prop · GH03232 · 1994-01-01 00:00:00 — Bildandet av VPC 1971 kom enligt ovan att innebära att: - ett VPC-monopol infördes för förenklad aktiehantering - aktieägarna själva, via bolagsstämma, fick rätt att fatta beslut och ta ansvar för övergång till en sådan hantering i VPC - bolagen i princip skulle bära ansvar för den hantering som VPC utförde på deras uppdrag (med regressrätt mot VPC) - staten inträdde som ägare i VPC för att säkerställa statens önskemål om förbättrad insyn i bolagens ägarförhållande - övriga aktieägare i erhöll en option med rätt att påkalla en statlig inlösen av deras aktie i . Övergång till kontobaserade aktier i 1989 Den kraftigt ökade omsättningen på aktiemarknaden resulterade 1983 i omfattande driftsproblem vid VPC. Efter vissa utredningar kom VPC fram till att en övergång till kontobaserade värdepapper var nödvändig. Kontobaserade värdepapper förekom redan då på ett stort antal marknader runt omkring i världen. Det helt dominerade sättet att skapa kontobaserade värdepapper var - och är alltjämt - immobilisering av fysiska värdepapper. Immobilisering av värdepapper innebär att placerarna på eget initiativ och på egen risk och räkning väljer att deponera sina värdepapper hos något värdepappersinstitut som erbjuder en säker och kostnadseffektiv hantering. registerför sedan innehaven i sitt eget datasystem och handel sker genom kontoföring mellan olika innehavares konton hos registerföraren. Denna form tilltalade emellertid inte de intressenter som stod bakom VPC. Dessa föreslog i stället i de utredningar som presenterades att de fysiska aktiebreven som VPC utfärdade för bolagens räkning, genom en lagstiftning om dematerialisering skulle upphöra att vara bärare av rättigheter. Dessa rättigheter skulle genom en lagändring knytas till det register över aktieägarna som VPC redan förde. Intressenterna bakom VPC föreslog med andra ord att en obligatorisk övergång till kontobaserade aktier i skulle genomföras. Förslaget innebar ett stort ingrepp i det civilrättsliga förhållandet mellan parterna. Således kunde, t.ex. en placerare när det fysiska värdepapperet inte längre existerade, inte själv försäkra sig om ett skifte likvid mot leverans vid en överlåtelse. Alla värdepappersinnehavare skulle i stället komma att bli tvungen att anlita och ge fullmakt till något kontoförande institut (KI), som på VPC:s vägnar och på rättighetsinnehavarnas uppdrag verkställde registreringarna i VP-systemet. När propositionen med förslaget till Aktiekontolagen (1989:827) remissbehandlades framfördes krav från ett flertal instanser på att det aldrig skulle få uppstå tveksamheter till ett fullgott eller hundraprocentigt värdeskydd mot förluster i VPC. Kombinationen av ett genom lag instiftat VPC-monopol och den genom lag obligatoriska övergången till kontoföring av aktier i medförde att många remissinstanser jämställde VPC:s register över aktier med det fastighetsregister för vilket staten har ett obegränsat ansvar. Att krav på ett fullgott värdeskydd och ett statligt ansvar för VPC framfördes är naturligt eftersom innehavarna genom avskaffandet av fysiska värdepapper, utsätts för nya risker. Placerarna kan därför utan egen förskyllan drabbas av betydande ekonomiska skador. Till följd av de nya risker som följer med den kontobaserade lösningen har VPC i lagen fått ett mycket långtgående ansvar. Den decentraliserade lösningen med KI som på VPC:s vägnar svarar för registreringar har vidare vidgat VPC:s kontrollsfär och riskområde. VPC:s ansvar innefattar därför även de åtgärder som ett KI vidtar i VP-systemet och den åtkomst detta KI har till VP-systemet. Den lösning som utarbetades av bankerna och VPC med en till KI decentraliserad hantering av VPC:s uppgifter, lade grunden för den logiska utvidgningen av VPC:s ansvar. Ett ansvar som därför kom att omfatta de KI som på VPC:s vägnar verkställer registreringarna i systemet. Detta har naturligtvis även medfört att kraven på KI kommit att öka. som har regeringens uppdrag att bevilja