prop · GH03208 · 1994-01-01 00:00:00 — Den väg som utredningen har anvisat har i stället varit att förmånsrätten för löne- och pensionsfordringar förkortas. Förmånsrätten omfattar lönefordringar som inte har förfallit till betalning tidigare än innan konkursansökningen gjordes samt under skälig uppsägningstid, högst . Vi återkommer i det följande till frågan om hur lång uppsägningstid som bör omfattas av löneskydd. Förmånsrätten, och därmed lönegarantin, avser alltså fordringar förfallna till betalning under en så som . blir tidsperioden ännu längre på grund av tidsåtgång från det att konkursansökningen görs till att ett konkursbeslut, som är en förutsättning för att arbetstagarna skall kunna sägas upp, meddelas. Fördröjningen mellan ansökningen och beslutet kan bero på många olika orsaker, t.ex. svårigheter att sätta ut målet till förhandling i tingsrätten, delgivningssvårigheter, uppskov m.m. Utredningen har föreslagit att förmånsrätten för lönefordringar begränsas till vad som har förfallit till betalning av arbets- tagarens anställningstid hos konkursgäldenären och inte tidigare än före konkursansökningen. Av SCB:s undersökning kan emellertid utläsas att av fordringar avseende innestående lön har gällt fordringar som har förfallit före konkursansökningen. Den av utredningen föreslagna tiden under vilken lönefordringar kan ha förfallit till betalning före konkursansökningen synes därför omotiverat lång. Som Lagrådet har påpekat bör det även komma till tydligt uttryck i lagtexten att uppsägningstiden ingår i den anställningstid för vilken lönefordringar kan omfattas av förmånsrätt. Förmånsrätten bör således be- stämmas till att omfatta lönefordringar som har förfallit till betalning av arbetstagarens anställningstid hos konkursgäldenären och inte tidigare än konkursansökningen kom in till tings- rätten. Förslaget innebär att den längsta möjliga uppsägningstiden enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd (LAS), nämligen vid fyllda , omfattas av förmånsrätt. Av SCB:s undersökning framgår, att uppemot hälften av fordringarna på uppsägningslön avser en uppsägningstid och mer än två tredjedelar en uppsägningstid . Mot bakgrund av dessa siffror innebär vårt förslag att för det stora flertalet arbetstagare kommer förmånsrätten att omfatta en till två månaders innestående lön samt lön under uppsägningstid. De sociala skyddssynpunkter, som kan anläggas på lönefordringarnas förmånsrätt, får anses väl tillgodosedda därigenom. När det gäller lönefordringar, som har varit föremål för en tvist, har förmånsrätten än vidare omfattning. I sådana fall kan lönefordringen ha förfallit till betalning t.o.m. innan konkursansökningen gjordes, om endast talan har väckts eller förhandling som föreskrivs i kollektivavtal har begärts från fordringens förfallodag och konkursansökningen har följt från det att tvisten har slutligt avgjorts. Vi delar utredningens uppfattning att dessa tidsfrister går utöver vad som är socialt motiverat. Det kan med fog anses, att om en arbetstagare är i verkligt behov av att få betalning för sin lönefordring, kan han inte låta det gå uppemot innan han bestämmer sig för att väcka talan eller begära förhandling i saken. Han kan knappast heller, efter att tvisten slutligt har avgjorts till hans fördel, återigen vänta innan han kräver arbetsgivaren på betalning. I lagrådsremissen föreslog vi att dessa tidsfrister skulle förkortas till . Som Lagrådet har anfört kan en frist ibland vara för kort för att arbetstagaren skall hinna ansöka arbetsgivaren i konkurs. Tidsfristerna bör sålunda förkortas på ett sådant sätt att ett en lönefordring omfattas av förmånsrätt, om den har varit föremål för tvist, och talan har väckts eller förhandling som föreskrivs i kollektivavtal har begärts från förfallodagen och konkursansökningen har följt från det att tvisten har slutligt avgjorts. Genom att bestämma den första tidsfristen har vi beaktat tiden för underättelseskyldighet enligt 41 § första stycket