prop · GH03203 · 1994-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna i artikel 46 b 2 kan således komma att medföra att pensionstillskott som ges ut till en svensk förtidspension reduceras, t.ex. som en följd av att den pensionsberättigade uppbär en nederländsk förtidspension, eftersom en sådan utländsk pension är beräknad oberoende av försäkringsperiodernas längd (se den till förordning 1248/92 fogade nya bilagan 4 D 1). Är det fråga om en pensionsförmån som har antagandeberäknats kan minskning av förmånen endast ske om den utländska pensionen också är beräknad på motsvarande sätt. En svensk antagandeberäknad förtidspension kan således minskas med hänsyn tagen till t.ex. en tysk förtidspension, om den tyska pensionen också är grundad på en gottskriven framtida försäkringsperiod (se den till förordning 1248/92 fogade nya bilagan 4 D 2). Med avseende på antagandeberäknade pensionsförmåner medger artikel 46 b att länderna träffar överenskommelser för att förhindra att en och samma gottskrivna försäkringsperiod beaktas i flera länder . I den nordiska konventionen om social trygghet finns regler för hur antagandeberäkningen skall göras i de fall den pensionsberättigade uppfyller villkoren för rätt till en antagandeberäknad pension i två eller flera av de nordiska länderna. Den nordiska konventionen har angetts i bilaga 4 D.3. Förordningarna (EEG) nr 1249/92 och nr 1945/93 Förordningarna (EEG) nr l249/92 och nr 1945/93 (bilaga 14 och 15 till lagförslaget) innehåller ett flertal ändringar av såväl förordning 1408/71 som tillämpningsförordningen 574/72. Av intresse här är emellertid främst de ändringar som rör situationer då familjeförmåner eller familjebidrag ges ut från flera länder . I förordning 1408/71 finns bestämmelser i kapitel 7 om familjeförmåner till förvärvsarbetande och arbetslösa och i kapitel 8 om familjebidrag till pen- sionärers barn och sådana barn som mist en eller båda föräldrarna. Förordningen skiljer mellan familjeförmåner, som är alla de vård- och kontantförmåner som ges ut för att kompensera en familj för de kostnader som uppkommer för barn, och familjebidrag som ges ut enbart på grundval av antalet barn och barnens ålder. Genom bestämmelserna i förordning 1408/71 ges rätten till familjeförmåner till den förälder som är förvärvsarbetande och det är det land där föräldern är verksam som ansvarar för att förmånerna ges ut. För arbetslösa gäller att familjeförmåner ges ut av det land som svarar för arbetslöshetsförmånerna, dvs. som regel det senaste sysselsättningslandet. Är båda föräldrarna förvärvsverksamma men i skilda länder ges förmåner ut enligt lagstiftningen i det land där barnen är bosatta. En förutsättning härför är emellertid att någon av föräldrarna arbetar i detta land. Förmånerna från det andra landet hålls därvid inne till så stor del som svarar mot vad som ges ut från bosättningslandet. Den överskjutande delen skall dock alltid betalas ut. Situationen kompliceras emellertid av att en icke förvärvsarbetande förälder kan få en självständig rätt till familjeförmåner enligt nationella regler i det land där denne är bosatt. De nya reglerna i förordning 1249/92 tar sikte på denna situation och avser att förhindra obefogade dubbelutbetalningar samt att fördela ansvaret för familjeförmåner mellan berörda länder. Det kan finnas skäl att framhålla att i en situation där en enskild person blir berättigad till förmåner från flera länder gäller som ledande princip inom EG-rätten att denne alltid skall kunna räkna med att få uppbära det högsta belopp som kan ges ut enligt lagstiftningen i något av de berörda länderna. En tillämpning av bestämmelserna i förordning 1408/71 får inte medföra att en förmån ges ut med ett lägre belopp än som skulle varit fallet om enbart nationella regler hade tillämpats. I förordning 1408/71 finns bestämmelser i artikel 12 som avser att