prop · GH0388 · 1994-01-01 00:00:00 — Avsikten var att de nya medvållandereglerna skulle slå igenom även när ersättning utgår enligt speciallagstiftning, om inte starka skäl - såsom hänsyn till internationella konventioner - talade mot det (prop. 1975:12 s. 135). Så har också blivit fallet. Vissa speciallagar innehåller bestämmelser med samma eller liknande innebörd som skadeståndslagens bestämmelser (se t.ex. 12 § trafikskadelagen). Det finns också speciallagar som uttryckligen hänvisar till 6 kap. 1 § skadeståndslagen (se t.ex. 2 kap. 4 § järnvägstrafiklagen). I andra fall blir skadeståndslagens jämkningsregler tillämpliga därför att speciallagen inte innehåller någon bestämmelse i ämnet (t.ex. miljöskadela- gen). I några speciallagar finns dock särskilda medverkansregler som avviker från 6 kap. 1 § skadeståndslagen (jfr , Skadeståndsrätt, fjärde upplagan, s. 194). Om en sådan specialregel innebär att skadeståndet vid personskada kan jämkas i större utsträckning än vad skadeståndslagen medger, torde det i allmänhet förklaras av att regeln grundar sig på en internationell konvention (se t.ex. 2 kap. 6 § järnvägstrafiklagen). Den svenska skadeståndslagen begränsar nämligen möjligheterna att jämka skadestånd med anledning av personskada mer än vad som är vanligt i många andra länder, även våra nordiska grannländer. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen om produktansvar aktualiserades frågan om skadeståndslagens jämkningsregel borde få en ändrad lydelse med samma innebörd som den särskilda bestämmelsen i 10 § produktansvarslagen. Enligt den bestämmelsen skall skadeståndet kunna jämkas vid personskada på grund av "enkel" vårdslöshet i samma utsträckning som vid sakskada. Om en sådan regel infördes i , skulle det innebära en återgång till en medvållanderegel av det slag som gällde före lagändringen . Därför kan det vara av värde att studera vad de tidigare reglerna innebar (jfr prop. 1975:12 s. 45 f.). Den tidigare bestämmelsen fanns i 5 kap. 5 § skadeståndslagen och hade följande lydelse: "Om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan, jämkas skadeståndet efter vad som finnes skäligt." Bestämmelsen var tillämplig i alla de fall då skadestånds- skyldighet förelåg enligt skadestånds- lagen, alltså såväl vid personskada som vid sakskada och ren förmögenhetsskada. Jämkning med stöd av bestämmelsen kunde vidare ske vid skadeståndsansvar som grundades på oskrivna rättsregler, t.ex. vid rent strikt ansvar på grund av farlig verksamhet, eller på föreskrifter i skadeståndsrättslig speciallagstiftning, i den mån denna inte innehöll särskilda bestämmelser om verkan av medvållande. Vid den skälighetsprövning som föreskrevs i 5 kap. 5 § skade- ståndslagen spelade graden av skuld på den ansvariges och den skadelidandes sida den viktigaste rollen. Även vissa andra faktorer ansågs emellertid kunna inverka, bl.a. hur stor del av skadan som den skadelidandes medverkan kunde ha orsakat och hur pass farligt handlandet på ömse sidor hade varit. Däremot saknades stöd för att låta parternas ekonomiska förhållanden påverka jämkningen. När ansvaret enligt speciallagar vilade på annan grund än bevisat vållande, kunde skälighetsbedömningen inte ske genom en jämförelse mellan vållandet på ömse sidor. Sannolikt spelade graden av skuld på den skadelidandes sida en viktig roll vid skälighetsbedömningen, och även den omfattning vari parterna kunde antas ha påverkat skadans omfattning torde ha fått betydelse. Jämkning på grund av medvållande skedde normalt till viss kvotdel av skadans belopp, mestadels en tredjedel, hälften eller två tredjedelar av beloppet. Medvållandet kunde också leda till att något skadestånd inte alls dömdes ut ("jämkning till noll") när den skadelidandes oaktsamhet varit betydande. Det förekom å andra sidan att full ersättning dömdes ut trots medvållandet. Närmast kom det i fråga när medvållandet framstod som så ringa i förhållande till det vållande som hade förekommit på motsidan att den skadelidande skäligen inte borde bära någon del av skadan. Om det blev aktuellt att tillämpa medvållandereglerna