prop · GH0310 · 1994-01-01 00:00:00 — SFI:s filmarkiv innehåller över 13 000 titlar och institutet mottar 200 till 400 nya filmer för deposition. Utredaren har föreslagit att samtliga svenska filmer skall levereras i form av film på filmbas som får behållas av . bör enligt utredaren ha ansvaret för bevarande och tillhandahållande av film på filmbas, men de investeringar som har gjorts vid SFI bör utnyttjas genom avtal, av vilket bör framgå att SFI handhar bevarande och tillhandahållande av film på filmbas. Däremot bör utländska filmer även i fortsättningen bevaras i form av en videokopia. Genom förslaget skulle det finnas en helt komplett samling filmkopior av svensk film arkiverade. Förutom svenska biograffilmer skulle det även finnas industrifilm, undervisningfilm, museifilm etc. Utredarens förslag har bemötts positivt av och . De remissinstanser som företräder filmproducenterna har emellertid invänt att förslaget innebär en oacceptabel kostnadsökning för den svenska filmbranschen utan att man skapar en bättre arkivsituation. Remissinstanserna utgår då ifrån att förslaget leder till att den leverans av masterkopia till SFI som sker av kostnadsskäl kommer att upphöra; då inträder en försämring i förhållande till nuvarande arkivsystem. En av anledningarna till att överför filmerna till videogram var från början en tveksamhet till filmmaterialets lämplighet som arkivmedium. Överföring från film till video är dock förenad med vissa nackdelar. Kvaliteten försämras, vidfilmsformatet skapar svårigheter och filmen kan inte visas i den form den är avsedd för, nämligen på en stor biografduk. Förvaringsmetoderna är effektiva och kraven på förvaringsutrymmen torde vara överkomliga. Dock erbjuder videotekniken även vissa fördelar. Den skapar positiva möjligheter för forskarna på så sätt att en videokassett kan spelas valfritt antal gånger och den kan på ett enkelt sätt och spelas om eller stoppas på en viss bild. Det är emellertid viktigt att film finns bevarad i sin originalform, dvs. Som framgått av den redogörelsen bevaras den övervägande delen av svensk film i originalform hos SFI. Det är inte tänkt att SFI:s verksamhet skall ändras. Staten har tagit över ansvaret för finansieringen av SFI:s arkivverksamhet (se prop. 1992/93:10 Film- och videoavtalet och statens stöd till filmkulturell verksamhet, bet. 1992/93:KrU7, rskr. 1992/93:60). Jag finner det angeläget att SFI även i fortsättningen genom avtal kan ta emot och bevara film i originalform. Där bevaras filmen under andra förutsättningar vad gäller åtkomligheten än vad fallet skulle bli med pliktexemplar. En leveransplikt av film på filmbas till skulle medföra stora kostnader för producenterna. En filmkopia kan beräknas kosta åtminstone att framställa. En sådan leveransplikt skulle kunna äventyra fortsatta leveranser av ma_ster- och filmkopia till SFI. Den rådande ordningen innebär sålunda i praktiken att det finns ett i det närmaste komplett bevarande i masterform av svenska filmer, förutom de videokopior som bevaras som pliktexemplar. Jag anser inte att det finns tillräckliga skäl att ändra nuvarande ordning, dvs. att filmen återlämnas sedan har framställt en kopia. Med mitt förslag kommer en mindre del av svensk film att bevaras endast i videokopia. Detta gäller bl.a. industrifilm, undervisningsfilm och museifilm. Dessa filmer görs ofta i få exemplar och en leveransplikt av en filmkopia skulle i många fall innebära en orimlig kostnad för producenten. Inte heller genom utredarens förslag skulle en helt komplett samling av film i originalform finnas bevarad eftersom de utländska filmerna skulle undantas. Ett bevarande utöver vad som här föreslagits kan naturligtvis ske frivilligt inom ramen för ALB:s resurser. 