prop · GH039 · 1994-01-01 00:00:00 — Revisorerna skall avge en revisionsberättelse för varje räkenskapsår. I fråga om stiftelser som är skyldiga att upprätta årsredovisning enligt denna lag skall revisionsberättelsen innehålla ett uttalande om huruvida årsredovisningen har gjorts upp enligt denna lag. Innehåller inte årsredovisningen sådana upplysningar som skall lämnas enligt 3 kap. 7 § tredje stycket eller 8 §, skall detta anges och behövliga upplysningar lämnas i revisionsberättelsen, om det kan ske. I revisionsberättelsen skall det också anmärkas om revisorerna vid sin granskning har funnit att 1. stiftelsens tillgångar har använts i strid med stiftelsens ändamål eller att dess förmögenhet är placerad i strid med stiftelseförordnandet eller med 2 kap. 4 eller 6 §, 2. någon annan åtgärd eller försummelse innebär att föreskrifterna i stiftelseförordnandet eller bestämmelserna i denna lag inte har följts, eller 3. vad som enligt 1 eller 2 ligger en styrelseledamot eller förvaltaren till last eller annan åtgärd eller försummelse kan föranleda ersättningsskyldighet enligt 5 kap. 1 § första meningen eller entledigande enligt 9 kap. 6 §. Om stiftelsen har utövat näringsverksamhet under räkenskapsåret, skall revisionsberättelsen upprättas med iakttagande av även 4 kap. 10 § fjärde stycket lagen (1980:1103) om årsredovisning m.m. i vissa företag. I en moderstiftelse skall revisorerna avge en särskild revisionsberättelse för koncernen. Härvid skall andra stycket och tredje stycket 2 och 3 tillämpas. (Jfr 4 kap. 12 § promemorieförslaget) I denna paragraf finns bestämmelser om revisionsberättelsen. Bestämmelserna överensstämmer i stort sett med dem som gäller om innehållet i revisionsberättelsen för ett aktiebolag eller en ekonomisk förening (jfr t.ex. 8 kap. 13 § lagen om ekonomiska föreningar). Till skillnad från vad som gäller för revisorerna i nu nämnda associationsformer innehåller emellertid inte 11 § någon bestämmelse om att revisorerna skall uttala sig i frågan om ansvarsfrihet för styrelseledamöterna eller förvaltaren. Detta beror på att det till följd av stiftelsens juridiska konstruktion inte finns någon som naturligen kan anförtros uppgiften att besluta i denna fråga. Det kan dock tänkas att revisorerna skall uttala sig i frågan enligt stiftelseförordnandet och då är de skyldiga att följa denna föreskrift (jfr 9 § tredje stycket; jfr också , Kammarkollegiet 1539 -- 1989, s. 142 ff och vad som anförs i anslutning till 5 kap. 4 § första stycket 4). Som har berörts i anslutning till 4 kap. 1 § första stycket kan en stiftelse ha mer än en revisor. När så är fallet är i princip var och en av dem ansvarig för hela den granskning som revisionsuppdraget omfattar. Inte minst av praktiska skäl torde dock själva granskningsarbetet ofta komma att delas upp mellan dem. Var och en av revisorerna kan avge en egen berättelse i fall då de inte kan enas om vilka slutsatser som den utförda granskningen bör leda till. Frågan när revisorerna senast skall överlämna revisionsberättelsen till styrelsen eller förvaltaren regleras i 13 §. Enligt andra stycket skall revisionsberättelsen i fråga om stiftelser som är skyldiga att upprätta årsredovisning enligt stiftelselagen bl.a. innehålla sådana upplysningar som skulle ha tagits med i årsredovisningen, om det kan ske. Det är dock inte meningen att revisionsberättelsen skall innehålla upplysningar om sådana förhållanden som stiftelsens styrelse eller förvaltare med hänsyn till stiftelsens intressen inte önskar och inte heller är skyldig att lämna ut (jfr prop. 1986/87:7 s. 163). Enligt bestämmelserna i tredje stycket skall revisorerna göra vissa anmärkningar i revisionsberättelsen. Anmärkning enligt bestämmelsen i punkt 1 kan vara aktuell t.ex. om en avkastningsstiftelse för ändamålet förbrukat mer av den löpande avkastningen än vad stiftelseförordnandet medger. Som Lagrådet framhållit bör inte revisorerna vara skyldiga att anmärka i revisionsberättelsen om de vid sin granskning funnit