prop · GH0398 · 1994-01-01 00:00:00 — Skolgårdar och platser utomhus som används i barnomsorgen ansåg emellertid utskottet vara så angelägna att hålla rökfria och av så speciell karaktär att det fanns skäl att göra avsteg från den principen. Även dessa platser borde därför omfattas av rökförbud. Utskottet ansåg att regeringen borde återkomma till med förslag till sådan reglering. , som antog propositionsförslaget, beslöt att som sin mening ge regeringen till känna vad utskottet hade anfört (rskr. 1992/93:356). Skälen för regeringens förslag: har uttalat att skolgårdar och platser utomhus som används i barnomsorgen är så angelägna att hålla rökfria och av så speciell karaktär att det finns skäl att göra avsteg från den annars gällande principen att lagreglerna om rökförbud i princip bör vara begränsade till inomhusutrymmen och att några begränsningar i lag av rökning utomhus i allmänhet inte bör göras. Utskottets ståndpunkt överensstämmer med tobaksutredningens förslag. I tobakslagspropositionen ansåg föredragande statsrådet att rökning visserligen inte bör förekomma på de nämnda platserna men att lagregleringen borde begränsas till inomhusmiljöer. Det finns dock enligt regeringens bedömning inte något som i och för sig hindrar att rökförbud utsträcks även till nämnda platser. önskemål bör därför tillgodoses. förslag är dock inte helt entydigt med hänsyn till den utveckling som skett inom barnomsorgen, som bl.a. inrymmer olika integrerade och privata omsorgsformer. En viss avgränsning är därför nödvändig. Vad önskat synes i första hand vara att rökförbud skall gälla på skolgårdar och sådana utomhusplatser inom barnomsorgen som kan jämställas med skolgårdar dvs. ett särskilt iordningställt och vanligen inhägnat område vid en förskola eller ett fritidshem. Däremot bör inte utomhusplatser vid ett familjedaghem omfattas (jfr 5 §), och inte heller allmänna lekplatser även om de också utnyttjas av barnomsorgen. Regeringen föreslår därför att det skall vara förbjudet att röka på skolgårdar och på motsvarande områden utomhus vid förskolor och fritidshem. Bestämmelsen bör anknytas till det nuvarande förbudet mot rökning i lokaler som är avsedda för barnomsorg och skolverksamhet. De regler om ansvar för ägare eller motsvarande som gäller för att regeln om rökförbud i sådana lokaler iakttas skall gälla även de utomhusplatser som regleras. Detsamma gäller reglerna beträffande tillsyn. 6 Lokaler där offentliga tillställningar och allmänna sammankomster anordnas samt andra lokaler dit allmänheten har tillträde Regeringens förslag: Rökning skall vara förbjuden i lokaler där en offentlig tillställning eller en allmän sammankomst anordnas och i andra lokaler dit allmänheten har tillträde. Möjlighet skall dock finnas att inrätta rökrum. Vidare skall undantag från förbudet få göras om det finns särskilda skäl. föreslog rökförbud i lokaler där en offentlig tillställning eller allmän sammankomst anordnas och i andra lokaler dit allmänheten har tillträde. I tobakslagspropositionen anfördes att utgångspunkten när det gällde nämnda lokaler borde vara att lokalerna skulle hållas fria från tobaksrök. Detta låg i linje med vad som i praktiken ofta redan gällde. Föredragande statsråd pekade på att utvecklingen gått i riktning mot att tobaksrökning inte är tillåten vid allt fler sammankomster och att brandföreskrifter ofta stipulerar förbud mot rökning. Han fann det angeläget att utvecklingen mot ett rökfritt samhälle fortsätter men var inte beredd att gå så långt som till att föreslå ett lagstadgat förbud mot tobaksrökning i lokaler av detta slag. Han begränsade sig därför till att föreslå att det i lag skulle föreskrivas att det i lokaler t.ex. för idrottsevenemang, danstillställningar, diskussions- och föredragsmöten, konserter, teater och biografföreställningar skulle, om miljön inte var rökfri, finnas områden där rökning var förbjuden. Regleringen borde begränsas till arrangemang inomhus. Den borde dock även avse biutrymmen. Det