prop · GH03203 · 1994-01-01 00:00:00 — Enligt en ändring av EMC-direktivet (92/31/EEG) tillåts även gällande nationella EMC-krav parallellt med EMC-direktivets krav fram till utgången av . Den nuvarande svenska lagstiftningen på området gör det möjligt att införa EMC-direktivets krav. Lagen (1992:1512) om elektromagnetisk kompatibilitet utfärdades och förordningen (1993:1067) om elektromagnetisk kompatibilitet . En stor del av bestämmelserna i direktivet införlivas med svensk rätt genom föreskrifter från . Beträffande elektrisk materiel bör också nämnas att det s.k. lågspänningsdirektivet (73/23/EEG) ändrats på så sätt att krav på EG-märkning införs. Denna fråga behandlas närmare nedan i avsnitt 13.2.3. antog en lag om EG-märket (prop. 1992/93:87, bet.1992/93:NU13, rskr.1992/93:96, SFS 1992:1534). Med EG-märket avses det särskilda märke ("CE-mark"), som har en central roll inom EG:s system för bedömning av överensstämmelse. Enligt den modell för direktiv om harmonisering av medlemsländernas lagstiftning om produkter som EG använder (den nya metoden) skall produkter som omfattas av direktiven vara försedda med EG-märket innan de får släppas ut på marknaden. En närmare beskrivning av detta finns i prop. 1992/93:87, där också de berörda direktiven finns angivna. Tio sådana direktiv ingår i . I efterföljande tilläggsavtal ingår det direktiv om värme-pannor som också omnämndes i prop. 1992/93:87 och som behandlas i avsnitt 13.2.1. Syftet med lagen om EG-märket är att underlätta införandet i svensk rätt av direktiv enligt den nya metoden. I lagen anges gemensamma bestämmelser om EG-märket, som därigenom inte behöver upprepas vid införlivandet av de produktspecifika direktiven. Av redogörelsen i prop. 1992/93:87 framgår att vissa skillnader beträffande EG-märkningen fanns mellan dittills beslutade direktiv enligt den nya metoden och att det inom EG pågick ett arbete med att skapa enhetliga regler om denna märkning. Det arbetet har resulterat i ett nytt direktiv av (93/68/EEG), som innebär att de elva direktiv som nämndes i prop. 1992/93:87 ändras så att de får gemen-samma bestämmelser om EG-märket. Man har också övergått till att genomgående använda termen CE-märkning ("CE-marking"). Man anknyter på det sättet till bokstavssymbolerna i stället för till EG som begrepp. Dessutom ändras genom det nya direktivet också ett tolfte direktiv, det s.k. lågspänningsdirektivet (73/23/EEG), på så sätt att CE-märkning införs beträffande produkter som omfattas av detta. Också denna fråga togs upp i prop. 1992/93:87. Medlemsländerna skall ha införlivat ändringarna i sin rättsordning med ikraftträdande . De skall dock fram till tillåta produkter på marknaden som uppfyller de krav som gällde före . När EG beslutade om det nya direktivet gjorde man också genom ett särskilt beslut (93/465/EEG) vissa ändringar och tillägg om CE-märkningen i det också i prop. 1992/93:87 omnämnda beslutet av om moduler för olika stadier i förfaranden för bedömning av överensstämmelse, avsedda att användas i tekniska harmoniseringsdirektiv. Formellt upphävdes det tidigare beslutet och ersattes med det nya av . Direktivändringarna påverkar naturligtvis även de berörda direktivens tillämpning inom EES. Genom att EG inte har samlat generella bestämmelser om märkningen i någon särskild rättsakt kvarstår behovet av lagen om EG-märket, som alltså därmed inte får den provisoriska karaktär som förutsattes i prop. 1992/93:87. De föranleder också ändringar i lagen både vad gäller benämningen "CE-märkning" i stället för "EG-märket", vilket påverkar lagens rubrik, och de möjligheter att i lagen införa ytterligare gemensamma bestämmelser om märkningen som direktivändringarna medfört. Frågan om utformningen av dessa lag-ändringar bör emellertid beredas vidare innan förslag till lagändringar föreläggs . Som nämndes träder inte direktivändringarna i kraft förrän . För att åstadkomma fri rörlighet av explosiva varor och hög skyddsnivå har EG infört gemenskapsbestämmelser