i fall då den skadeståndsskyldiges ansvarighet skulle bestämmas på grundval av en skälig- hetsprövning eller då ansvarigheten skulle jämkas också på någon annan grund än den skadelidandes medvållande, kunde man förfara på två sätt. Antingen kunde man göra en samlad bedömning av situationen och fastställa skadeståndet till en viss kvotdel med beaktande på en gång av medvållandet och de andra omständigheterna som inverkade på bedömningen. Eller också kunde man först ta ställning till vilken verkan medvållandet borde ha och därefter undersöka om det sålunda jämkade skadeståndet på annan grund borde sättas ned ytterligare. Vilkendera metoden som borde väljas fick bli beroende av omständigheterna i de särskilda fallen. Till grund 1975 låg förslag av skadeståndskommittén i betänkandena Skadestånd III (SOU 1971:83) och Skadestånd V (SOU 1973:51). I det sistnämnda betänkandet anförde kommittén bl.a. följande allmänna synpunkter (s. 237 f.). "För den skadelidandes möjligheter till ersättning för personskada är det i praktiken av väsentlig betydelse, vilken verkan hans medvållande har på skadeståndet. Vid en rad vanligt förekommande typer av skadefall har han ofta oaktsamt medverkat till skadan. Bl.a. kan nämnas skador i trafiken, skador vid förflyttning i lokaler - där han kan ha brustit i uppmärksamhet på någon farlig anordning i lokalen - olycksfall i arbetet och skador vid gemensam lek. En oförsiktighet i sådana sammanhang kan få ödesdigra konsekvenser för den skadelidandes del. Även när annan kan göras ansvarig för skadan finns det risk att skadestånd t.ex. för invaliditet eller för lyte eller annat men blir nedsatt, kanske till hälften eller en tredjedel av det belopp vartill skadan kan uppskattas. får den skadelidande reda sig med långt mindre ersättning än han behöver. Han kan på detta sätt under hela livet bli lidande för en tillfällig oaktsamhet. Från sociala och humanitära synpunkter är detta en konsekvens av de gällande skadeståndsreglerna som svårligen kan accepteras. Den är dessutom irrationell. Skadan stannar på den skadelidande, till den del den inte täcks av social- och olycksfallsförsäkring, och han får sedan försöka skaffa sig behövligt ekonomiskt bistånd från olika håll, i sista hand från socialhjälpen. Man utnyttjar de tillgängliga resurserna långt bättre, om man låter skadeståndet fylla ut vad som erfordras, sedan ersättning ur socialförsäkring och andra samordningsförmåner utgått. Detta är också f.n. den enda praktiska utvägen att uppnå en riskfördelning i dessa fall. Skadestånd för personskada kan i regel täckas genom ansvarsförsäkring eller trafikförsäkring och risken på detta vis slås ut på många händer, medan man inte rimligen kan räkna med att frivillig sjuk- och olycksfallsförsäkring normalt tecknas till sådana summor att de ens tillnärmelsevis räcker till för att komplettera andra ersättningsformer. I detta sammanhang bör understrykas att i övervägande antalet fall ansvars- försäkring eller trafikförsäkring gäller för den skadeståndsskyldige, när ansvaret inte bärs av staten eller annat subjekt som står självrisk. Dessa försäkringsformer är i själva verket numera så utbredda att de kan sägas utgöra försäkringsanordningar som kompletterar socialförsäkringen såsom skydd för den skadelidande - låt vara att de bygger på förutsättningen att skadeståndsansvar föreligger mot denne. Det är på detta sätt verklighetsfrämmande att i situationer där medvållande blir aktuellt försöka väga den enskilde ansvariges och den skadelidandes intressen mot varandra. Det normala är i stället att mot den skadelidande i realiteten står ett kollektiv av försäkringstagare av samma kategori som den ansvarige, representerat av hans ansvarsförsäkrings- eller trafikförsäkringsbolag. Ser man situationen på detta sätt, ter sig den intresseavvägning som kommer till uttryck i den traditionella medverkansregeln ganska diskutabel. Att man i praktiken anser en annan riskfördelning rimlig på en viktig punkt kan sägas framgå av det ersättningssystem som har skapats genom trygg- hetsförsäkringen - - -. Den är konstruerad