tillstånd till de organisationer som ansöker om att få vara KI i VPC, uppställer därför ett flertal krav för ett KI-tillstånd. Däribland kan nämnas höga krav på att administrativa, juridiska och tekniska resurser måste finnas hos den sökande. Eftersom ett KI kan ådra sig betydande skadeståndsansvar, såväl direkt som indirekt genom VPC:s regressrätt, uppställdes även höga krav på ekonomiska resurser hos den sökande. Övergången till kontobaserade aktier i 1989 kom kortfattat att innebära att: - aktieägarna, genom den obligatoriska lagstiftning om dematerialisering av fysiska aktiebrev, beskars från möjligheten att själva förvalta sina aktier - aktörerna, genom kontoföring av aktiebreven, inte längre själva kunde säkerställa likvid mot leverans vid sina affärer utan blev beroende av VPC och dess KI - VPC, utövar ansvar för sin egen systemdrift och hantering, kom att ikläda sig ett väsentligt utökat ansvar omfattande den till de anslutna KI:n decentraliserade hanteringen och insynen i VP-systemet - det ansvar för VPC:s förande av avstämningsbolagens aktieböcker som enligt förarbetena till Lag om förenklad aktiehantering och Lag om VPC alltjämt skulle kvarstå på de bolag som anlitade VPC, indirekt även kommit att utvidgas till att omfatta de KI som på VPC:s vägnar utför registreringsarbetet i VP-systemet. Kontobaserade skuldebrev i VPC Vid aktiekontolagens tillkomst 1989 tillskapades även möjligheter för att emittenter, som vill utfärda eller har utfärdat ensidiga skuldförbindelser avsedda för allmän omsättning, skulle kunna begära att skuldebreven i stället för fysisk form, registrerades i VPC:s avstämningsregister. När det gäller skuldebrev, har borgenären eller innehavaren av skuldebrevet inga förvaltningsrättigheter över emittenten. Av bland annat den anledningen regleras avtalsförhållandena mellan borgenären och emittenten mycket precist på skuldebrevet när det utges. Om, t.ex. en emittent senare önskar ändra något villkor på skuldebrev som utfärdas måste han först träffa en överenskommelse om detta med de som innehar skuldebreven. Detta grundläggande förhållande mellan parterna förbisåg lagstiftaren när emittenter i aktiekontolagen gavs rätt att ensidigt och självständigt fatta beslut om en övergång till kontobaserade skuldebrev hos VPC för redan emitterade skuldebrev. Genom att emittenterna gavs rätt att innehålla utfäst betalning av, t.ex. kupongräntor kunde de sålunda framtvinga en sådan övergång. När en emittent ensidigt och självständigt begär en övergång till kontobaserade skuldebrev hos VPC beskär emittenten innehavarna från vissa rättigheter. Innehavarna kan därefter inte själva svara för ett säkert förvar eller att, t.ex. säkerställa likvid mot leverans vid överlåtelse. Eftersom alla rättsverkningar knutits till registreringarna i VPC:s system blir innehavarna av kontoförda skuldebrev helt beroende av VPC och de KI som på VPC:s vägnar utgör registreringarna. På samma sätt som gäller för enkla skuldebrev kan därför den som förvärvar ett i VPC kontofört löpande skuldebrev inte hävda sin rätt förrän en anteckning har skett i det avstämningsregister som VPC - mot bakgrund av det sätt varpå kontoföringen uppkommit - för på emittentens uppdrag. Det kan knappast råda något tvivel om att även emittenten av kontobaserade skuldebrev indirekt måste vara ansvarig för den registerföring som emittenterna ensidigt uppdragit åt VPC att utföra för deras räkning. som svarar för statens upplåning har även ansvaret för att föra den så kallade statskuldsboken. är statens motsvarighet till den skuldbok som respektive emittent har att föra. Som emittent av löpande skuldebrev avsedd för allmän omsättning har även i övrigt samma rättigheter och skyldigheter som andra emittenter. har tillsammans med ett antal bostadsinstitut använt sig av de möjligheter som aktiekontolagen gett emittenter som önskar övergå till kontobaserade skuldebrev. har inte enbart lagt in nyemitterade skuldebrev i VPC. har även nyttjat emittenternas ensidiga rätt i