om sådana produkter. har antagit ett direktiv om harmonisering av bestämmelserna om utsläppande på marknaden och övervakning av explosiva varor för civilt bruk (93/15/EEG). Direktivet, som tillagts , är utformat enligt den nya metoden med regler om allmänna säkerhetskrav, anknytning till standarder, bedömning av överens-stämmelse och EG-märkning. I , liksom i de flesta andra länder, är explosiva varor under-kastade detaljerad nationell lagstiftning. För att nå en hög säkerhetsnivå är produkternas hela livscykel föremål för kontroll. Godkännande eller tillstånd behövs som regel för att producera, importera, använda eller förvara explosiva varor. Villkoren skiftar mellan staterna, vilket medför att överföring mellan olika länder av explosiva varor kontrolleras av det mottagande landets myndigheter. Godkännanden bekräftar att produkten har genomgått kontroll genom teknisk provning som visar att den är säker att hantera. I de flesta fall utförs sådana provningar av laboratorier som står under övervakning av myndigheter. Enligt lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor krävs tillstånd för den som hanterar, dvs. i princip all befattning utom transport, eller importerar explosiva varor. Frågor om tillstånd till tillverkning av explosiva varor samt till annan hantering eller till import av sådana varor som sker i anslutning till tillverkningen prövas av (). Tillståndsfrågor som avser försvars-maktens hantering av explosiva varor prövas också av SÄI. All annan hantering eller import av sådana varor prövas av den lokala polismyndigheten. Tillstånd för hantering eller import av explosiva varor får enligt huvudregeln bara avse av SÄI godkända explosiva varor. EG:s ovannämnda direktiv har samma definition av explosiva varor som FN:s rekommendation om transport av farligt gods. Definitionen stämmer också överens med den svenska. Direktivet omfattar inte explosiva varor under militär kontroll eller under kontroll av polisen. Det omfattar inte heller pyrotekniska varor utan dessa varor planeras täckas in av ett särskilt direktiv som är under utarbetande. Inom EG pågår även arbete med att ta fram ett direktiv om tillverkning, förvaring och användning av explosiva varor. Medlemsstat åläggs att se till att explosiva varor uppfyller direktivets produktkrav och har genomgått föreskrivet förfarande för bedömning av överensstämmelse och EG-märkning. Direktivet definierar de väsentliga kraven som explosiva varor måste uppfylla. Där ställs också vissa allmänna krav på provning. Medlemsstaterna skall förutsätta att explosiva varor som uppfyller harmoniserad EG-standard också uppfyller direktivets väsentliga krav. Vad gäller förfarandet för bedömning av överensstämmelse ställer direktivet upp krav på antingen typkontroll eller verifikation av enstaka produkter. I direktivet finns också bestämmelser om övervakning av överföring av explosiva varor inom gemenskapen. Med överföring avses att varan flyttas fysiskt på annat sätt än inom en anläggning. Kontroller som utförs under överföring av explosiva varor får inte ha formen av gränskontroll. De skall i stället utföras enbart som rutinkontroller på ett icke-diskriminerande sätt inom alla medlemsstaters territorium. När överföring av explosiva varor kräver speciell övervakning finns bestämmelser om information till berörd myndighet i mottagarlandet. I de fall speciella övervakningsarrangemang inte behövs skall behörig myndighet utfärda ett godkännande som är giltigt och som skall följa den explosiva varan tills den anländer till sin destination. Direktivet tar bara sikte på övervakning av överföring av explosivvaror inom EU. innebär ingen tullunion och EU:s gränskontroller i förhållande till och övriga EFTA-länder är därför alltjämt kvar. I samband med att beslutade om att explosivvaru-direktivet skall tilläggas togs även beslut om anpassning av direktivets övervakningsbestämmelser vad gäller gränskontroll mellan EU och berörda EFTA-länder. Anpassningen innebär att i fråga om