3.6 Videogram Mitt förslag: Videogram som har gjorts allmänt tillgängligt här i landet i minst fem exemplar skall levereras. Vidare skall video_gram, som har granskats av och därvid inte godkänts, levereras. Utredarens förslag: Alla videogram som har gjorts tillgängliga för allmänheten här i landet skall levereras. Remissinstanserna har i allmänhet inte haft något att invända mot förslaget. Dock har HAO Medieföretagens avvisat förslaget och invänt att rent kommersiella produkter (beställningsfilm) torde kunna innehålla intern information som företagen inte önskar vidarebefordra till forskare. Skälen för mitt förslag: Leveransskyldighet för videogram bör enligt min mening i stort följa samma regler som för film. Dock bör inte alla videogram som har gjorts tillgängliga för allmänheten här i landet levereras. En exemplarsgräns bör ingå bland förutsättningarna för leveransplikt. Om gränsen sätts vid en upplaga om fem exemplar utesluts som regel internt informationsmaterial inom företag eller koncerner. Video_gram som har granskats av men inte godkänts skall levereras. När det gäller importerade videogram skall inget krav på svensk anknytning uppställas. Avseende videogram är det enligt min mening särskilt angeläget att utveckling och tendenser rörande våldsskildringar kan studeras. skall pliktexemplar av videogram åtföljas av kortfattade skriftliga uppgifter om videogrammets innehåll och sådana uppgifter skall särskilt avse huruvida videogrammet innehåller våldsscener. Från har uppgetts att en utvärdering visar att denna information dåligt tjänar sitt syfte. Med hänsyn härtill bör denna uppgiftsskyldighet upphöra. Ett särskilt problem utgör de s.k. TV- och dataspelen. Dessa spel bygger på bild- och ljudeffekter som användaren inom vissa ramar kan påverka. I något fall kan ett sådant spel vara att anse som ett videogram eller annat dokument för elektronisk återgivning. I allmänhet torde det dock i likhet med datorprogram falla utanför vad som bör omfattas av skyldigheten att lämna pliktexemplar. 3.7 Fonogram och vissa dokument för elektronisk återgivning Mitt förslag: Nuvarande regler om leveransplikt av fonogram behålls. Leveransplikt införs beträffande dokument för elektronisk återgivning som lagrar annat än enbart text och fast bild, dvs. sådana som lagrar även ljud och rörliga bilder. För dessa skall samma regler som för fonogram gälla. Utredarens förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna har i allmänhet inte haft några invändningar. Dock har framförts önskemål att kravet på anknytning till svenska förhållanden bör släppas beträffande fonogram. Skälen för mitt förslag: Jag föreslår inga direkta förändringar i nuvarande regler vad gäller fonogram. I likhet med utredaren anser jag det motiverat att upprätthålla kravet på anknytning till svenska förhållanden för fonogram och att exemplarsgränsen på 50 behålls. De utländska fonogrammen påverkar visserligen människor och samhället. Men som utredaren påpekat så bevaras en relativt omfattande del av musikutbudet på band eftersom det spelas i radio. Spelningarna i radio sker när fonogrammen är aktuella. Leveranserna den vägen kommer därför att ske ungefär som en leverans grundad på fonogramutgivningen skulle ha skett. Som jag redogjort för (avsnitt 3.3) sker en viss utvidgning av det leveranspliktiga området vad avser importerade fonogram på grund av den generellt tillämpliga regeln om vad som krävs för att ett dokument skall anses röra svenska förhållanden. Denna utvidg_ning rör alltså fonogram som framställts utomlands för huvudsaklig spridning inom . Leveransplikt skall införas för dokument för elektronisk återgivning som lagrar text, ljud, fasta och rörliga bilder i olika kombinationer. Dessa dokument kallas ofta multimedier. De skall i likhet med tidigare behandlade dokument för elektronisk återgivning vara i fixerad form. Förutsättningarna för leveransplikt är desamma som för fonogram, skrift i mikroform och skrift som utgör dokument för elektronisk återgivning. 