underströks att de föreslagna reglerna var minimiregler och att de angivna lokalerna i största möjliga utsträckning borde hållas rökfria. Det som sagts om rökning i lokaler där offentliga tillställningar och allmänna sammankomster anordnas borde enligt propositionen också gälla för andra lokaler av gemensamhetskaraktär, som t.ex. expeditioner och mottagningsrum hos statliga och kommunala myndigheter, postkontor, banklokaler, butiker etc. , som tillstyrkte lagförslaget, anförde att även lokaler där offentliga tillställningar eller allmänna sammankomster anordnas och andra lokaler dit allmänheten har tillträde borde omfattas av rökförbud. Utskottet ansåg att den föreslagna lagen på denna punkt inte var tillräckligt genomgripande eftersom rök sprider sig i öppna lokaler och icke-rökare därför skulle drabbas. Regeringen borde därför enligt utskottet återkomma till med förslag till sådan lagreglering. , som godtog lagförslaget, gav regeringen till känna vad utskottet anfört. Skäl för regeringens förslag: I tobakslagen föreskrivs att i lokaler där en offentlig tillställning eller allmän sammankomst anordnas eller i lokaler som är avsedda att användas av den som deltar i sådan tillställning eller sammankomst skall, om miljön inte är rökfri, finnas områden där rökning är förbjuden. Detsamma gäller andra lokaler dit allmänheten har tillträde. har emellertid förordat rökförbud med hänvisning till att bestämmelserna i tobakslagen inte är tillräckligt genomgripande på grund av att rök sprider sig i öppna lokaler och icke-rökare därför drabbas. Ett förbud mot rökning i nämnda lokaler bör därför införas. I proposition 1992/93:210 om ny ordningslag har regeringen lagt fram förslag om en ordningslag som skall ersätta allmänna ordningsstadgan (1956:617) och lagen (1956:618) om allmänna sammankomster. har antagit förslagen i propositionen (bet. 1993/94:JuU1, rskr. 1993/94:1). Ordningslagen träder i kraft . I 2 kap. 1-3 §§ anges vad som avses med allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Hänvisningen i tobakslagen till allmänna ordningsstadgan och lagen om allmänna sammankomster för definition av dessa begrepp bör i den förbudsbestämmelse som föreslås ersättas med hänvisning till nämnda paragrafer i ordningslagen. Detta medför inte någon ändring av tillämpningsområdet. Regeringen anser att bestämmelsen i 6 § tobakslagen om möjlighet att göra avsteg från rökförbud bör kunna få tillämpas även i nu avsedda fall. Det bör således finnas möjlighet att avsätta särskilda rökrum eller avgränsade utrymmen där rökning får äga rum. Undantag från förbudet bör också få göras om det finns särskilda skäl på grund av lokalens beskaffenhet, t.ex. när det gäller stora utrymmen med god ventilation. 7 Rökning på arbetsplatser Regeringens förslag: I tobakslagen införs en paragraf enligt vilken en arbetsgivare, i andra fall än som regleras i bestämmelserna om begränsning av rökning i vissa lokaler och utrymmen, skall svara för att en arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller det liknande utrymme där han är verksam. föreslog rökförbud på arbetsplatser. Förbudet skulle avse lokaler där två eller flera arbetstagare brukar vistas. Undantag skulle göras dels för särskilda rökrum, dels för rum som bara används av en person om ventilationen är sådan att rök inte sprids till rökfria lokaler. I tobakslagspropositionen anförde föredragande statsrådet bl.a. följande. En viktig fråga som gäller arbetsmiljön är rökningen på arbetsplatsen. Denna fråga regleras inte närmare i arbetsmiljölagen. I proposition 1990/91:175 om vissa folkhälsofrågor förklarade regeringen att det normala var att arbetsplatser hålls rökfria. Att inte mot sin vilja utsättas för tobaksrök är en viktig princip särskilt när det gäller en arbetsplats där arbetstagare vistas . Många arbetsplatser är också utsatta för andra luftföroreningar och kombinationer av olika föroreningar kan medföra stora hälsorisker. Statsrådet anförde vidare bl.a. att det mot