att någon bestämmelse i annan författning än stiftelselagen åsidosatts. Bestämmelsen i punkt 2 har utformats i enlighet därmed. Bestämmelsen kan vara tillämplig om styrelsen eller förvaltaren underlåtit att främja stiftelsens ändamål trots att förutsättningar för det har funnits. Anmärkning enligt punkt 3 kan komma i fråga särskilt om stiftelsens tillgångar har använts i strid mot stiftelsens syfte eller till förmån för någon som inte omfattas av destinatärskretsen. I fall som nämnts kan ersättningsskyldighet i regel komma i fråga och vid upprepade förfaranden kan det även finnas fog för entledigande. för entledigande kan även föreligga om stiftelsens tillgångar under något eller inte kommit till användning trots att detta hade varit möjligt (jfr också vad som anförs i anslutning till 5 kap. 1 § och 9 kap. 6 § första stycket). Revisorernas skyldighet att göra anmärkningar enligt punkt 3 förutsätter att de verkligen har funnit att skadeståndsskyldighet kan inträda eller att entledigande kan ske. Om revisorerna inte är säkra på detta, bör de i stället göra ett neutralt uttalande i frågan med uppgift om resultatet av deras granskning. Bestämmelsen i detta stycke gäller endast i fråga om stiftelser som har utövat näringsverksamhet under räkenskapsåret. Innebörden av bestämmelsen är att revisorerna särskilt skall granska hur stiftelsen har skött sina skyldigheter i fråga om skatter och avgifter. Beträffande den närmare innebörden av bestämmelsen hänvisas bl.a. till prop. 1984/85:30 samt LU 1984/85:13. I fråga om stiftelser som bedriver näringsverksamhet bör revisorerna också anmärka i revisionsberättelsen om de funnit att värdet av stiftelsens tillgångar understiger summan av stiftelsens skulder. Om så är fallet är nämligen reglerna i 7 kap. om likvidation tillämpliga. Någon särskild regel beträffande revisorns skyldighet i nu ifrågavarande hänseende har emellertid inte ansetts nödvändig. Bestämmelserna i detta stycke gäller endast om moderstiftelsen är skyldig att upprätta koncernredovisning (se 3 kap. 7 § första stycket andra meningen). Vid upprättandet av koncernrevisionsberättelsen skall bestämmelserna i andra stycket och tredje stycket 2 och 3 iakttas. Vid bedömningen av om entledigande enligt 9 kap. 6 § kan komma ifråga måste revisorerna också väga in de anmärkningar som har tagits upp i revisionsberättelsen avseende moderstiftelsen. Bestämmelserna i stycket utgör inget hinder mot att revisions- och koncernrevisionsberättelserna med åtskiljande rubriker tas in i en och samma handling. Sedan revisorerna i en stiftelse som är skyldig att upprätta årsredovisning enligt denna lag har slutfört granskningen, skall de skriva en hänvisning till revisionsberättelsen på årsredovisningen och, i en moderstiftelse, på koncernredovisningen. Finner revisorerna att balansräkningen eller resultaträkningen är oriktig, skall de därvid anteckna även detta. I en moderstiftelse gäller detsamma i fråga om koncernbalansräkningen och koncernresultaträkningen. (Jfr 4 kap. 11 § promemorieförslaget) Bestämmelserna i 8 kap. 12 § lagen om ekonomiska föreningar är förebild för bestämmelserna i förevarande paragraf. Genom bestämmelserna i denna paragraf möjliggörs bl.a. att just det exemplar av års- och koncernredovisningen som revisorerna har granskat kan identifieras i efterhand. I fall då årsredovisningen har avgivits på grund av föreskrift därom i stiftelseförordnandet är revisorn skyldig att skriva en hänvisning till revisionsberättelsen på årsredovisningen om stiftaren har föreskrivit detta (jfr 9 § tredje stycket). Revisorerna skall överlämna revisions- och koncernrevisionsberättelsen samt den av dem påtecknade års- och koncernredovisningen, årsbokslutet eller sammanställningen till styrelsen eller förvaltaren senast fem och en halv månader efter utgången av stiftelsens räkenskapsår. (Jfr 4 kap. 13 § promemorieförslaget) Bestämmelsen i denna paragraf innebär att revisorerna minst har på sig att granska stiftelsens årsredovisning, årsbokslut