som en av arbetsgivaren tecknad ansvarsförsäkring, som täcker det skärpta ansvar han genom kollektivavtal har åtagit sig mot sina anställda för olycksfall i arbetet, oavsett om vållande föreligger på hans sida. Fullt skadestånd utgår i princip utom vid uppsåtligt eller grovt vårdslöst medvållande. I dessa fall saknar den skadelidande rätt till ersättning. I sammanhanget bör nämnas att tanken på en reform av medvållanderegeln på ett särskilt område förts fram, nämligen i direktiven till produktansvarskommittén - - -. Där sätts i fråga om inte av sociala och humanitära skäl jämkningsgrundsatsen bör vid produktansvar få en mera begränsad räckvidd eller eventuellt sättas helt ur spel, åtminstone vid personskada. Kommittén vill också framhålla att en reform av medvållanderegeln utgör ett naturligt komplement till dess förslag att periodisk ersättning ur kollektiv tjänstepensionsförsäkring samt sjuk- och olycksfallsförsäkring skall avräknas på skadeståndet - - -. Genomförs detta förslag, för vilket starka skäl talar i övrigt, medför det i och för sig en viss försämring för de skadelidandes del, som de skadeståndsskyldigas börda lättas. Innebörden är ju att ersättning av detta och flera andra slag definitivt stannar på skadelidarsidan, utan möjlighet till regress från den skadelidandes försäkring (eller, be- träffande sjuklön m.m., från hans arbets- givare). Kommittén anser det också från denna synpunkt skäligt, att de skadelidande i gengäld berättigas att i övervägande flertalet fall få ut fullt skadestånd trots medvållande. Principen bör här liksom i övrigt vara den, att man visserligen söker undvika att bestämma det ekonomiska skadeståndet för personskada så att den skadelidande överkompenseras men å andra sidan, utom i särskilda fall, strävar efter att ge den skadelidande full gottgörelse för hans förlust. Vägande argument talar alltså för en ändring av medvållanderegeln. Mot en sådan reform kan emellertid resas en rad invändningar, som går ut på att jämkning på grund av medvållande från olika syn- punkter skulle vara en rimlig och rationell princip. De flesta har kommittén bemött i ett annat sammanhang (Skadestånd III s. 61 ff). Här skall bara sammanfattningsvis anföras följande om dessa frågor. Det ibland framförda argumentet, att medvållandejämkning är av värde från preventionssynpunkt, torde sakna betydelse i varje fall för personskadornas del. Även om fullt skadestånd normalt utgår, lär man i allmänhet iaktta samma omsorg för att undvika att själv drabbas av olycksfall eller sjukdom. Också en hänvisning till allmänhetens rättsmedvetande synes ha begränsad räckvidd i dessa fall, bl.a. med hänsyn till hur osäkra alla uttalanden blir på denna punkt. Det kan dock förekomma situationer där det ter sig mer eller mindre stötande att fullt skadestånd skulle utdömas trots medvållandet, åtminstone när den ansvarige personligen får betala skadeståndet. Detta förhållande får man ta viss hänsyn till vid jämkningsregelns närmare utformning - - -. Invändningen, att regeln om jämkning vid medvållande från systematisk synpunkt hänger nära samman med den allmänna culparegeln i 2:1 SkL och med principerna om fördelning av ansvaret mellan flera solidariskt skadeståndsskyldiga, torde också sakna nämnvärd tyngd. Argumentet har betydelse närmast i situationer då ömsesidig skadegörelse brukar förekomma, framför allt i trafiken. Det bygger på tanken att uppkomna skador i sådana fall skall fördelas på samma sätt när flera har medverkat till en skada, antingen den träffat någon av de medverkande eller en utomstående person. Men i praktiken lär det vara sällsynt att en inblandad part belastas på samma sätt oavsett vem skadan drabbar. Förekomsten av ansvarsförsäkring kan medföra att någon av parterna undgår att bära skadan, och särskilt med kommit- téns förslag kan vidare en personförsäkring på den skadelidandes sida leda till att en ansvarig helt eller delvis går fri från ersättningsskyldighet t.o.m. när han skyddas av ansvarsför- säkring - - -. Bara i det ovanliga fallet att försäkringar helt saknas hos alla berörda parter kan