bakgrund av det sagda skulle kunna hävdas att rökning på arbetsplatser borde regleras i lag men att han såg det som en fördel om frågan vilka regler som skall gälla i detta avseende kan lösas lokalt genom en överenskommelse mellan arbetsgivaren och de anställda eller deras organisation. Detta har anförts bl.a. av LO och SAF och har även legat till grund för de rekommendationer som Arbetarskyddsstyrelsen och utfärdat i frågan. Även om det fortfarande finns arbetsplatser där arbetstagare mot sin vilja utsätts för andras tobaksrök ansåg statsrådet det inte motiverat att lagstifta om vilka regler som skall gälla tobaksrökning på arbetsplatser. I tobakslagspropositionens lagförslag föreskrevs en skyldighet för arbetsgivare och arbetstagare att samverka för att åstadkomma rökfria arbetsmiljöer och att särskilt verka för att personer inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök. , som tillstyrkte lagförslaget, anförde bl.a. att det mot bakgrund av den passiva rökningens hälsofarlighet och de problem för allergiker och andra icke-rökare som tobaksrökning för med sig var hög tid att , som flera andra länder redan gjort, lagstiftar om rätten till rökfria arbetsplatser. Utskottet ansåg vidare att Arbetarskyddsstyrelsens och gemensamma råd om begränsning av rökning i gemensamhetslokaler inte givit önskade effekter på arbetsplatserna och att det fortfarande råder oacceptabla förhållanden på många arbetsplatser. En lagstiftning om rätt till rökfri arbetsmiljö skulle ge arbetsgivarna en stabil grund för åtgärder på detta område. Rekommendationer och en i lag föreskriven skyldighet att samverka för att åstadkomma rökfria arbetsmiljöer var enligt utskottet otillräckligt för att säkerställa att människor skall slippa utsättas för passiv rökning på sin arbetsplats. En samverkan kunde möjligen vara tillräcklig för att åstadkomma rökfrihet på stora arbetsplatser men blir betydligt svårare att åstadkomma på alla mindre arbetsplatser. Regeringen borde därför återkomma till med lagförslag om rätt till rökfri arbetsmiljö. , som antog lagförslaget, gav regeringen till känna vad utskottet anfört. Skälen för regeringens förslag: har uttalat att regeringen bör återkomma till med lagförslag om rätt till rökfri arbetsmiljö. Som skäl har utskottet bl.a. anfört att det mot bakgrund av den passiva rökningens hälsofarlighet och de problem för allergiker och andra icke-rökare som tobaksrökning för med sig är hög tid att liksom flera andra länder gjort lagstiftar om rätten till rökfria arbetsplatser. Arbetarskyddstyrelsens och gemensamma råd om begränsning av rökning i gemensamhetslokaler har enligt utskottet inte givit önskade effekter på arbetsplatserna. En lagstiftning om rätt till 4 rökfri arbetsmiljö skulle ge arbetsgivarna en stabil grund för åtgärder på detta område. Av utskottets betänkande framgår inte närmare vad utskottet avsett med rätt till en rökfri arbetsmiljö. Det synes dock inte innebära att man velat gå så långt som till att förorda ett generellt rökförbud på alla arbetsplatser. En rätt till en rökfri arbetsmiljö måste enligt regeringens mening ses mot bakgrund av vådorna med passiv rökning. Syftet är således att säkerställa att människor skall slippa utsättas för passiv rökning på sin arbetsplats. I detta torde också ligga att i de fall samtliga som är verksamma på en arbetsplats är eniga om att rökning kan ske, eller om rökning i en arbetslokal kan ske på sådant sätt att annan arbetstagare inte känner av röken får rökning äga rum. För den som inte röker bör det emellertid i enlighet med önskemål finnas ett skydd mot att han i den arbetsmiljö han mer regelmässigt är verksam inte mot sin vilja utsätts för hälsofarlig tobaksrök. Regeringen föreslår därför att den nuvarande bestämmelsen om begränsning av rökning i arbetslokaler (8 §) ersätts av en regel enligt vilken en arbetsgivare - i andra fall än de som omfattas av reglerna om begränsning av rökning i vissa lokaler och utrymmen - svarar för att en arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller det liknande utrymme där han är verksam. Bestämmelsen om rätt till en rökfri arbetsmiljö kommer givetvis att medföra att rökning inte kan äga rum i ett flertal arbetslokaler. Arbetsgivaren har dock möjlighet att hänvisa rökare till särskilt avsatta rökrum. En förutsättning är i sådana fall att ventilationen är tillfredsställande så att det inte kommer in tobaksrök i andra arbetslokaler. En praktisk fråga som kan uppkomma vid tillämpning av bestämmelsen är om rökning skall få äga rum i enskilda arbetsrum. Något generellt svar går inte att lämna på denna fråga. En första förutsättning för att så får ske - i det fall någon motsätter sig rökning på en arbetsplats - bör vara att ventilationen är sådan att det inte kommer in tobaksrök i lokaler som används av icke-rökare. Detta ansvarar arbetsgivaren för. I sista hand ankommer det på tillsynsmyndigheterna att göra dylika avvägningar. Det bör ankomma på lokalt och Arbetarskyddsstyrelsen centralt att svara för tillsynen. 8 Marknadsföring av tobaksprodukter Regeringens förslag: I tobakslagen tas in en ny bestämmelse som innebär att det vid marknadsföring av en tobaksvara är förbjudet att använda en kommersiell annons i periodisk skrift eller annan därmed jämförbar skrift på vilken tryckfrihetsförordningen är tillämplig. trädde lagen (1978:764) med vissa bestämmelser om marknadsföring av tobaksvaror (tobaksreklamlagen) och lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknadsföring av alkoholdrycker (alkoholreklamlagen) i kraft. Till grund för dessa lagar låg Tobaks- och alkoholreklamutredningens betänkande Reklamen för alkohol och tobak (SOU 1976:63). I båda lagarna uppställdes grundläggande krav på särskild måttfullhet vid marknadsföring av tobak respektive alkoholdrycker. Kraven innebar att en reklam- eller annan marknadsföringsåtgärd som är påträngande, uppsökande eller som uppmuntrar till bruk av alkohol eller tobak inte får företas. Lagarna innehöll specialregler i fråga om kommersiella annonser i tryckta periodiska skrifter. I alkoholreklamlagen intogs vid lagens införande ett förbud mot sådan annonsering vad avser spritdrycker, vin eller starköl. Något motsvarande förbud beträffande tobaksvaror upptogs inte i tobaksreklamlagen. Det krävdes dock att en tobaksannons skulle återge en sådan varningstext och innehållsdeklaration som skulle finnas på en tobaksvaras förpackning enligt lagen (1975:1154) om varningtext och innehållsdeklaration på tobaksvaror (3 § tobaksreklamlagen). Som skäl för att de svenska tobaksreglerna gjordes mindre restriktiva än motsvarande alkoholregler anfördes i den proposition (prop. 1977/78:178) som föregick lagstiftningen bl.a. att handeln med tobaksvaror i princip är helt fri och att det råder en mer markant konkurrens på tobaksområdet. Vid ett annonsförbud för tobaksvaror fanns det en uppenbar risk för att de svenska producenterna skulle komma i ett sämre läge än de utländska. Det pekades på att de utländska tillverkarna bl.a. genom annonsering i utländsk press med spridning i kunde påverka den svenska marknaden och att svenskar som turistade utomlands kom i kontakt med marknadsföringsåtgärder för utländska tobaksmärken. Det fanns också en risk för smygreklam från utländska företags sida. Reklamlagarna anknöt till marknadsföringslagen (1975:1418) på det sättet att en marknadsföringsåtgärd som stred mot lagarna skulle anses vara otillbörlig mot konsumenter vid tillämpning av marknadsföringslagens generalklausul mot otillbörlig marknadsföring. Reglerna rörande kommersiella annonser i tryck föregicks av att det infördes stöd för en sådan reglering i 1 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen (TF). Där slogs i punkt 1 fast att utan hinder av TF gäller vad i lag är stadgat om förbud mot kommersiell annons i den mån annonsen används vid marknadsföring av alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror. Frågan om innebörden av begreppet tobaksvaror och alkoholhaltiga