3.8 Kombinerat material Mitt förslag: Kombinerat material består av en eller flera skrifter tillsammans med en eller flera filmer, videogram, fonogram eller dokument för elektronisk återgivning som lagrar annat än enbart text och fast bild. Det rör sig om en kombination av dokument som alla var för sig är leveranspliktiga. Leveransplikt inträder när vart och ett av dokumenten i det kombinerade materialet är leveranspliktigt. Om ett leveranspliktigt dokument förenas med något som inte i sig är leveranspliktigt skall detta inte betraktas som kombinerat material. Tillbehören skall levereras tillsammans med det leveranspliktiga exemplaret. Utredarens förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna har inte haft något att invända mot förslaget. Skälen för mitt förslag: Under begreppet kombinerat material faller skrifter tillsammans med film, videogram, fonogram eller dokument för elektronisk återgivning som lagrar både text, ljud, fasta och rörliga bilder. Således kan alla dokumentslag utom upptagningar av radio- och TV-program ingå i ett kombinerat material. I nuvarande lagstiftning räknas kombinerat material som ett särskilt dokumentslag och det ges regler om förutsättningarna för leveransplikten. Reglerna om kombinerat material ändras nu på så sätt att leveransplikt inträder när vart och ett av dokumenten var för sig är leveranspliktigt. Det finns skäl att understryka att någonting anses som kombinerat material endast i det fall att alla ingående delarna är leveranspliktiga dokument vart och ett för sig. Ett leveranspliktigt dokument som förenas med något som inte är leveranspliktigt blir alltså inte att anse som kombinerat material. För sådana fall gäller i stället särskilda regler om dokument med tillbehör. Om en skrift ges ut tillsammans med t.ex. ett bildband eller diabilder skall det alltså inte, såsom i dagens lagstiftning, räknas som kombinerat material. Bildband och diabilder är inte i sig leveranspliktiga dokument. Att de kan mångfaldigas på sådant sätt att de kan bli att betrakta som skrift är en annan sak. Däremot bör bildband och diabilder betraktas som tillbehör till pliktexemplaret i likhet med t.ex. omslag och fodral. 3.9 Radio- och televisionsprogram Mitt förslag: Leveransplikten beträffande radio- och TV-pro_gram utvidgas till att omfatta vissa andra sändningar än de som sänds med stöd av 5 radiolagen (1966:755) eller är satellitsändningar. De är väsentligen fråga om sändningar med begränsad räckvidd, såsom närradio, kabel-TV och lokalradio. Dock skall endast ett representativt urval över tiden av sådana sändningar levereras. Leveransplikt införs per kalenderår. I lagen införs ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att besluta under vilka veckor leverans skall ske. Utredarens förslag: Överensstämmer i stort med mitt förslag utom såvitt avser urvalet av sändningar. Pliktexemplar skall lämnas av de sändningar bestämmer. Remissinstanserna har i huvudsak varit positiva till förslaget om leveranspliktens utvidgning. och har invänt mot förslaget att skulle få frihet att sköta urvalet. Flera re_miss_instanser har ansett att ytterligare undersökningar krävs för att man skall komma fram till en metod som ger så god representativitet som möjligt när det gäller att välja radio- och TV-sändningar med begränsad räckvidd. Skälen för mitt förslag: Jag anser att leveransplikt även i fortsättningen skall föreligga i fråga om sådana radio- och TV-program som omfattas av leveransplikt . I princip bör emellertid alla offentliggjorda ljud- och bildupptagningar omfattas av leveransplikt. I likhet med utredaren anser jag sålunda att det är angeläget att även delar av sådana sändningar som normalt har begränsad räckvidd, dvs. närradio, kabel-TV och lokalradio, bevaras för framtiden. Lagtekniskt är det lämpligt att anknyta till bestämmelserna om referensupptagningar. I 5 kap. 3 lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden stadgas att den som sänder radioprogram (gäller ljudradio och television) till allmänheten skall ombesörja att varje program spelas in. Sådana upptagningar bör lämnas som pliktexemplar. En sådan generell lösning medför också den fördelen att man slipper ändra lagen så snart sändningar av nytt slag kommer till stånd. På