aktiekontolagen för att framtvinga en konvertering till VPC av tidigare i fysisk form, utfärdade skuldebrev. Genom den statliga myndigheten agerande, har den svenska staten nu även såsom emittent iklätt sig ett ansvar för VPC:s nuvarande och framtida verksamhet. En återgång från kontobaserade värdepapper hos VPC till fysiska värdepapper reglerades som bekant däremot inte i aktiekontolagen. VPC:s monopol och statens ansvar för VPC Som framgått ovan har den svenska staten, från det att VPC bildades och fram till , medverkat till utformningen av VPC och vidtagit åtgärder som måste leda till slutsatsen att staten härigenom iklätt sig det yttersta ansvaret för VPC. Det råder heller ingen tvekan om att detta agerande varit hämmande för konkurrensen på området och lagt grunden för en struktur som själv påpekar (sid. 192) inte kan sägas vara konkurrensneutral mellan deltagande aktörer. I en marknadsekonomi med fri konkurrens finns det goda förutsättningar för att de skilda marknadsaktörernas preferenser leder till mångfald och en marknad som utvecklar och erbjuder olika kostnadseffektiva lösningar för de olika aktörernas behov. För att rädda betalningssystemet har staten tvingats garantera de svenska bankerna och hela det svenska banksystemet vilket med alla mått mätt är ett gigantiskt åtagande. Även om detta åtagande är enormt har det i vart fall begränsats till svenska institutioner. Som redovisats ovan har övergången till kontoförda värdepapper, genom dematerialisering och ett till de kontoförande instituten decentraliserat registreringsarbete, medfört att VPC:s ansvar utsträckts till att även innefatta de kontoförande institutens åtgärder för vilka staten även har ett indirekt ansvar som en följd av statens ansvar för VPC. Sammanfattande slutsatser på frågan om utländska företag som KI i VPC Enligt SARFs mening kan slutsatsen av de ovan redovisade förhållandena enbart bli att en förtursprövning för utökning av kretsen kontoförande institut i VPC inte är möjlig . Enligt vår mening bör i stället en utredning skyndsamt tillsättas som, fristående från , utreder och framlägger förslag till en ny ansvarsfördelning mellan intressenterna bakom VPC. En sådan utredning skall enligt SARF då utgå från att den som får beslutsrätt för övergång till kontoföring av värdepapper även skall vara ansvarig för de risker som är förenade med detta. För att en sådan utredning skyndsamt bör tillsättas talar även förhållandet att staten genom olika företrädare har uttalat att det statliga ägandet och det statliga ansvaret för VPC skall avvecklas. Till detta kan läggas uttalande (sid. 193) om VPC:s behov av reellt ökade kapitaltillskott och garantier från dess intressenter. I detta sammanhang vill vi påpeka att den mest utbredda formen av kontoföring av värdepapper, immobilisering, utgår från placerarens eget val av en säker och kostnadseffektiv depositarie som i konkurrens med andra erbjuder tjänster som bäst motsvarar placerarens preferenser. 2.11 Allmänna Pensionsfonden (1-3:e fondstyrelserna) Allmänna Pensionsfonden har inget att erinra mot förslaget avseende möjligheten för utländska företag att bli kontoförande institut. När det gäller frågan om möjligheten för utländska företag att bli kontoförande institut får Fondbörsen anföra följande. Enligt den från gällande börslagen kan en börs som medlem anta ett utländskt företag som i sitt hemland har rätt att delta i börshandel av liknande slag och där står under tillsyn av myndighet eller annat behörigt organ. För börsens verksamhet gäller vidare enligt börslagen principerna om fritt tillträde för dem som uppfyller ställda krav samt neutralitet i förhållande till börsmedlemmarna när det gäller tillämpningen av reglerna. Fondbörsen har f.n. tre nordiska institut som utan etablering i antagits som medlemmar av med stöd av börslagens angivna bestämmelser. Från sina hemmakontor har således dessa medlemmar direkt koppling till Fondbörsens handelssystem SAX. De utländska medlemmarna har emellertid - så som