kontroll av överföring av explosiva varor får EFTA-länderna utföra gräns-kontroller i enlighet med nationella regler på ett icke-diskriminerande sätt. Explosivvarudirektivet innehåller också bestämmelser om informations-utbyte. Medlemsländerna åläggs att upprätta informationsnät och överföra information till kommissionen och övriga medlemsländer. Enligt direktivet skall bestämmelserna träda i kraft successivt. Regler om övervakning av överföring och om informationsutbyte trädde i kraft och bestämmelserna i övrigt träder i kraft . Visst utrymme för handel med produkter som uppfyllde äldre regler skall dock finnas till utgången av . Direktivets införande i det svenska regelverket kan ske utan problem och det kräver inte några lagändringar. Däremot krävs en viss anpassning på förordnings- och föreskriftsnivå. Bland annat behöver i förordningen (1988:1145) om brandfarliga och explosiva varor tas in en bestämmelse som lägger fast att produkter som uppfyller direktivets krav inte skall kräva godkännande av SÄI. På föreskriftsnivå krävs en ny om införande av direktivet som sådant. Vidare krävs viss anpassning av befintliga föreskrifter om import, förpackning och märkning av explosiva varor. SÄI är den naturliga instansen som samordnande myndighet för direktivet. 13.3 Konkurrensregler m.m. (bilagorna XIV, XV) På konkurrensområdet har det tillkommit en gruppundantagsförordning avseende försäkringssektorn och dessutom har tillägg gjorts till fyra befintliga gruppundantagsförordningar. På kol- och stålområdet har det tillkommit ett beslut, som är ett tillägg till ett tidigare gruppundantag. Därutöver har vissa gruppundantag tillkommit inom luftfartssektorn, vilka behandlats ovan under 7. En förordning om gruppundantag för vissa avtal, beslut och samord-nade förfaranden inom försäkringssektorn (EEG nr 3932/92) har beslutats av kommissionen . Enligt förordningen gäller undantag för tillämpningen av artikel 85.3 i för sådana avtal mellan företag som syftar till samarbete om beräkning av premie, utformning av standardvillkor, gemensam täckning av vissa risker samt utformningen av gemensamma regler för installationer och underhåll av säkerhetsanordningar. Kommissionen kan återkalla ett beslut enligt förordningen om den i ett speciellt fall finner att ett avtal som undantagits enligt förordningen har vissa effekter som är oförenliga med artikel 85.3. Förordningen trädde i kraft och är gällande till . Genom en förordning beslutad (EEG nr 151/93) av kommissionen har ändringar gjorts i gruppundantagen om specialiseringsavtal (EEG nr 417/85), om forsknings- och utvecklingsavtal (EEG nr 418/85), om patentlicensavtal (EEG nr 2349/84) och om know-how-licensavtal (EEG nr 556/89). Ändringarna innebär en utvidgning av gruppundantagens tillämpningsområden. Gruppundantagen för speciali-seringsavtal och forsknings- och utvecklingsavtal ändras så att de också blir tillämpliga på gemensam distribution av produkterna som är föremål för avtalet. Ett villkor för att kunna utnyttja gruppundantaget för sådan gemensam distribution är dock att de deltagande företagens marknads-andel inte överstiger viss gräns. För avtal som omfattar distribution begränsas marknadsandelen till med hänsyn till de mer konkurrensbegränsande verkningarna av sådana avtal jämfört med andra samarbetsavtal. Gränsen behålls däremot vad gäller marknadsandelar för andra samarbetsavtal. På samma villkor medges vidare att patent- och know-howlicensavtal mellan moderbolagen och ett gemensamt företag (joint venture) kan använda gruppundantagen även om moderbolagen är konkurrenter. På kol- och stålområdet har genom kommissionens beslut (EKSG nr 3654/91) ett tillägg gjorts till en förordning om befrielse från kravet på förhandsgodkännande enligt Parisfördragets artikel 66.3 (beslut nr 25/67). Gruppundantagsförordningarna kräver inte lagform vid inkorpo-reringen. Avsikten är att dessa rättsakter skall inkorporeras genom förordningar beslutade av regeringen. 