grund av framför allt närradions omfattande sändningar kan inte rimligen allt material av de nu ifrågavarande sändningarna sparas. Ett urval måste göras av vad som skall levereras. Jag anser att det är viktigt att detta material bevaras i ett någorlunda representativt urval, då det belyser en viktig sida av det svenska samhället . Ett lämpligt sätt att avgränsa leveransplikten kan vara att i lagen bestämma den till att gälla högst ett visst antal kalenderveckor . Det bör få ankomma på re_ge_ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att avgöra vilka veckor som urvalet skall avse. Jag ser det som naturligt att denna föreskriftsrätt delegeras från regeringen till . Veckorna bör kunna bestämmas olika för olika leveransskyldiga. bör vidare på frivillig basis i mån av resurser kunna införskaffa program som sänts utanför urvalsveckorna. Med föreskriften att leveransplikten omfattar högst ett visst antal veckor får anses följa att den föreskrivande myndigheten kan bestämma ett lägre antal veckor samt att den föreskrivande myndigheten kan ge dispenser. 3.10 Dokument för läshandikappade m.fl. Mitt förslag: Leveransplikt införs för skrift i punktskrift som saknar förlaga. RAPS/RATS-tidningar av leveransplikt enligt reglerna om ra_dio- och TV-sändningar. Vidare omfattas radiotidningar inbegripet Utredarens förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna har i allmänhet varit positiva till förslaget. har dock ansett att allt material som i tryckt form faller under lagen om pliktexemplar av dokument också skall göra det om det framställs i punktskrift. Skälen för mitt förslag: Dokument i punktskrift är enligt gällande lag undantagen från leveransplikt. Jag delar utredarens uppfattning att sådana dokument skall levereras i det fall det rör sig om en originell pu_blikation som inte tidigare finns i skriftlig form. Visserligen kan sägas att punktskriftslitteratur innehåller något tillskott utöver förlagan, men när avsikten endast har varit att göra förlagan tillgänglig för läshandikappade anser jag att leveransplikt inte bör föreligga. Jag är medveten om att detta kan innebära att forskning i punktskriftens historia m.m. inte fullt ut kan tillgodoses genom pliktexemplar, men Tal_boks- och samlingar borde här kunna ge god hjälp. Övriga dokument som är av intresse för läshandikappade (talböcker, kassettböcker, taltidningar, radiotidningar inklusive RAPS/RATS-tid_ning_ar) behandlas som andra dokument eller sändningar. Talböcker, kassettböcker och kassettidningar är liksom leveranspliktiga enligt reglerna för fonogram. Radiotidningar sänds via radio och är inte leveranspliktiga. Sändningarna omfattas emellertid av skyldigheten att ombesörja referensbandning och leveransplikt inträder därmed med mitt förslag enligt reglerna för radio- och TV-sändningar. Sådana sändningar sänds inte med stöd av radiolagen och faller därför inom den kategori där endast ett urval skall levereras. 3.11 Antal pliktexemplar och till vem Mitt förslag: Nuvarande regler om vem leverans skall ske till och antalet exemplar behålls. Utredarens förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna har i viss omfattning invänt mot förslaget. Några har föreslagit att pliktleverans skall ske till andra än KB, universitetsbiblioteken och , såsom till Talboks- och . Andra har invänt att antalet pliktexemplar av skrifter och kombinerat material är för högt. Skälen för mitt förslag: När det gäller frågan till vem leverans skall ske bör samma principer gälla som . Jag ser inte att det finns några skäl för ändring. Pliktexemplar av skrift och kombinerat material skall alltså lämnas till KB och universitetsbiblioteken medan exemplar av övriga dokument skall lämnas till . Jag gör följande överväganden i fråga om antalet pliktexemplar. När det gäller skrift som avses i 1 kap. 5 TF anser jag att det är viktigt att det finns tillgång till svenska skrifter vid universitetsbiblioteken i landet. I likhet med vad som gäller enligt pliktexemplarslagen skall