LAS. Som bl.a. LO påpekat, skulle den av utredningen föreslagna fristen komma i konflikt med denna regel. Vidare bör, på sätt som har anförts av TCO och , även förhandling som förs enligt lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet godtas på samma sätt som förhandling enligt föreskrift i kollektivavtal vid bedömningen om fordringen kan omfattas av förmånsrätt. Fordringar på semesterlön och semesterersättning, som är intjänade före konkursansökningen, omfattas av förmånsrätt för vad som står inne för det löpande och de två föregående intjänandeåren samt allt vad som har sparats i den utsträckning som 18 och 20 §§ semesterlagen (1977:480) medger. Vidare omfattar förmånsrätten semesterlön och semesterersättning avseende uppsägningslön. Enligt SCB:s undersökning avser av alla utbetalda lönegarantimedel fordringar på innestående semester och semester under uppsägningstid. Datamaterialet avseende lönegarantiutbetalningar, som i har tillhandahållit SCB, visar på liknande resultat. Detta betyder att närmare en tredjedel av de totala utgifterna för lönegarantin kan avse dessa typer av fordringar. Även om vi skulle anta, att fordringar på semesterlön och semesterersättning svarar endast för av lönegarantiutbetalningarna, innebär detta att av lönegarantifondens totala utgifter om 4,4 mdkr under /93 har ca 1,1 mdkr avsett sådana fordringar. Den kraftiga ökningen av lönegarantifondens utgifter som vi har bevittnat motiverar enligt vår mening att förmånsrätten begränsas även för fordringar på semesterlön och semestersättning. Vi föreslår därför att förmånsrätten för semesterlön och semesterersättning som är intjänad före konkursansökningen bestäms till vad som står inne för det löpande och närmast föregående intjänandeåret. Detta innebär, att även vad som har sparats på det sätt som medges i 18 och 20 §§ semesterlagen (1977:480) under nämnda tidsperiod, omfattas av förmånsrätten. Även en på detta sätt bestämd förmånsrätt för semesterlön och semeste- rersättning innebär ett mycket gott skydd för arbetstagarna. kommer denna förkortning, med hänsyn till att dessa fordringar står för en betydande andel av de totala utgifterna för lönegarantin, att innebära en inte oväsentlig minskning av utgifterna för garantin. En fordring på pension, vilken tillkommer arbetstagare eller dennes efterlevande, omfattas av förmånsrätt för högst före kon- kursansökningen och nästföljande . Det är naturligt att förmånsrätten för pensionsfordringar i princip följer lönefordringarnas förmånsrätt. Vi föreslår därför att förmånsrätten enligt 12 § FRL skall omfatta pen- sionsfordringar avseende högst före konkursansökningen och därpå följande . De flesta remissinstanser har hälsat utredningens förslag att inskränka löne- och pensionsfordringarnas förmånsrätt med tillfredställelse. Som utredningen har konstaterat, vilket även har lyfts fram av ett flertal remissinstanser, medför en förkortning av förmånsrätten för lönefordringar att utrymmet för obehöriga förfaranden och spekulationer på lönegarantins bekostnad minskar. Genom att kraftigt begränsa den tid, under vilken ett företag kan drivas med en ackumulerande löneskuld till de anställda under förvissning om att dessa kommer att få betalt genom lönegarantin, minimeras också lönegarantins negativa inverkan på andra företag. De konkurrenssnedvridande effekter som lönegarantin kan ha i vissa fall neutraliseras. Men förslagen har även andra positiva effekter. När tidsfristerna för hur gamla lönefordringar som kan göras gällande för förmånsrätt förkortas, förenklas utredningsarbetet vid prövning av lönegarantifrågor. Det är allmänt omvittnat av såväl personal från kronofogdemyndigheter som av förvaltare att äldre lönefordringar ofta orsakar mycket tidsödande utredningsarbete. Detta är lätt att förstå. Om en lönefordring avser förhållanden som kanske ligger tillbaka är det naturligtvis svårare att reda ut vad som har inträffat. Handlingar kan ha försvunnit och personer som då verkade i företaget