13.3.2 Regler om statsstöd På statsstödsområdet har det tillkommit två rättsakter som är formellt bindande för parterna. Kommissionens beslut (EKSG nr 3855/91) om gemenskapsregler för stöd till stålindustrin innebär i korthet att stöd till forskning och utveckling och miljöinvesteringar kan ges till stålindustrin på i princip samma villkor som till andra branscher. Vidare kan socialt motiverat stöd ges för att underlätta driftsinskränkningar och nedläggningar. Reglerna förbjuder emellertid andra former av driftstöd eller investeringsstöd till stålföretag, med undantag för investeringsstöd inom ramen för regionala stödprogram i , och före detta . Vidare skall kommissionen förses med rapporter om allt stöd till stålindustrin med uppgifter om hur stödet har använts och med beskrivningar av de resultat som uppnåtts. Gemenskapsreglerna skall gälla till och med . Kommissionen antog ett direktiv (93/84/EEG) om ändring av direktivet (80/723/EEG) om insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsstaterna och offentliga företag, det s.k. transparensdirektivet. Direktivet har ändrats i det avseendet att krav nu ställs på särskild ekonomisk redovisning för alla offentliga företag i tillverkningsindustrin vars omsättning överstiger 250 miljoner ecu och till härrör från tillverkning. Enligt det ändrade direktivet skall kommissionen förses med företagens årsredovisning, upprättad i enlighet med rådets direktiv /660/EEG (om årsbokslut i vissa typer av företag). Ytterligare uppgifter skall lämnas i den mån de inte framgår av årsredovisningen. Det är uppgifter om bl.a. tillskott av aktiekapital eller kapital som till sin beskaffenhet kan jämföras med aktiekapital, allt med angivande av villkoren och säkerheterna. Vidare skall uppgift lämnas om bidrag eller bidrag med villkorlig återbetalning, beviljade lån, statliga lånegarantier, utdelning och balanserade vinstmedel. Uppgifter skall även lämnas om varje annan form av statligt stöd, särskilt om det innebär att skulder till staten efterskänks, däribland sådana som avser återbetalning av lån och bidrag, erläggande av bolagsskatt eller sociala avgifter och liknande avgifter. Bestämmelserna i nämnda rättsakter om information till kommissionen skall enligt tillämpas med den anpassningen att informationen i stället skall lämnas till berörd övervakningsmyndighet. Ingen av rättsakterna torde kräva ändringar av lag eller förordning. Inte heller fordras modifieringar av villkoren i befintliga svenska stödprogram. ansvarsområde omfattar bl.a. länsstyrelserna, Kammarkollegiet, hov- och slottsstaterna, kommunerna och landstingen, och andra trossamfund, folkrörelser och kooperation, konsumentskydd, ungdomsfrågor, allmänna samlingslokaler samt revisionen i . Av dessa sakområden är det främst konsumentfrågorna som berörs av inom ramen för . De nytillkomna rättsakterna inom ansvarsområde hör samtliga till konsumentområdet. De nytillkomna rättsakter som enligt Gemensamma EES-kommitténs beslut skall omfattas av och som hör till ansvarsområde är främst följande: - rådets direktiv (92/59/EEG) av om allmän produktsäkerhet (EGT nr L 228, , s. 24), - rådets direktiv (92/75/EEG) av om märkning och annan produktinformation som anger hushållsapparaters förbrukning av energi och andra resurser (EGT nr L 297, 13.10.1992, s. 16), -rådets förordning (EEG) nr 880/92 av om ett gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke (EGT nr L 99, , s. 1), - kommissionens beslut (93/430/EEG respektive 93/431/EEG) av om fastställande av de ekologiska kriterierna för tilldelning av gemenskapens miljömärke till tvättmaskiner respektive diskmaskiner (EGT nr L 198, , s. 35 respektive 38), - kommissionens beslut (93/517/EEG) av om ett standardavtal som täcker villkoren för användning av gemenskapens miljömärke (EGT nr L 243, 29.9.1993, s. 13) och - kommissionens beslut (94/10/EEG) av om ett standardformulär för anmälan av ett beslut om att tilldela gemenskapens miljömärke (EGT nr L 7, , s. 17). I denna proposition läggs fram förslag