således sju exemplar lämnas utom såvitt avser dagstidning. skall liksom levereras i tre exemplar, två till KB och ett till Lunds universitetsbibliotek. Anledningen till att KB skall ha två exemplar är att ett sönderdelas vid mikrofilmning. Skrift som har samma innehåll och utförande som en tidigare levererad skrift skall levereras i två exemplar, ett till KB och ett till Lunds universitetsbibliotek. Vad gäller punktskriftslitteratur framställs sådana skrifter ofta i ganska få exemplar till förhållandevis höga kostnader. Det finns därför skäl att begränsa antalet pliktexemplar till två, ett till KB och ett till Lunds universitetsbibliotek. Beträffande annan skrift, alltså skrift i mikroform och för elektronisk återgivning, kan åberopas samma skäl för leverans till universitetsbiblioteken som beträffande skrifter som avses i 1 kap. 5 TF. Det som kan inge tvekan inför ett krav på leverans av sju exemplar är kostnaden för de leveranspliktiga. Visserligen innebär mitt förslag att det för leveransplikt skall krävas att skriften har mångfaldigats i minst 50 exemplar, men det kan antas att leveransskyldighet i många fall inträder vid exemplarsantal strax över 50. Med hänsyn till kostnaden för särskilt skrift som utgör dokument för elektronisk återgivning kan det då bli betung_ande med en leveransplikt omfattande sju exemplar. kan det dock bli allt vanligare med skrift i form av dokument för elektronisk återgivning och jag anser att det är angeläget att samtliga universitetsbibliotek får tillgång till dessa. Jag föreslår därför att sju exemplar skall levereras. I fall då leveransplikten skulle bli alltför betungande kan dispens ges. Kombinerat material bör levereras som skrift, dvs. i sju exemplar. Även här kan naturligtvis kostnaderna inge tvekan. Om kostnaderna för leverans av kombinerat material framstår som höga bör dispens kunna ges i fråga om antalet pliktexemplar. När det gäller film, videogram och fonogram bör leveransplikten, i likhet med vad som gäller , omfatta endast ett exemplar. Detsamma bör gälla beträffande dokument för elektronisk återgivning, som lagrar annat än bara text eller fast bild. Upptagningar av radio- och TV-program bör lämnas i bara ett exemplar. 3.12 Vem skall leverera? Mitt förslag: För dokument som har framställts inom riket skall i princip gälla att framställaren skall leverera. Undantag är film som skall levereras av den som gör filmen tillgänglig för allmänheten, kombinerat material som levereras av beställaren och ljudradio- och TV-program, vilken lämnas av den som skall göra referensupptagningar. Om pliktexemplar omfattar tillbehör som skall levereras skall beställaren se till att framställaren har tillgång till tillbehören. För dokument som har framställts utom landet skall i princip gälla samma regler som . Utredarens förslag: Överensstämmer med mitt förslag utom såvitt avser vem som skall lämna pliktexemplar av andra än granskade och icke-god_kända videogram och fonogram. Utredaren lämnar inte något förslag om vem som skall tillse att tillbehör levereras. Remissinstanserna har i flertalet fall inte invänt mot förslaget. Skälen för mitt förslag: Den nu gällande pliktexemplarslagen stadgar beträffande skrift som har framställts här i riket att det är framställaren som skall fullgöra skyldigheten att lämna pliktexemplar. Begreppet framställare täcker både den som mångfaldigar en skrift genom tryckning och den som mångfaldigar en skrift genom stencilering, fotokopiering och liknande tekniskt förfarande. Det är den som utåt framträder som framställare som är skyldig att lämna pliktexemplar av skriften (prop. 1977/78:97 s. 113). I fråga om periodisk skrift som har framställts utomlands skall pliktexemplaret enligt gällande regler lämnas av utgivaren här i landet. I fråga om annan skrift som har framställts utomlands skall pliktexemplaret lämnas av förläggaren här i landet. Saknas sådan förläggare skall den som har låtit lämna ut skriften för spridning här i landet lämna pliktexemplaret. Nuvarande