aktiekontolagen f.n. är utformad -inte kunnat erhålla tillgång till VPC:s avvecklingssystem på samma sätt som svenska börsmedlemmar. Avvecklingen av gjorda affärer är därför mer komplicerad och kostsam för dessa utländska medlemmar än för svenska. De utländska företagens möjligheter att verka som medlemmar vid Fondbörsen begränsas därmed i praktiken på ett sätt som knappast kan anses vara förenligt med börslagens bestämmelser om fritt tillträde och neutralitet. Fondbörsen finner det angeläget att aktiekontolagen ändras för att undanröja ovan angivna olägenheter. Fondbörsen tillstyrker därför utredningens förslag om att bereda utländska företag möjlighet att bli kontoförande institut. Fondbörsen instämmer även i utredningens påpekande att den nu aktuella ändringen är brådskande och således bör genomföras med förtur. Förslaget har samband med EG-direktivet om investeringstjänster, av vars Artikel 15 framgår att värdepappersinstitut eller motsvarande som får tillgång till ett lands reglerade marknad också skall beredas möjlighet att bli medlem eller på annat sätt ges tillgång till det system för clearing och settlement som står till förfogande för sådana marknadsmedlemmar. Investeringstjänstdirektivet skall med rättslig verkan gälla i medlemsstaterna (eller andra EES-stater) från ingången av . Så torde bli fallet också i . Genom att följa den tidplan som således gäller för i övrigt skapas möjlighet att pröva de tekniska, rättsliga och andra problem som hänger samman med att låta institut, vilka baserar sin verksamhet på annan än den inhemska rättsordningen koppla upp sig mot befintliga lokala system. Föreningarna har svårt att se att detta kan ske så smärtfritt att saken kan behandlas på det brådskande sätt som utredningen angett. Beträffande den "marknadens brådska" som utredningen pekat på vill föreningarna för sin del inte kännas vid någon sådan utöver vad som följer av det nämnda investeringstjänstdirektivet. Frågan har utan tvekan viktiga säkerhetsaspekter. Innan man öppnar tillgång till det befintliga lokala systemet, måste enligt föreningarnas uppfattning följaktligen säkerhetsfrågorna kring ett sådant engagemang noga prövas. I och med att utredningen inte gjort det, måste en sådan prövning göras av annan, lämpligen . En aspekt på säkerhetsfrågan är om det är lämpligt att medge anslutning för ett stort antal utländska institut eller om det säkerhetsmässigt vore bättre att skapa förutsättningar för att dessa får en indirekt anslutning genom att möjliggöra uppkoppling av clearinginstitut i olika länder mot varandra. Därigenom skulle antalet kopplingar kunna hållas nere med de säkerhetsfördelar detta kan föra med sig. Vidare skulle endast sådana aktörer som rimligen måste anses vara professionella förekomma i sådana kopplingar. En sådan ordning borde också vara enklare och billigare att administrera och att hantera rättsligt. Såvitt föreningarna förstått saken skulle en sådan ordning rymmas inom kraven i investeringstjänstdirektivet. I och med att utredningen avstått från att diskutera detta som ett alternativ och i stället pekat på att båda formerna för uppkoppling parallellt skulle kunna förekomma - indirekt genom clearinginstitut på sätt här sägs och direkt uppkoppling för utländska marknadsmedlemmar - bör saken utredas innan ställning tas till en slutlig svensk lösning. En sådan utredning hör lämpligen samman med den säkerhetsöversyn som nämnts. Frågan om anslutning av utländska kontoförande institut hänger också samman med kraven på en fungerande tillsyn, varvid kan anmärkas att ordningen med hemlandstillsyn på värdepappersmarknaden inte är genomförd förrän investeringstjänstdirektivet implementerats i de olika länderna, dvs senast vid ingången av . Detta talar emot en förtursbehandling av saken i . Visst samband med den senare frågan har också det skadeståndsansvar som vilar på det nuvarande - VPC - med möjlighet för VPC att återföra ansvaret på kontoförande institut. Föreningarna har svårt att se att det skulle vara