förhindra obefogade dubbelutbetalningar och som också medger att motsvarande regler i ett lands nationella lagstiftning får tillämpas i de fall förmåner från flera länder sammanträffar. De nya bestämmelserna har tagits in som tillämpningsföreskrifter till denna artikel och finns i artikel 10 till förordning 574/72. I den nya lydelsen gäller enligt artikel 10 1 a att familjeförmåner eller familjebidrag som ges ut i ett medlemsland med stöd av enbart nationella bestämmelser utan krav på försäkring, anställning eller verksamhet som egen företagare, skall hållas inne om det i ett annat medlemsland ges ut motsvarande förmåner och för samma familjemedlem med stöd antingen enbart av nationella regler eller av bestämmelser i förordning 1408/71. Förmånerna skall enligt bestämmelsen inte innehållas helt utan enbart upp till det belopp som motsvarar vad som utges från det andra landet. Överskjutande belopp skall således betalas ut. Om emellertid förvärvsarbete utförs i det förstnämnda medlemslandet antingen av den person som har rätt till förmånerna eller av den till vilken de utbetalas skall enligt artikel 10 1 b i följande gälla. De familjeförmåner som ges ut till förvärvsarbetande och arbetslösa enligt nationella regler eller med stöd av bestämmelser i förordning 1408/71 i ett annat medlemsland skall hållas inne och motsvarande förmåner i stället ges ut av den medlemsstat där familjemedlemmen är bosatt. Förmånerna skall emellertid inte hållas inne helt utan enbart upp till det belopp som ges ut enligt lagstiftningen i det land där familjemedlemmen är bosatt. Även i detta fall skall alltså ett tillägg utges om förmånerna är olika stora i de medlemssstater som kan komma i fråga för utbetalning av förmåner. Om det är fråga om familjebidrag som betalas ut för pensionärers barn och för barn som har mist en eller båda föräldrarna gäller med avseende på den situation som angivits i föregående stycke, att sådana familjeförmåner och familjebidrag vartill rätt föreligger enligt den andra medlemsstatens lagstiftning antingen enbart enligt nationella regler eller med stöd av förordning 1408/71, skall hållas inne. Den enskilde skall i stället ha rätt till de familjeförmåner eller familjebidrag som ges ut i det land där barnen är bosatta och på detta lands bekostnad. I förekommande fall skall även andra förmåner ges ut men kostnaden för sådana förmåner skall då bäras av den stat som är behörig enligt tillämpliga artiklar i kapitel 8 (art. 10.1b ii). Genom en senare ändring, förordning 1945/93, har till artikel 10 i förordning 574/72 fogats en tredje punkt, 10.3, av följande innebörd. Ändringen tar sikte på den situationen att familjeförmåner kan ges ut enligt lagstiftningen i två olika länder på grund av att föräldrarna förvärvsarbetar i olika länder och således skall omfattas av olika länders lagstiftning men barnen inte är bosatta i något av dessa länder utan i ett tredje medlemsland. T. ex. kan mannen arbeta i , hans maka i och familjen vara bosatt i . I den nya artikel 10.3 anges att, om rätt till familjeförmåner och familjemedlem föreligger från två medlemsstater enligt förordning 1408/71, den behöriga institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning ger den högsta förmånen skall utge hela förmånen. Den medlemsstat som har gett ut förmånen har rätt till ersättning från den andra medlemsstaten med halva den summa som utgetts. Den andra medlemsstaten är dock inte skyldig att ersätta ett högre belopp än vad som ges ut som familjeförmåner enligt det landets lagstiftning. En särskild fråga gäller hur ansvaret för utgivandet av familjeförmåner skall fördelas mellan två stater i de fall en person, antingen till följd av korta perioder av förvärvsverksamhet i skilda länder eller till följd av att han byter land där han är förvärvsverksam, blir berättigad till familjeförmåner mellan två tidpunkter för