eller sammanställning (jfr 3 kap. 10 §). Erinringar som revisorerna framställer till styrelsen eller förvaltaren och som inte har tagits in i revisionsberättelsen skall de anteckna i protokoll eller någon annan handling. Handlingen skall överlämnas till styrelsen eller förvaltaren. (Jfr 4 kap. 14 § promemorieförslaget) Bestämmelserna i 8 kap. 14 § lagen om ekonomiska föreningar är förebild för bestämmelserna i förevarande paragraf. Revisorernas granskningsarbete kan ge upphov till synpunkter av olika slag. Enligt 11 § skall vissa synpunkter tas in i revisionsberättelsen i form av anmärkningar. Andra synpunkter som har karaktären av råd eller förslag till förändringar för framtiden, s.k. erinringar, skall enligt första meningen i förevarande paragraf framställas i skriftlig form. En handling som innehåller erinringar skall enligt bestämmelsen i andra meningen överlämnas till styrelsen eller förvaltaren, som är skyldig att förvara handlingen på ett betryggande sätt (jfr 2 kap. 8 § andra stycket). Framställda erinringar blir därigenom tillgängliga inte bara för en ny styrelse eller förvaltare utan även för senare revisorer. Bestämmelserna i 14 § innebär inte att varje uttalande som revisorerna gör till styrelsen eller förvaltaren måste tas in i en skriftlig handling. Om revisorerna vill framföra sådana synpunkter som de själva anser vara av ringa vikt, behöver synpunkterna således inte ges skriftlig form. Och i fall då revisionsberättelsen innehåller anmärkningar enligt 11 § tredje stycket torde det vara lämpligt att revisorerna lämnar styrelsen eller förvaltaren en muntlig redogörelse för sina iakttagelser och slutsatser. Revisorerna får inte lämna upplysningar till utomstående om sådana stiftelsens angelägenheter som de har fått kännedom om vid fullgörandet av sitt uppdrag, om det kan vara till nackdel för stiftelsen. Revisorerna är skyldiga att 1. till medrevisor, ny revisor, tillsynsmyndigheten och, om stiftelsen har försatts i konkurs, konkursförvaltaren lämna behövliga upplysningar om stiftelsens angelägenheter, samt 2. på begäran lämna upplysningar om stiftelsens angelägenheter till undersökningsledaren under förundersökning i brottmål. Bestämmelsen i första stycket 1 om upplysningsskyldighet till tillsynsmyndigheten gäller inte när det är fråga om sådan stiftelse som avses i 9 kap. 10 § första stycket. (Jfr 4 kap. 15 § promemorieförslaget) Bestämmelserna i 8 kap. 16 § lagen om ekonomiska föreningar är förebild för bestämmelserna i förevarande paragraf. En revisor har tystnadsplikt enligt bestämmelsen i första stycket. Om revisorn åsidosätter tystnadsplikten, kan han ådra sig skadeståndsskyldighet (jfr 5 kap. 2 §) och han riskerar också att dömas för brott mot tystnadsplikt (jfr 20 kap. 3 § ). Revisorn är skyldig att iaktta tystnadsplikt även efter det att hans uppdrag har upphört. Alla utom stiftelsens organ (dvs. i regel styrelsen resp. förvaltaren) är utomstående i bestämmelsens mening. I punkt 1 föreskrivs bl.a. att en revisor är skyldig att lämna erforderliga upplysningar om stiftelsens angelägenheter till tillsynsmyndigheten. Ett undantag från denna skyldighet meddelas i tredje stycket. Enligt punkt 2 är en revisor skyldig att på begäran lämna upplysningar till den som leder en förundersökning i brottmål. Förundersökningen behöver inte vara föranledd av att någon i t.ex. stiftelsens styrelse misstänks för att ha begått ett brott. Av reglerna i om förundersökning följer emellertid att en revisor i denna egenskap får höras endast i de fall då han kan antas kunna lämna någon upplysning av betydelse för den aktuella utredningen (jfr LU 1984/85:13 s. 7 f och prop. 1986/87:7 s. 170). kan upphöra att omfattas av bestämmelserna i 9 kap. 10 § första stycket 2 eller 3. Om så sker blir revisorn skyldig att lämna upplysningar till tillsynsmyndigheten men endast i fråga om förhållanden som uppstått efter det att stiftelsen lämnade ''''''''frikretsen'''''''' (jfr vad som anförs i anslutning till 5 kap. 4 § fjärde