invändningen tänkas ha någon reell betydelse, men t.o.m. i detta läge lär fördelningen inte sällan påverkas av någon regel i SkL om skälighetsbedömning av skadeståndet - t.ex. 2:3 eller 4:1 - eller av en sådan allmän jämkningsregel som kommittén har föreslagit i Skadestånd III. Betonar man att skadeståndsreglerna skall vara enkla att tillämpa - med andra ord rättstekniska synpunkter - är det tydligt att en regel om att medvållande bara undantagsvis medför jämkning måste anses betydligt lämpligare än nuvarande bestämmelse. Frågan om nedsättning av skadeståndet enligt den traditionella medvållanderegeln ger som bekant upphov till många skadeståndsstvister, och deras antal lär inte minska om man skulle införa en sådan möjlighet att beakta billighetshänsyn som kommittén föreslog i Skadestånd III. En så långtgående reform som diskuteras skulle däremot medföra att det bara i speciella fall lönar sig för den ansvarige eller hans försäkrings- bolag att framställa invändning om medvållandejämkning. Rimligen måste också försäkringsbolagens skadereglering antas bli enklare och billigare på detta sätt." Det föredragande statsrådet anslöt sig till kommitténs synpunkter. Det synsätt som har kommit till uttryck här har varit dominerande inom den svenska skadeståndsrätten (se t.ex. , Skadeståndsrätt, fjärde upplagan, s. 182 f.). Lagstiftaren har även senare givit uttryck för sin anslutning till principen att skadestånd vid personskada i allmänhet inte bör kunna jämkas i vidare mån än vad som följer av 6 kap. 1 § skadeståndslagen (se prop. 1985/86:119 s. 19 f. och bet. 1985/86:LU33 s. 3 f.). Skälen för regeringens bedömning: har hållit en hearing rörande bl.a. frågan om jämkning av skadestånd på grund av medvållande vid personskada. I hearingen deltog företrädare för Justitiekanslern, , , , , , , juridiska fakulteten vid , juridiska fakulteten vid , Kommittén om ideell skada (Ju 1989:01), , , Försäkringsför- bund, , , , , , , , , Lands- organisationen i och . Vidare deltog professor emeritus och f.d. försäkringsdirektören . Vid hearingen framhölls från flera håll att införandet av nuvarande jämkningsregel för personskador i 6 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen innebar ett stort framsteg i utvecklingen av ersättningsrätten. Flertalet deltagare i hearingen motsatte sig bestämt att särregeln för personskador skulle avskaffas. Inte någon deltagare förordade ett avskaffande. Några deltagare väckte frågan om man genom en omformulering av regeln kunde åstadkomma en viss uppmjukning av rättspraxis. Andra deltagare ansåg att det kunde ske inom ramen för den nuvarande regeln. Många deltagare i hearingen ansåg däremot att det var olyckligt att en särskild, från regeln i skadeståndslagen avvikande, regel om jämkning på grund av medvållande vid personskador hade införts i produktansvarslagen och förordade en omprövning av den regeln. Företrädare för ansåg dock att konkurrenshänsyn och utformningen av EG-direktivet om produktansvar nödvändiggjorde att särregeln i produktansvarslagen behölls. Några deltagare i hearingen förordade att båda reglerna (dvs. såväl regeln i skadeståndslagen som regeln i produktansvarslagen) omformulerades så att de fick en gemensam utformning som i huvudsak medförde de resultat som regeln i skadeståndslagen nu ger. Regeringen anser att och EG-direktivet om produktansvar inte medger någon ändring av den nu gällande särregeln i produktansvarslagen (jfr art. 13 i direktivet). Vad som förekom vid hearingen ger inte anledning att anta att det skulle föreligga något praktiskt behov av att ändra reglerna i 6 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen. Tvärtom synes den allmänna uppfattningen bland åtminstone dem som deltog i hearingen vara att regeln bör finnas kvar med samma sakliga innehåll som . Med hänsyn till vad som anförts anser regeringen att det saknas skäl att nu göra någon ändring i 6 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , , , , , P. , Regeringen beslutar proposition 1993/94:88 Ändring i lagen (1973:1199) om ersättning från den internationella oljeskadefonden, m.m.