kan göra anmälan till rätten i frågor om likvidation.