drycker behandlades i förarbetena till nämnda bestämmelse. Tillämpningsområdet för undantagsbestämmelserna avgränsades härvid av föredragande statsrådet enligt följande (prop. 1973:123 s. 45). De varor som skulle kunna drabbas av inskränkningar såvitt avser reklam skulle noggrannt anges i TF. Utredningen använde i sitt förslag "alkoholhaltiga drycker" varmed avsågs drycker som innehåller någon del alkohol, och "tobaksvaror" varmed avsågs såväl cigarrer, cigariller, cigaretter och röktobak som tuggtobak och snus. Föredraganden fann det naturligt att att en bestämmelse i TF angående reklamförbud får avse alla drycker som innehåller någon del alkohol och alla varor med tobak som beståndsdel men inga artiklar härutöver och ansåg liksom utredningen att den krets av varor som således kunde undantas från TF:s exklusivitet borde beskrivas med uttrycken alkoholhaltiga drycker och tobaksvaror. utfärdade efter samråd med vissa riktlinjer för tillämpningen av tobaksreklamlagen. Riktlinjerna skärptes sedan hade behandlat ett antal motioner om reklamförbud. Enligt riktlinjerna får vissa former av marknadsföring av tobaksvaror inte förekomma. Hit hör direktreklam och andra åtgärder som innebär en direkt hänvändelse till konsumenter, reklam på biografer eller teatrar, reklam via etermedier, utomhusreklam (med undantag för skyltning vid säljställen), reklam inom idrottsanläggningar, sjukhus eller ungdomslokaler, pristävlingar och rabattmärkeserbjudanden m.m. Annonser för tobaksvaror får inte heller, enligt riktlinjerna, finnas i sporttidningar eller på dagspressens sportsidor, på omslaget till populärpress och i tidningar vars läsekrets till stor del utgöres av ungdomar. I samband med att riktlinjerna skärptes åtog sig tobaksbranschen att genomföra vissa egenåtgärder. Bland annat bildades () med representanter för såväl industrin som det allmänna och under ledning av fristående juridisk expertis. Nämnden granskar kontinuerligt all tobaksreklam som riktar sig till konsumenter och vakar över att bolagen följer riktlinjerna. TGN gör även principiella och vägledande uttalanden i tolkningsfrågor. Om nämnden finner att en viss åtgärd strider mot riktlinjerna kan det felande företaget åläggas att betala en bot om samt att omgående upphöra med åtgärden. Det har också inrättats en särskild instans som granskar skyltningen vid säljställen, Detaljhandelns Tobaksskyltningsråd. Genom ändring i tobaksreklamlagen (prop. 1990/91:149, bet. 1990/91:KU39, rskr. 1990/91:370) infördes en bestämmelse enligt vilken det vid marknadsföring av tobaksvara inte fick användas kommersiell annons i ljudradio- eller televisionsprogram. Motsvarande ändring beträffande marknadsföring av alkoholdryck företogs i alkoholreklamlagen. beslutades en ny ändring i tobaksreklamlagen (prop. 1992/93:75, bet. 1992/93:KU12, rskr. 1992/93:117) enligt vilken vad som gällde för marknadsföring av tobaksvara i ljudradio- eller televisionsprogram skulle vidgas till att gälla alla satellitsändningar som omfattades av den införda lagen (1992:1356) om satellitsändningar av televisionsprogram till allmänheten. Bestämmelsen tillkom på grund av att EG:s s.k. TV-direktiv (rådets direktiv /522/EEG av om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television) som innefattas i (avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet) skulle införlivas med svensk rätt. Den träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Motsvarande ändring beslutades beträffande marknadsföring av alkoholdrycker i alkoholreklamlagen. föreslog i sitt betänkande att det skulle införas förbud mot reklam som avser tobaksvaror och som riktar sig till konsumenter liksom för i stort sett all annan sådan marknadsföring. Utredningen föreslog vidare att reklam och annan försäljningsfrämjande verksamhet som avser annat än tobaksvaror inte skulle få utformas så att den var påtagligt ägnad att främja avsättningen av tobaksvarorna. Härigenom skulle en del former av s.k. förtäckt tobaksreklam