kan ha slutat. Som flera av remissinstanserna har framhållit är det en stor fördel för lönegarantihanteringen om man kan undvika tidsödande utredningar av detta slag. En annan viktig följd av förslagen är, att de medför positiva effekter även för konkursföretagens oprioriterade borgenärer. Som utredningen har påpekat kan det särskilt i mindre leverantörsföretag vara avgörande för att verksamheten skall kunna drivas vidare, att betalningarna inflyter såsom förutsatts. Uteblir betalningarna, kan även leverantörsföretagets framtid vara i fara, med eventuell konkurs som följd. Genom att förmånsrätten för lönefordringar avkortas skapas ökat utrymme för utdelning till de oprioriterade borgenärerna. Mot bakgrund av den kraftiga ökningen av antalet företagskonkurser som har skett är det inte oväsentligt, om utdelningen till dessa borgenärsgrupper kan öka och i sin tur bidra till att hindra ytterligare företag att gå i konkurs. Genom förslagen närmar sig vår lagstiftning vad som gäller för löne- fordringarnas förmånsrätt i de övriga nordiska länderna. I har man från begränsat förmånsrätten för lönefordringar till sammanlagt , varvid fordringarna inte får ha förfallit till betalning tidigare än före fristdagen. I är förmånsrätten i princip begränsad till sådana lönefordringar, som har förfallit till betalning före fristdagen. har gått ännu längre och med övergångsperiod helt avskaffat lönefordringarnas förmånsrätt från . Beträffande internationella förhållanden kan här omnämnas det av Europeiska gemenskapernas råd antagna direktivet om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning rörande skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (80/987/EEG). Direktivet innehåller regler till skydd för arbetstagares lönefordringar när arbetsgivaren är på obestånd och hör till de rättsakter, som till följd av är bindande även för . Enligt direktivet uppgår den minimitid, för vilken lönefordringar skall skyddas genom lönegarantin, . I konvention nr 173 om skydd av arbetstagares fordringar i händelse av arbetsgivarens insolvens krävs, att förmånsrätten omfattar lönefordringar för en period före tidpunkten för insolvens eller före det att anställningen upphörde. Vidare skall förmånsrätten omfatta fordringar på semesterlön, som har intjänats genom arbete under det år insolvensen inträffade eller anställningen upphörde och under föregående år. När det gäller löneskydd genom lönegaranti föreskrivs att dessa tidsfrister skall vara minst respektive före tidpunkten för insolvens eller före det att anställningen upphörde. Även efter det att de nu föreslagna ändringarna har genomförts kommer vi sålunda att såvitt avser tidsfrister för förmånsrätt och lönegaranti väl uppfylla kraven i berörda internationella instrument för ett socialt acceptabelt löneskydd vid konkurs. Till frågan om bör ratificera konventionen nr 173 återkommer vi i avsnitt 10. 5.5 Förmånsrätt endast för uppsägningstid enligt lagen (1982:80) om an- ställningsskydd Regeringens förslag: En fordring på uppsägningslön skall omfattas av förmånsrätt längst för uppsägningstid som har beräknats enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd, LAS. Utredarens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Remissinstansserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt utredningens förslag. , , och har anfört att även uppsägningstid som föreskrivs i kollektivavtal bör godtas. i har föreslagit att arbetstagare, som inte omfattas av LAS, skall ha förmånsrätt för en uppsägningstid . Skälen för regeringens förslag: Förmånsrätten - och därmed lönegarantin - omfattar lön eller annan ersättning under skälig uppsägningstid, högst . Förmånsrätten för uppsägningslön har haft denna omfattning sedan förmånsrättslagens tillkomst . saknade vi ännu lagstiftning om anställningsskydd med vissa minimikrav på uppsägningstid. Regeln om förmånsrätt för uppsägningslön kom därför att formas i enlighet med vad som hade gällt redan tidigare enligt praxis. Enligt