stycket). Revisorerna har rätt att av stiftelsen få skäligt arvode för sitt uppdrag. (Jfr 4 kap. 16 § promemorieförslaget) Bestämmelsen i denna paragraf är tvingande. Om arvode enligt stiftelseförordnandet inte skall utgå till revisorn, tar således bestämmelsen i paragrafen över (jfr 9 § tredje stycket). Bestämmelsen i 16 § reglerar inte frågan vem som för stiftelsens räkning fattar beslut om arvodet till revisorn. Detta betyder att en föreskrift i stiftelseförordnandet som innebär att det är en uppgift för någon annan än styrelsen eller förvaltaren att självständigt fatta beslut i denna fråga skall tillämpas (jfr återigen 9 § tredje stycket). Det följer också av bestämmelsen i 2 kap. 3 § andra stycket att styrelsen eller förvaltaren i ett sådant fall blir bunden av de beslut som fattas om arvodet till revisorn. I detta kapitel meddelas bestämmelser om skadeståndsskyldighet för bl.a. styrelseledamöter och förvaltare. Hithörande frågor har i den allmänna motiveringen behandlats i avsnitt 2.6.9. Det till Lagrådet remitterade förslaget innehöll i detta kapitel även en bestämmelse om entledigande av styrelseledamöter och förvaltare. Denna bestämmelse är på Lagrådets inrådan flyttad till 9 kap. 6 §. Om en styrelseledamot eller förvaltaren uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakar skada för stiftelsen då han fullgör sitt uppdrag, skall han ersätta skadan. Detsamma gäller när skadan tillfogas någon annan genom åsidosättande av föreskrifterna i stiftelseförordnandet eller denna lag. (Jfr 5 kap. 1 § promemorieförslaget) Bestämmelserna i 15 kap. 1 § aktiebolagslagen är förebild för bestämmelserna i förevarande paragraf (jfr även 13 kap. 1 § lagen om ekonomiska föreningar och 6 § tillsynslagen). I 1 § regleras styrelseledamöters och förvaltares skadeståndsansvar gentemot stiftelsen och tredje man. Bestämmelserna innebär bl.a. att styrelseledamöter och förvaltaren har ett mer vidsträckt ansvar för ren förmögenhetsskada än det som gäller i utomobligatoriska förhållanden. På grund av hänvisningar i lagen är bestämmelserna i sak tillämpliga även på revisorer och revisionsbolag (jfr 2 §) samt likvidatorer (jfr 7 kap. 7 § tredje stycket). I styckets första mening regleras styrelseledamöternas och förvaltarens skadeståndsansvar gentemot stiftelsen. För styrelseledamöterna är ansvaret personligt. Förvaltaren svarar däremot som juridisk person eller som statlig myndighet (jfr 2 kap. 2 § tredje stycket). En styrelseledamot eller förvaltaren är skadeståndsskyldig gentemot stiftelsen om han orsakar skada för stiftelsen då han fullgör sitt uppdrag. Det avgörande blir därmed vad som närmare skall anses ha ålegat styrelseledamoten eller förvaltaren enligt det uppdrag som lämnats. Till en styrelseledamots eller förvaltares uppdrag hör i första hand att verkställa den vilja som stiftaren givit uttryck för i stiftelseförordnandet och i övrigt att fullgöra de skyldigheter han har enligt stiftelselagen eller annan författning. Skulle emellertid stiftelseförordnandet stå i strid med någon tvingande regel i stiftelselagen eller annan författning är förordnandet inte bindande för styrelseledamoten eller förvaltaren och någon ersättningsgill skada kan alltså inte uppkomma därför att författningsbestämmelsen respekteras i en sådan situation (jfr 2 kap. 1 § och vad som anförts i allmänna motiveringen avsnitt 2.6.1). En styrelseledamot eller förvaltaren kan inte heller bli skadeståndsskyldig om stiftelsen orsakas en skada till följd av en åtgärd eller underlåtenhet som inte ligger inom hans ansvarsområde (jfr 2 kap. 3 § andra och tredje styckena). Inom ramen för styrelseledamotens eller förvaltarens uppdrag ligger inte enbart vad som direkt följer av stiftelseförordnandet eller författningsbestämmelser. Eftersom styrelseledamoten eller förvaltaren står i direkt sysslomannaförhållande till stiftelsen omfattar uppdraget även den allmänna omsorgs- och vårdplikt som följer av allmänna grundsatser om sysslomannaskap. Vad detta närmare