till den lagstiftning som behövs för att produktsäkerhetsdirektivet, miljömärkningsförordningen och direktivet om hushållsapparaters märkning skall bli införlivade med svensk rätt. 14.2.1 Frågan och dess beredning tillkallades en särskild utredare (dir. 1993:46) med uppgift att se över produktsäkerhetslagen (1988:1604, ändrad senast 1991:358) och att lämna de förslag till lagändringar som behövs för att den svenska lagstiftningen skall överensstämma med EG:s direktiv om allmän produktsäkerhet. Utredningen, som har antagit namnet , har lagt fram delbetänkandet Produktsäkerhetslagen och EG (SOU 1993:88). Utredningens sammanfattning av delbetänkandet finns i avsnitt 14.2.14 och utredningens lagförslag samt EG:s direktiv om allmän produktsäkerhet finns i avsnitt 14.2.15. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i avsnitt 14.2.16. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (C93/922). Regeringen har beslutat att inhämta Lagrådets yttrande över förslaget till lag om ändring i produktsäkerhetslagen. Det till Lagrådet remitterade lagförslaget överensstämmer med propositionens. Lagrådet har lämnat förslaget utan erinran. Lagrådets yttrande finns i avsnitt 14.2.17. 14.2.2 Närmare om produktsäkerhetsdirektivet Produktsäkerhetsdirektivet beslutades av . Det tillkom för att medlemsländernas regler om produktsäkerhet skulle bli mer enhetliga och för att främja fri rörlighet av säkra produkter på den gemensamma marknaden. Direktivet träder i kraft . Direktivets syfte och definitioner Syftet med direktivet sägs vara att säkerställa att produkter som släpps ut på marknaden är säkra (artikel 1.1). För produkter som regleras särskilt av andra EG-bestämmelser är direktivet emellertid tillämpligt bara i sådana avseenden som andra EG-bestämmelser inte behandlar (artikel 1.2). I artikel 2 definieras begreppen produkt, säker respektive farlig produkt samt tillverkare och distributör. Med produkt avses varje produkt som är avsedd för konsumenter eller som sannolikt kommer att användas av konsumenter och som tillhandahålls i kommersiell verksamhet. Undantag görs för antikviteter och produkter som måste repareras eller renoveras innan de tas i bruk, under förutsättning att den som tillhandahåller produkten upplyser mottagaren om det. Vidare sägs i ingressen att produktionsutrustning och dylikt som uteslutande används i näringsverksamhet inte omfattas av direktivet. En säker produkt är varje produkt som under normala och rimligt förutsebara användningsförhållanden inte medför någon risk eller bara en minimal risk som är förenlig med produktens användning och som kan anses godtagbar och förenlig med en hög skyddsnivå för människors säkerhet och hälsa. Med farlig produkt avses följaktligen varje produkt som inte svarar mot definitionen av säker produkt. I direktivet görs en uppräkning av omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om en produkt är säker. Bland annat nämns produktens egenskaper, bruksanvisningar och annan information som lämnas av tillverkaren och vilka konsumentgrupper som kan komma att utsättas för allvarlig risk då de använder produkten. Med tillverkare avses den som tillverkat produkten i fråga, dennes represen- tant inom EG eller importören. Som tillverkare räknas också den som på något sätt presenterar sig som tillverkare. Även den som renoverar en produkt, liksom andra förvärvsverksamma i leverantörsledet som kan påverka produktens säkerhets- egenskaper, anses som tillverkare.Med distributör avses var och en som är yrkesmässigt verksam i leverantörsledet utan att påverka produktens säkerhetsegenskaper. I avdelning II (artiklarna 3 och 4) behandlas vad som kallas det allmänna säkerhetskravet. Den grundläggande principen är att en tillverkare endast får släppa ut säkra produkter på marknaden (artikel 3.1). För att uppnå detta åligger det en tillverkare att dels ge konsumenterna information om eventuella risker så att de kan vidta försiktighetsåtgärder, dels se till att tillverkaren själv