förmånsrättslagens förarbeten borde vid bedömande av vad som är skälig uppsägningstid hänsyn tas till anställningens längd och art. Om föreskrift om uppsägningstid var intagen i tjänsteavtalet borde den godtas även i konkurs, om inte särskilda skäl talade däremot (Utsökningsrätt IX [SOU 1969:5] s.49, prop. 1970:142 s. 90). Redan innan förmånsrättslagen trädde i kraft hade vi emellertid fått vår första lagstiftning om anställningsskydd. Lagen (1971:199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare trädde 1971 och garanterade en uppsägningstid från beroende på arbetstagarens ålder för arbetstagare som var . ersattes denna lag av vår första generella lag om anställningsskydd, SFS 1974:12. Lagen, som trädde i kraft , var med vissa undantag tillämplig på alla arbetstagare i allmän eller enskild tjänst. Lagen innehöll bl.a. regler om vissa uppsägningstider. För både arbetsgivare och arbetstagare skulle gälla en minsta uppsägningstid om en månad. Arbetstagare, som vid uppsägningen hade varit anställd hos arbetsgivaren eller sammanlagt skulle ha rätt till en uppsägningstid av vid fyllda , vid fyllda , vid fyllda , vid fyllda och vid fyllda . Motsvarande regler gäller enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd, som trädde i kraft . Dessa regler om vilka uppsägningstider som bör gälla enligt lag har inte medfört några förändringar beträffande förmånsrättens omfattning avseende fordringar på lön under uppsägningstid. I rättspraxis har man visserligen ansett anställningsskyddslagens regler om uppsägningstid normerande när annat inte visats. Även uppsägningstider enligt kollektivavtal och enskilda tjänsteavtal har emellertid godtagits inom sexmånadersgränsen. En betydande del av den kritik, som i den allmänna debatten har riktats mot lönegarantisystemet, har gått ut på att lönegarantin har negativa effekter på konkurrensen. Vad som särskilt påtalats har varit, att företag kan drivas vidare efter en konkurs under sex månaders uppsägningstid med hjälp av lönegarantin. Lagen om anställningsskydd medger i och för sig, såsom har framgått ovan, sex månaders uppsägningstid endast till arbetstagare som har fyllt och uppfyller kvalifikationskravet avseende anställningstid. Av SCB:s undersökning framgår också att cirka hälften av fordringarna på uppsägningslön har avsett en uppsägningstid . Som utredningen har anfört kan det emellertid inte uteslutas att det förhållandet, att en i ett enskilt tjänsteavtal bestämd uppsägningstid godtas i förmånsrättshänseende, i vissa fall har uppmuntrat till spekulation på garantins bekostnad. Om en rörelse har dålig lönsamhet och riskerar att gå i konkurs, kan de nuvarande reglerna underlätta för arbetstagare att få gehör för krav på sex månaders uppsägningstid. Företagaren behöver ju kanske inte betala uppsägningslönen utan den kommer att ersättas genom lönegarantin. I den allmänna debatten har det även förekommit påståenden om att företagare ibland hjälper arbetslösa bekanta eller släktingar genom att anställa dessa med god lön och sex månaders uppsägningstid strax före en förväntad konkurs. Enligt vår mening är det viktigt att lönegarantisystemet är så konstruerat, att det inte inbjuder till spekulation på garantins bekostnad. De uppsägningstider som stadgas i anställningsskyddslagen får anses väl fylla de minimikrav som ur social synpunkt kan ställas på uppsägningstidens längd. Det saknas anledning att ställa högre krav på det skydd förmånsrätten eller lönegarantin för fordringar på uppsägningslön är avsedd att trygga. Vi föreslår därför att förmånsrätten endast skall omfatta fordringar på uppsägningslön för uppsägningstid som har beräknats enligt 11 § LAS. Den valda formuleringen avviker något från utredningens förslag. Enligt vår mening saknas det skäl att, såsom en av remissinstanserna har föreslagit, begränsa den förmånsrättsgrundande uppsägningstiden för arbetstagare som står utanför LAS:s tillämpningsområde ytterligare. Genom den valda formuleringen har vi velat ge klart uttryck åt att förslaget sålunda innebär, att reglerna i 11 § LAS blir bestämmande för uppsägningstidens längd i förmånsrättshänseende även för de arbetstagare, som står utanför anställningsskyddslagens tillämpningsområde. Genom den föreslagna ändringen uppnås en förenkling av reglerna. utgör den nya regeln ett effektivt hinder mot spekulationer genom att en arbetstagare, som inte uppfyller kvalifikationskravet beträffande anställningstid som föreskrivs i 11 § LAS, aldrig kan få en längre uppsägningstid än en månad i förmånsrätts- eller lönegarantihänseende. 