innebär får ofta bestämmas med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet. Åtgärder som en styrelseledamot eller förvaltaren vidtar såsom tredje man i förhållande till stiftelsen faller givetvis utanför uppdraget. Detta innebär att skadeståndsfrågan är att bedöma efter andra regler än stiftelselagens i fall då t.ex. en styrelseledamot skadar stiftelsen som motpart i ett avtalsförhållande. För att en styrelseledamot eller förvaltaren skall kunna åläggas ersättningsskyldighet enligt bestämmelsen i styckets första mening räcker det emellertid inte med att han har orsakat stiftelsen en skada vid fullgörandet av sitt uppdrag. Härutöver krävs det att den skadebringande åtgärden eller underlåtenheten kan tillräknas honom som uppsåt eller oaktsamhet. Frågan om ett beteende är oaktsamt eller ej skall därvid bedömas med utgångspunkt i att styrelseledamoten eller förvaltaren gentemot stiftelsen är skyldig att iaktta samma grad av omsorg som en syssloman i allmänhet. Detta krav får i regel anses uppfyllt om styrelseledamoten eller förvaltaren iakttagit i stiftelseförordnandet meddelade, giltiga föreskrifter och i lag eller annan författning meddelade bestämmelser som rör stiftelser. Det är emellertid inte uteslutet att ett beteende som trots att det varken strider mot stiftelseförordnandet eller för stiftelser tillämpliga författningsbestämmelser kan innefatta ett åsidosättande av den grad av omsorg som anses nödvändig (jfr Kedner-- , Aktiebolagslagen, Del II, 1991, s. 353 f). Vid prövningen av en förvaltares skadeståndsansvar enligt såväl den första som den andra meningen i 1 § skall denne tillskrivas endast det uppsåt eller den oaktsamhet som kan härledas till förvaltaren, dvs. till ett förvaltarens organ såsom styrelsen eller verkställande direktören om förvaltaren är ett aktiebolag eller en ekonomisk förening (jfr t.ex. , Skadeståndsrätt, 1983, s. 94 och 100). Reglerna i 3 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) torde dock kunna medföra att förvaltaren drabbas av skadeståndsskyldighet utan att det går att härleda något vållande till förvaltarens organ t.ex. i fall då en underordnad tjänsteman som anförtrotts att sköta den dagliga förvaltningen av stiftelsens förmögenhet tillägnar sig egendom ur denna förmögenhet. Det bör påpekas i sammanhanget att ledamöterna i en stiftelsestyrelse eller i ett förvaltarens organ eller, om ett handelsbolag är förvaltare, de bolagsmän som företräder bolaget kan bli underkastade förskingringsansvar eller ansvar för trolöshet mot huvudman, om de uppsåtligen medverkar till att stiftelsens tillgångar används i strid mot ändamålet. Enligt andra meningen har styrelseledamöter och förvaltaren ett skadeståndsansvar också mot utomstående som berörs av deras verksamhet för stiftelsen. Dessa utomstående kan vara stiftelsens eller förvaltarens anställda, borgenärer eller andra som ingår rättshandlingar med stiftelsen. Även den som ingår i stiftelsens destinatärskrets kan vara utomstående. Ansvaret mot utomstående är emellertid begränsat till den del av uppdraget som direkt följer av stiftelseförordnandet och stiftelselagen. Enligt bestämmelsen i meningen kan nämligen skadeståndsskyldighet endast inträda, om skadan har uppkommit genom en åtgärd eller en underlåtenhet som innebär att en föreskrift i stiftelseförordnandet eller stiftelselagen har åsidosatts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Härigenom uppnår man dock att såväl eventuella föreskrifter i förordnandet som de bestämmelser i stiftelselagen vilkas syfte bl.a. är att skydda tredje man (t.ex. bestämmelserna i 3 kap. om årsredovisning) blir sanktionerade. Det kan inte ses som ett åsidosättande av stiftelselagen om styrelsen eller förvaltaren tillämpar en i stiftelseförordnandet meddelad föreskrift som är ogiltig. Det får i stället ses som en överträdelse av den tvingande författningsbestämmelse som skulle ha tillämpats. Frågan om skadeståndsansvar gentemot en utomstående får i en sådan situation alltså