eller smygreklam bli förbjuden, bl.a. vissa fall då namnet på en tobaksprodukt används som beteckning på en vara eller en tjänst utanför tobaksområdet. Till följd av dessa bestämmelser skulle tobaksreklamlagen upphävas. I tobakslagspropositionen föreslogs att bestämmelserna om marknadsföring i tobaksreklamlagen skulle överflyttas till tobakslagen i stort sett oförändrade. Som skäl för att inte i lag införa något förbud mot tobaksreklam anfördes att gett regeringen till känna att något förbud mot tobaksreklam inte borde införas innan man inom EG nått enighet om ett motsvarande förbud (bet. 1990/91:SoU23, rskr. 1990/91:376). EG:s ställningstagande borde därför enligt regeringens mening avvaktas. Med anledning av propositionen framfördes i ett stort antal motioner krav på tillkännagivanden om förbud mot tobaksreklam. I flera av dessa begärdes också tillkännagivanden om förbud mot s.k. dold reklam. , som tillstyrkte lagförslaget, uttalade att en viktig åtgärd, inte minst för att motverka bruket av tobak bland barn och ungdom var införandet av ett reklamförbud för tobaksprodukter. Ett förbud mot tobaksreklam var enligt utskottets mening ett sätt att för barn och ungdomar tydliggöra samhällets syn på tobaksbruk. Ett skäl som talade för förbud var enligt utskottet att tobaksreklamen bidrar till att försvaga medvetandet om tobakens skadlighet och håller myten levande om tobaken som en harmlös produkt. Ett annat skäl var att olika vetenskapliga rapporter pekar i en och samma riktning, nämligen att tobaksreklam leder till ökad konsumtion av tobak och att ett förbud mot reklam bidrar till att minska eller i vart fall dämpa tobaksbruket. Utskottet ansåg att det på goda grunder kan antas att tobakskonsumtionen även i skulle minska om ett reklamförbud införs. Regeringen borde därför återkomma till med lagförslag som förbjuder direkt reklam för tobaksprodukter. Förbudet borde enligt utskottets mening ges en liknande utformning som det som gäller för alkoholdrycker. Utskottet ansåg att frågan om förtäckt reklam t.ex. genom att använda samma varumärke för tobak och andra varor måste övervägas ytterligare av regeringen. , som antog lagförslaget, beslöt att ge regeringen till känna vad utskottet hade anfört om reklamförbud mot tobaksprodukter. Skäl för regeringens förslag: har gett regeringen tillkänna att man önskar förbud mot tobaksreklam och att förslaget bör ges en liknande utformning som det som gäller för alkoholdrycker. ansåg emellertid att frågan om förtäckt reklam borde övervägas ytterligare av regeringen. Innan vi går in på innebörden av önskemål kan det vara lämpligt att se närmare på vilka olika typer av marknadsföringsåtgärder som förekommer och hur de träffas av den nuvarande regleringen för marknadsföring av tobaksvaror. Begreppet marknadsföring omfattar i svensk rätt sedan en ändring i marknadsföringslagen 1992 (SFS 1992:1361) inte bara som tidigare avsättningsfrämjande utan även inköpsfrämjande åtgärder. Lagändringen är en följd av och träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Marknadsföringsåtgärder innefattar således reklam eller andra kommersiella åtgärder som sker i avsättnings- eller inköpsfrämjande syfte. Med reklam avses meddelanden som syftar till att åstadkomma eller främja avsättning av varor eller tjänster m.m. i kommersiell verksamhet. Exempel på reklamåtgärder är annonser i press, radio och TV samt på film, affischer och annan skyltning utomhus, i butiker, och på mässor m.m., trycksaker avsedda för direktutdelning, tryck på förpackningar och textilier m.m. samt dekaler med varumärken på bilar och annat. Exempel på marknadsföringsåtgärder som inte utgör reklam är utdelning av varuprover och presenter, pristävlingar, realisationer, exponering av vara på utställning, ambulerande försäljning, försäljning från stånd utanför butiker och annat saluhållande. Förtäckt reklam kan förekomma i många former. Ett exempel är att en tobaksvara avbildas i reklam för andra produkter eller annat.