utbetalning av sådana förmåner. Enligt artikel 10a i förordning 574/72 skall i en sådan situation de familjeförmåner som en person kan göra anspråk på i var och en av dessa stater motsvara antalet dagliga förmåner som utbetalas enligt den berörda lagstiftningen. Om lagstiftningen, som den svenska, inte innehåller någon bestämmelse om utbetalning av dagliga förmåner, skall familjeförmånerna ändå omräknas till ett dagligt belopp. För det fall att en institution har betalat ut familjeförmåner då förmåner skulle ha betalats av en annan institution, skall avräkning ske mellan institutionerna. Den enskilde blir således inte återbetalningssskyldig.Staterna kan också med stöd av nämnda artikel träffa en överenskommelse om att ansvaret för betalning av familjeförmåner inte skall övergå till det enligt huvudregeln ansvariga landet förrän vid nästkommande månads- eller kalenderskifte. En sådan överenskommelse skall antecknas i bilaga 8 till förordning 574/72. De överenskommelser som gäller för svenskt vidkommande framgår av Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 7/94. I förhållande till de länder med vilka sådana överenskommelser finns innebär dessa att en återgång skett till svenska regler, dvs. att förmånerna kommer att ges ut . Konsekvenser för svensk del För svensk del är det i huvudsak barnbidrag enligt lagen (1947:529, omtryckt 1973:449) om allmänna barnbidrag samt förlängt barnbidrag enligt lagen (1986:378) om förlängt barnbidrag som kommer att beröras av de ovan redovisade ändringarna i tillämpningsförordningen. Men även bostadsbidrag till barnfamiljer enligt lagen (1993:737) om bostadsbidrag torde vara att hänföra till kategorin familjeförmåner. För detta bidrag gäller emellertid att det endast är den del av bidraget som lämnas som särskilt bidrag som kan anses vara en familjeförmån. Vid en tillämpning av förordning 1408/71 skall de svenska förmånerna ges ut till den som är förvärvsarbetande i . Medborgarskapet saknar därvid betydelse och det har inte heller någon betydelse hur länge personen vistats i . Enligt den s.k. likabehandlingsprincipen får någon särbehandling av medborgare i ett annat medlemsland inte förekomma. Det krav om minst sex månaders vistelse i som gäller för att utländska medborgare skall få rätt till barnbidrag kan således inte längre upprätthållas mot personer som är medborgare i ett annat EES-land. Enligt huvudregeln skall också den svenske medborgare som är bosatt i men förvärvsarbetar i ett annat EES-land få sina familjeförmåner från detta land. Det bör emellertid framhållas att för ett barn som är bosatt i kommer det alltid att utges familjeförmåner med belopp som motsvarar ett svenskt barnbidrag. Detta eftersom kommer att bli skyldigt att utge ett tilläggsbelopp i de fall då den utländska familjeförmånen är lägre än det svenska barnbidraget. De nya reglerna innebär således inte någon skillnad mot vad som redan gäller. För svenskt vidkommande skulle följande exempel på en tillämpning av reglerna om familjeförmåner kunna förekomma. En kvinna som är nederländsk medborgare är med sitt barn bosatt i utan att vara förvärvsarbetande. Bosättningen ger henne enligt våra nationella bestämmelser rätt till svenskt barnbidrag och sådant bidrag betalas också ut till henne. Bestämmelsen om minst sex månaders vistelse kan som ovan framhållits inte upprätthållas gentemot EES-medborgare till följd av reglerna om likabehandling. Om kvinnans make är förvärvsverksam i , och han med stöd av bestämmelserna i förordning 1408/71 är berättigad till familjeförmåner enligt lagstiftningen i arbetslandet, skall det svenska barnbidraget hållas inne till så stor del som svarar mot vad som ges ut i familjebidrag enligt den nederländska lagstiftningen (artikel 10 1 a). Om det visar sig att kvinnan i vårt exempel är förvärvsverksam i ändras förhållandena såtillvida att det nu är den nederländska