regler om vem som skall leverera tryckta skrifter bör behållas även i en ny lag. Skyldigheten att lämna pliktexemplar av film och videogram som har granskats av åvilar enligt den nu gällande pliktexemplarslagen den som har påkallat granskningen. Eftersom leveransskyldigheten enligt mitt förslag i huvudsak skall kopplas bort från granskningen vid biografbyrån måste subjektet för leveransskyldighet uttryckas på något annat sätt. När det gäller film föreslår jag att pliktexemplar skall lämnas av den som har låtit göra filmen tillgänglig för allmänheten. En sådan regel kan tillämpas både för inhemsk produktion och för importerad film. När det gäller film och videogram som har granskats och inte godkänts bör nuvarande ordning behållas, vilket alltså innebär att det är den som har påkallat granskningen som skall lämna pliktexemplaret. Pliktexemplar av andra än granskade och icke-godkända videogram som har framställts inom riket skall enligt gällande regler lämnas av den som har beställt mångfaldigandet. Samma regel gäller för fonogram som har framställts inom riket. Utredaren föreslår att producenten, och menar då den som har framställt det ursprungliga dokumentet, skall lämna pliktexemplaret. Utredarens förslag tillgodoser ett önskemål från att minska antalet leveranspliktiga och på så sätt underlätta arbetet med att bevaka och kräva in dokument. ALB:s önskemål om en mindre krets av leveranspliktiga måste anses ha fog för sig. Ett stort antal företag, organisationer, myndigheter och föreningar, liksom musikgrupper, körer och enskilda personer kan vara beställare av fonogram- och vi_deo_gramproduktioner. Med en så stor målgrupp måste informationsproblemet bli stort. Leveransplikten bör enligt min mening läggas på den som framställer dokumentet i fråga. Som framställare får rimligen anses den som producerar videogrammet eller fonogrammet i den form det görs tillgängligt. Skulle det sålunda vara skilda subjekt som framställer ett masterexemplar eller motsvarande och den produkt som skall spridas, är det framställaren av den slutliga produkten som blir leveranspliktig. Framställningen av masterexemplar får snarare ses som ett steg i produktionsprocessen och inte som den slutliga framställningen av dokumentet. Beträffande sådana dokument som har framställts utomlands bör den som låtit föra in exemplaret i landet bli leveranspliktig. Sådana videogram som inte har godkänts av biografbyrån skall enligt vad jag sagt levereras av den som påkallat granskningen. De följer alltså samma ordning som icke godkänd film. Skrift i mikroform och andra dokument för elektronisk återgivning än fonogram och videogram är inte leveranspliktiga . Jag anser att det bör vara framställaren som skall lämna pliktexemplar av sådana dokument om de har framställts här i landet. Beträffande dokument som har framställts utomlands anser jag att den som låtit föra in exemplaren i landet skall lämna pliktexemplaret. När det gäller kombinerat material saknas anledning att frångå den nuvarande regeln som innebär att pliktexemplaret skall lämnas av beställaren eller, om materialet har framställts utomlands, av förläggaren eller den som har låtit göra materialet tillgängligt för allmänheten här i landet. Pliktexemplar av radio- och TV-program bör lämnas av den som skall göra referensupptagningen. Pliktexemplar kan som förut nämnts (avsnitt 3.8) omfatta tillbehör som skall levereras tillsammans med dokumentet. Om en framställare är leveranspliktig är det inte säkert att denne har tillgång till tillbehören. I lagen tas därför in en föreskrift som ålägger beställaren att i sådant fall tillhandahålla materialet för framställaren av pliktexemplaret. 3.13 Tid för leverans Mitt förslag: Nuvarande regler om leveranstid skall behållas. Skrift i mikroform och vissa dokument för elektronisk återgivning av ny typ skall levereras inom en månad från den dag då dokumentet gjordes tillgängligt för allmänheten. Utredarens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.