möjligt att ansluta utländska kontoförande institut utan att ansvarsfrågan prövats. Utredningen har inte gjort en sådan prövning. Med det nu sagda har föreningarna inte tagit slutlig ställning till hur en utländsk koppling till det befintliga svenska systemet skall göras. Innan ställning tas till detta måste i vart fall de frågor som här antytts belysas bättre än vad utredningen gjort. Med den korta tid som stått till buds för att yttra sig i detta avseende har det inte varit möjligt för föreningarna att göra sådana bedömningar. Slutsatsen av det sagda blir att frågan om utländsk uppkoppling mot VP-systemet inte bör behandlas med förtur. Det bör dock finnas goda möjligheter att göra nu antydda bedömningar så att kan välja lösning till dess investeringstjänstdirektivet skall ha verkan i svensk rätt. Det är svårt att överblicka vilka problem som kan vara förenade med att utländska företag skall kunna vara kontoförande institut. Frågan är ringa belyst i betänkandet. Möjligheten för att genomföra den förutsatta prövningen av de utländska företagens lämplighet måste rimligen vara mycket begränsad. Enligt Försäkringsförbundets mening bör möjligheten att vara kontoförande institut vara öppen endast för välkända och väletablerade utländska kontosystem och clearingorganisationer. Några exempel på sådana system och organisationer nämns på sidan 285 i betänkandet. tillstyrker den föreslagna ändringen. Den internationalisering som påverkar det svenska samhället behöver inte enbart medföra snabbast möjliga anpassning, utan att konsekvenser hunnit behandlas och funderats över. TCO har därför svårt att se vad som föranleder den korta remisstiden för att tillåta utländska företag att bli kontoförande för diverse finansiella instrument på den svenska marknaden. Det är enligt TCO tillfredsställande att ska godkänna de utländska företag som ska tillåtas sköta kontoföring av på den svenska marknaden noterade värdepapper och andra finansiella instrument. Att tillsynen av de kontoförande företagen förväntas ske i det land där företaget i fråga är registrerat är i och för sig i överensstämmelse med relevanta EG-regler. Det kan dock resa frågor kring allmänhetens möjligheter till kontakt med respektive kontrollerande myndighet. Frågan om den enskilde värdepappersinnehavarens möjligheter att få kontakt med rätt myndighet om problem skulle uppstå är inte klargjord. TCO föreslår att frågan om godkännande av utländska bolag för kontoföring i väntar tills dess den enskildes rättigheter hunnit beaktas. har ingen erinran mot utredningens överväganden och förslag. VPC tillstyrker förslaget att utländska företag ska kunna erhålla tillstånd att vara kontoförande institut enligt aktiekontolagen. VPC anger dock nedan vilka förutsättningar m.m., som måste föreligga för att utländska företag ska kunna tillåtas att som direkta aktörer få tillgång till VP-systemet (VPC:s kontobaserade system för värdepapper enligt gällande regler i aktiekontolagen). Vidare föreslår VPC att frågan om förvaltarregistrering tas upp till vissa delar i samband med hanteringen av de två nu aktuella frågorna. Det finns enligt VPC:s mening anledning att vidta vissa förändringar angående bestämmelserna för förvaltarregistrering bland annat den något omständliga tillståndshanteringen av rätten att som förvaltare införas i ett bolags aktiebok. Den ändring som föreslås av utredningen borde i detta sammanhang genomföras. Utredningen föreslår att utländska företag ska kunna erhålla tillstånd att vara kontoförande institut. I begreppet utländska företag ingår enligt betänkandet även utländska värdepapperscentraler och internationella clearingorganisationer. För svenska företag uppställs ett antal krav för att erhålla tillstånd att vara kontoförande institut. Dessa krav omfattar ekonomisk styrka, teknisk kapacitet och ett antal andra typer av kompetenskrav. Motsvarande krav ska enligt betänkandet gälla även för ett utländskt företag som söker tillstånd att vara kontoförande institut enligt