5.6 Krav på anmälan till arbetsförmedling Regeringens förslag: En fordring på uppsägningslön för tid under vilken arbetstagaren inte utför arbete för konkursgäldenären eller annan och inte heller driver egen rörelse, bör omfattas av förmånsrätt endast om arbetstagaren kan visa att han har anmält sig hos den offentliga arbetsförmedlingen som arbetssökande. En regel som hindrar att garantibelopp betalas ut innan anmälningsskyldigheten har fullgjorts tas in i lönegarantilagen. Utredarens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har yttrat sig i frågan om en arbetstagare bör vara skyldig att anmäla sig som arbetssökande hos arbetsförmedling för att hans fordring på uppsägningslön skall omfattas av förmånsrätt. De flesta har yttryckligen tillstyrkt förslaget, medan de återstående, däribland LO och , har lämnat det utan erinran. Ackordscentral har invänt att förslaget i denna del torde motsvara vad som redan gäller. KFM i har framfört att begreppet "utan dröjsmål" kan medföra tolkningssvårigheter samt efterlyst ett klargörande avseende om en i efterhand gjord anmälan kan bota lönefordringens brist på förmånsrätt. Skälen för regeringens förslag: När en arbetstagare sägs upp från sin anställning på grund av arbetsgivarens konkurs är han, liksom under uppsägningstid utom konkurs, skyldig att stå till arbetsgivarens förfogande . Vid en konkurs är emellertid situationen ofta den, att verksamheten avvecklas långt innan alla anställdas uppsägningstider har gått ut. torde verksamheten upphöra efter konkursbeslutet eller senast en eller därefter. Det är också sällan som hela arbetskraften behövs för att uppehålla verksamheten . Således kan en stor del av personalstyrkan i princip få stanna hemma från arbetet redan när endast någon vecka av deras uppsägningstid har förflutit. Förmånsrätten och lönegarantin omfattar lön under skälig uppsägningstid, dock högst . Om det förslag som vi har lämnat i föregående avsnitt genomförs, kommer förmånsrätten att omfatta fordringar för uppsägningstid beräknad enligt reglerna i 11 § LAS. För arbetstagare, som uppfyller kvalifikationskravet beträffande anställningstid, uppgår uppsägningstiden emellertid även enligt dessa regler till beroende på arbetstagarens ålder. De flesta arbetstagare kommer därför även i fortsättningen ha längre förmånsrättsgrundande uppsägningstid än vad som i allmänhet motiveras av konkursgäldenärens behov av arbetskraft och den sysselsättning som arbetstagarna kan beredas under verksamhetens avveckling. Enligt de regler som gäller för lönegarantin fordras det inte att en arbetstagare, som inte kan sysselsättas i konkursgäldenärens verksamhet , försöker begränsa den tid då han uppbär garantimedel genom att aktivt söka en annan anställning. Han kan således avvakta till dess uppsägningstiden har gått ut, dvs. maximalt , innan han anmäler sig på arbetsförmedlingen och uppbära lönegarantimedel som ersättning för sin fordring på uppsägningslön. Såsom utredningen har anfört, kan det med fog ifrågasättas, om denna ordning är rimlig. Särskilt mot bakgrund av de kraftigt ökade utgifterna för lönegarantin framstår det som otillfredställande att lönegarantisystemet saknar regler, som motiverar arbetstagare att försöka begränsa den tid då lönegarantiersättning utgår. Det är ett centralt mål för svensk arbetsmarknadspolitik, att aktivera den som saknar sysselsättning att försöka på nytt finna sin