får information om riskerna, genom exempelvis slumpvisa provningar av marknadsförda produkter, så att lämpliga åtgärder kan vidtas. För distributörer gäller att de skall iaktta vederbörlig omsorg för att medverka till att det allmänna säkerhetskravet följs, framför allt genom att inte leverera produkter som de vet eller borde ha förstått inte uppfyller detta krav. De skall också vidarebefordra information om och delta i strävandena att undanröja risker (artikel 3.3). Om det inte finns några särskilda säkerhetsregler inom EG för en produkt skall produkten normalt anses säker om den motsvarar de nationella säkerhetsregler som gäller i det medlemsland där produkten saluförs (artikel 4.1). Om även nationella säkerhetsregler saknas, skall bedömningen ske utifrån standarder eller tekniska specifikationer inom EG. Nationella standarder, allmän sedvänja och i sista hand den säkerhetsnivå som konsumenterna rimligen förväntar sig kan också vara vägledande vid bedömningen av om säkerhetskravet är uppfyllt (artikel 4.2). Direktivet förutser att en produkt kan visa sig farlig även om den överens- stämmer med principer av nämnt slag. I sådana fall skall behöriga myndigheter i medlemsstaterna vara oförhindrade att vidta lämpliga åtgärder för att hindra att produkten kommer ut på marknaden eller för att ta bort den från marknaden (den s.k. säkerhetsklausulen, artikel 4.3). Medlemsstaternas skyldigheter och befogenheter Medlemsstaterna skall utfärda den lagstiftning och de föreskrifter som behövs för att uppnå direktivets syfte. Det betonas särskilt att medlemsstaterna skall se till att det finns myndigheter som kan utöva tillsyn och som har nödvändiga befogenheter, inklusive möjlighet att meddela lämpliga sanktioner vid handlande i strid med direktivet (artikel 5).De åtgärder som medlemsstaterna skall kunna vidta exemplifieras i direktivet. Bland annat anges att medlemsstaterna skall kunna ta slumpvisa prover av en produkt för kontroll, kräva att lämpliga varningar om riskerna anbringas, förbjuda tillhandahållande av en farlig produkt och se till att en farlig produkt dras tillbaka från marknaden (artikel 6.1). Åtgärderna får enligt direktivet riktas mot tillverkare, distributörer, särskilt den som först har distribuerat produkten, samt varje annan person som i övrigt kan bidra till att minska riskerna med produkten (artikel 6.2). Utbyte av information m.m. En medlemsstat som gör ett ingripande mot en produkt skall informera om åtgärderna och skälen för dessa. Kommissionen skall sedan inleda samråd med berörda parter och vidarebefordra informationen till andra medlemsstater, om åtgärderna anses befogade. Anser kommissionen det motsatta skall den medlemsstat som ingripit underrättas (artikel 7). I direktivet finns också regler om ingripanden i nödsituationer. Om en medlemsstat ingriper mot en produkt som innebär en allvarlig och akut fara, skall kommissionen underrättas enligt ett särskilt informationssystem som anges i en bilaga till direktivet. Kommissionen har också själv möjlighet att i vissa fall, när olika uppfattning råder inom medlemsstaterna, fatta beslut som innebär att en medlemsstat blir tvungen att göra ett tidsbegränsat ingripande (artiklarna 8-11). Vidare sägs att tjänstemän skall ha tystnadsplikt i fråga om sådan information som kommer fram vid tillämpningen av direktivet. Information som avser en produkts säkerhetsegenskaper måste dock göras allmänt tillgänglig, om omständigheterna kräver det med hänsyn till människors hälsa och säkerhet (artikel 12). Avslutningsvis innehåller direktivet bl.a. regler om rätt för dem mot vilka åtgärder enligt direktivet övervägs eller vidtas att yttra sig, liksom att få ett beslut prövat av domstol (artiklarna 13-19). 14.2.3 Behovet av lagändringar Regeringens bedömning: I huvudsak uppfyller gällande lagstiftning direktivets krav. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. 83 f.). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser delar utredningens bedömning.