bedömas med tillämpning av andra regler eller grundsatser än dem som finns i stiftelselagen. På grund av att skadeståndsskyldighet mot tredje man inträder endast då stiftelseförordnandet eller stiftelselagen har överträtts blir styrelsens ledamöter eller förvaltaren inte ansvarig för skada som har tillfogats en motpart till stiftelsen vid kontraktsbrott från stiftelsens sida. I sådana fall får motparten i stället vända sig mot stiftelsen. Sedan skadeståndet har fastställts, kan dock styrelsens ledamöter eller förvaltaren bli skadeståndsskyldiga mot stiftelsen under de förutsättningar som anges i 1 § första meningen. En revisor är ersättningsskyldig enligt de grunder som anges i 1 §. Han ansvarar även för skada som uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakas av hans medhjälpare. Om ett revisionsbolag är revisor, är det bolaget och den som är huvudansvarig för revisionen som är ersättningsskyldiga. (Jfr 5 kap. 2 § promemoieförslaget) Denna paragraf reglerar skadeståndsansvaret för revisorer, revisorssuppleanter och revisionsbolag. Den har sin förebild bl.a. i 15 kap. 2 § aktiebolagslagen. Bestämmelsen i första meningen innebär att en revisor kan bli skadeståndsskyldig mot stiftelsen om han uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter vad som följer av hans uppdrag samt mot utomstående om han uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter stiftelseförordnandet eller stiftelselagen. Skadeståndsskyldighet inträder t.ex. om revisorn av oaktsamhet har underlåtit att anmärka i revisionsberättelsen att stiftelsen har använt tillgångar i strid mot ändamålet och denna underlåtenhet från revisorns sida har bidragit till att stiftelsen fortsatt med att använda tillgångarna i strid mot ändamålet (jfr Taxell, Ansvar och ansvarsfördelning i aktiebolag, 1963, s. 111 f). Av bestämmelsen i andra meningen följer att revisorn även svarar för skada som hans medhjälpare orsakar uppsåtligen eller av oaktsamhet. Medhjälparen har alltså inte något på denna lag grundat ansvar direkt mot stiftelsen. Ett sådant ansvar kan dock följa av allmänna regler (framför allt skadeståndslagen), exempelvis i fråga om skada orsakad genom brottsligt förfarande. Om ett auktoriserat eller godkänt revisionsbolag utses till revisor skall bolaget till den stiftelse som revisionen avser anmäla vem som är huvudansvarig för revisionen (se 4 kap. 3 § tredje stycket). Ett revisionsbolag som utsetts till revisor svarar enligt bestämmelsen i förevarande stycke tillsammans med den för revisionen huvudansvarige revisorn för ersättningsskyldighet som kan uppkomma enligt första stycket. Av bestämmelsen i nästföljande paragrafs andra stycke följer att bolaget och den huvudansvarige i princip är solidariskt ansvariga för skadeståndet. Frågan om uppsåt eller oaktsamhet föreligger får normalt avgöras med hänsyn till den huvudansvariges förhållanden (jfr , a.a., s. 359). Om någon är ersättningsskyldig enligt 1 eller 2 §, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens beskaffenhet, skadans storlek och omständigheterna i övrigt. Skall flera ersätta samma skada, svarar de solidariskt för skadeståndet i den mån inte skadeståndsskyldigheten har jämkats för någon av dem enligt första stycket. Vad någon har utgett i skadestånd får krävas tillbaka från de andra efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. (Jfr 5 kap. 3 § promemorieförslaget) Bestämmelserna i 15 kap. 4 § aktiebolagslagen är förebild för bestämmelserna i 3 § (jfr även 6 § tillsynslagen). I 3 § finns det bestämmelser om jämkning av skadestånd (första stycket) och om solidariskt ansvar m.m. när flera är skyldiga att ersätta samma skada (andra stycket). Vid prövningen av jämkningsfrågan bör graden av skuld beaktas. I allmänhet bör jämkning inte ske när ersättningsskyldigheten är föranledd av ett brottsligt förfarande. Även skadans storlek skall beaktas vid bedömningen av om jämkning kan komma i fråga. Att skadans storlek ensamt motiverar jämkning torde vara ovanligt.