aktiekontolagen. Utredningens förslag anger vidare att det utländska företaget ska stå under tillsyn i hemlandet. Med anledning av den omfattning den gränsöverskridande handeln av svenska värdepapper har, och kan förväntas fortsätta att ha, finner VPC det angeläget att utländska företag får rätt att vara kontoförande institut. Frågan har dessutom erhållit stor aktualitet av hänsyn till att i medlemskretsen tagit in bl.a. utländska banker, vilka för hanteringen av clearing och avveckling är beroende av att de erhåller tillgång till det i använda clearing- och settlementsystemet. Behovet av att ha tillgång till det svenska clearingsystemet förstärks ytterligare om vissa av de utländska börsmedlemmarna ävenledes erhåller dragningsrätt i . När förhållandena är såsom beskrivits föreligger en inkongruens som inte längre går att tillfredsställande förklara för en utländsk aktör, som är verksam på den svenska finansiella marknaden. I de internationella rapporter som tar upp frågan om hanteringen av internationella kopplingar för att underlätta bl.a. gränsöverskridande handel föreslås genomgående att nationella värdepapperscentraler ska ha länkar mellan varandra för att på sådant sätt underlätta den internationella handeln. VPC kan inte ställa sig vid sidan av denna internationella rekommendation. Med hänsyn till den hårdnande konkurrensen som råder på detta område riskerar dock VPC att förlora i såväl effektivitet som i trovärdighet, om inte ovan nämnda inkongruenta behandling inom landet förändras. VPC har tillsammans med de nordiska ländernas värdepapperscentraler analyserat de olika aspekterna på ett länksamarbete mellan värdepapperscentralerna. De behandlade aspekterna är tekniken, rutiner, juridik, analys av risker och genomgång av EU:s förslag till ramavtal mellan värdepapperscentraler. I arbetsgruppen har man nu kommit så långt att endast ett fåtal frågeställningar återstår. En av dessa återstående frågor är ändrad lagstiftning, en annan är utformningen av rutiner och teknik. Arbetsgruppen har för avsikt att avlämna ett slutdokument . För den närmare utformningen av den avtalsreglering som måste ske i samband med att ett utländskt företag erhåller tillstånd att vara kontoförande institut, måste det föregås av ett samarbete mellan parterna och respektive organisations tillsynsmyndighet i hemlandet. De juridiska frågorna måste ges prioritet i detta sammanhang med tanke på den olikhet som råder mellan skilda rättsordningar på detta område. Inom kan dock konstateras att det råder stor likhet mellan de nordiska ländernas regelverk, även om vissa skillnader föreligger. Även utanför föreligger stora likheter med den svenska rättsordningen, men det finns anledning anta att avtalsutformningen för utländska företag trots vissa likheter kräver utredningsinsatser såväl av VPC som av . Från samtliga parter på den svenska finansiella marknaden har riktats krav till VPC om att upprätta effektiva länkar även med de internationella clearingorganisationerna (exv. Euroclear och Cedel). Kraven har bland annat av hänsyn till den utveckling som skett inom penningmarknaden framförts med stor tyngd och angelägenhetsgrad. VPC förutsätter att ett utländskt företag står under tillsyn av direkt eller indirekt. Direkt tillsyn innebär att enligt lag skall utöva tillsyn exempelvis såson anges i aktiekontolagen. Ett alternativ till denna typ av direkt tillsyn borde kunna utformas på sådant sätt att lagen anger en möjlighet till tillsyn genom avtal. Härigenom skulle åstadkommas att i de fall på grund av brister i samarbetet med ett utländskt företags tillsynsmyndighet eller av annat skäl inte anser att tillfredsställande tillsyn kan ske i hemlandet, skulle avtalsregleringen kunna åstadkomma en tillsyn av det slag som kan anses krävas för verksamhet av nu aktuellt slag. Den föreslagna avtalslösningen kommer även att kunna utnyttjas gentemot länder utanför de länderna som ingår i EU resp. de länder som är bundna av den dag investeringstjänstedirektivet trätt i kraft.