plats i arbetslivet. Denna målsättning bör gälla även beträffande arbetstagare som förlorar sin anställning till följd av att arbetsgivaren går i konkurs. I både norsk och dansk lagstiftning gäller som villkor för att lönegaran- tiersättning skall utgå att arbetstagare, som inte sysselsätts av konkurs- gäldenären , aktivt söker annat arbete. I framgår regeln direkt av lönegarantilagstiftningen. I är en bestämmelse av motsvarande innehåll intagen i konkurslagstiftningen. Vi anser att ett sådant villkor nu bör införas även i det svenska re- gelsystemet. Som utredningen föreslagit, bör regeln lämpligtvis tas in i 12 § FRL som villkor för att en arbetstagares fordring på uppsägningslön skall omfattas av förmånsrätt. Då lönegaranti endast utgår för lönefordringar som omfattas av förmånsrätt, kommer fordringar på uppsägningslön i de fall villkoret inte är uppfyllt att automatiskt även utestängas från betalning enligt garantin. Beträffande frågan, hur kontrollen av att arbetstagaren har anmält sig hos arbetsförmedlingen skall ske, vill vi emellertid välja en något annorlunda lösning än den som utredningen har förordat. I betänkandet har man föreslagit att kontrollen skall göras av förvaltaren på det sätt att han i de här ifrågavarande fallen skall dröja med att meddela beslut om lönegaranti för uppsägningslön i avvaktan på att arbetstagaren har besökt arbetsförmedlingen. Anmälan bör vidare enligt utredningsförslaget ske "utan dröjsmål". En regel, som innebär att förmånsrätten för en fordring på uppsägningslön blir beroende av att arbetstagaren har anmält sig som arbetssökande hos arbetsförmedling kommer att gälla i alla konkurser, således även i de fall där konkursboets medel räcker till utdelning även för fordringar enligt 12 § FRL och ingen lönegaranti utgår. I sådana fall är det naturligt att kontrollen av att anmälningsskyldigheten har fullgjorts åvilar förvaltaren. Utdelning avseende uppsägningslön blir alltså beroende av om arbetstagaren kan för konkursförvaltaren visa att han har fullgjort anmälningsskyldigheten. Har anmälningsskyldigheten inte fullgjorts och det är fråga om en konkurs utan bevakningsförfarande, bör fordringen på uppsägningslön inte tas med som förmånsrättsberättigad i utdelningsförslaget. Anordnas ett bevakningsförfarande i konkursen får förvaltaren i stället anmärka mot fordringens förmånsrätt. Utredningen har föreslagit att anmälan skall ske "utan dröjsmål". Som i har anfört är en sådan tidsbestämning ägnad att medföra tolkningssvårigheter. har vidare efterlyst ett klarläggande av om en för sent gjord anmälan kan bota fordringens brist på förmånsrätt. Enligt vår mening är en tidsbestämning av det slag som utredningen har föreslagit inte behövlig, då den omständighet att anmälningsskyldigheten fullgörs, utgör en förutsättning för förmånsrätten. Detta innebär, att för som arbetstagaren dröjer med att anmäla sig minskar hans förmånsrättsberättigade fordring för sådan uppsägningstid. Med hänsyn till det sagda vill vi, när det gäller konkurser i vilka löne- garantin kommer till användning, föreslå en något annorlunda lösning än den utredningen har föredragit. Enligt vår mening bör kontrollen avseende om anmälningsskyldigheten har fullgjorts sålunda handhas av . Enklast sker detta genom att med en försäkran enligt 25 § LGL infordrar ett bevis om att arbetstagaren har anmält sig hos arbetsförmedling. På samma sätt som när det gäller en försäkran, bör garantibelopp för en fordring på uppsägningslön inte betalas ut innan ett sådant bevis har inkommit. Genom denna ordning undviker man, att förvaltare tvingas att göra flera bedömningar avseende lönegaranti i samma ärende, nämligen först avseende innestående lön och lön arbetstagaren utför arbete för konkursgäldenären och därefter avseende uppsägningslön för tiden därefter. När förvaltaren gör sin bedömning om en fordring på uppsägningslön skall ersättas genom lönegaranti, får han alltså förutsätta att anmälningsskyldigheten kommer att fullgöras.