familjeförmånen som skall hållas inne. Den skall emellertid inte hållas inne helt utan enbart till så stor del som svarar mot vad som ges ut i svenskt barnbidrag (art. 10 1 b i). Ändras exemplet på så sätt att kvinnan förvärvsarbetar i men är bosatt med barnet i och familjeförmåner således med stöd av bestämmelserna i förordning 1408/71 skall ges ut enligt lagstiftningen i såväl som skall det land som ger ut den högsta familjeförmånen svara för hela förmånen. Om vi antar att detta är , svarar detta land för hela familjeförmånen men har istället rätt att från återfå hälften av de familjeförmåner som har betalats ut. är dock inte skyldigt att ersätta med högre belopp än vad som ges ut i familjeförmåner enligt svensk lagstiftning (artikel 10.3). Det anförda gäller i motsvarande mån också för familjebidrag. Ändringarna i lagen (1992:1776) om samordning av systemen för social trygghet när personer flyttar inom Europeiska samarbetsområdet (EES) föreslås träda i kraft den dag regeringen bestämmer. De skall emellertid tillämpas retroaktivt fr.o.m. den l januari l994, dvs. som trädde i kraft. Skälet för detta är följande. Genom de nya förordningarna har en anpassning skett av till domstolens praxis som den kommit till uttryck . Förordningarna medför således inte någon ändring i sak av de regler som berörs. Även utan den kodifiering som skett skulle till följd av åtagandena i ha varit tvunget att följa den praxis som utbildats inom EG. Något hinder kan därför inte anses föreligga mot att ge förordningarna retroaktiv tillämplighet. I Gemensamma EES-kommitténs beslut an- ges att de skall tillämpas l994, dvs. dagen för ikraftträdande. Enligt ett gemensamt uttalande av de avtalsslutande parterna föreligger inget hinder för , , och att tillämpa de äldre bestämmelserna, om dessa är mer gynnsamma för berörda enskilda till dess Gemensamma EES-kommitténs beslut träder i kraft. Äldre bestämmelser skall därför tillämpas för tiden före lagändringarnas ikraftträdande i de fall detta kan medföra ett förmånligare resultat för den enskilde. 6.3 Läkemedel (Bilaga II) Regeringens bedömning: De nytillkomna rättsakterna på läkemedelsområdet har redan föranlett regeringen att föreslå vissa ändringar i läkemedelslagen. Vad gäller det nytillkomna direktivet om marknadsföring av läkemedel övervägs inom i vad mån lagstiftningsåtgärder krävs. I övrigt harmoniserar den svenska läkemedelslagstiftningen med innehål- let även i de nytillkomna rättsakterna och kan genom myndighetsföreskrifter helt införlivas med svensk rätt. Skälen för regeringens bedömning: Sedan slöts har ett antal direktiv på läkemedelsområdet tillkommit. Nio av dessa ingår i det nu aktuella tilläggsavtalet. Dessutom har tillkommit två direktiv som rör kontrollen av kemiska ämnen som kan användas vid olaglig narkotikatillverkning. Genom läkemedelslagen (1992:859), och lagen (1992:860) om kontroll av narkotika vilka trädde i kraft , har transformeringen på lagnivå av reglerna i EG:s direktiv rörande läkemedel och ämnen som kan användas vid olaglig tillverkning av narkotika i huvudsak genomförts, även såvitt gäller de nytillkomna rättsakterna. Enligt det nytillkomna direktivet rörande marknadsföring av läkemedel, 92/28/EEG, krävs dock att medlemsländerna förbjuder viss läkemedelsreklam. Direktivet innehåller bl.a. bestämmelser om förbud mot reklam för receptbelagda läkemedel och läkemedel för vilka kostnadsersättning kan lämnas till allmänheten. Vidare föreskrivs att medlemsstaterna skall se till att lämpliga och effektiva metoder finns för kontroll av marknadsföringen av läkemedel. Detta kan enligt direktivet ske genom förhandskontroll. Den svenska läkemedelsbranschens egna överenskommelser innehåller i sak motsvarande bestämmelser. Inom övervägs i vad mån direktivet påkallar lagstiftningsåtgärder. Lagbestämmelser om förbud mot reklam för läkemedel förutsätter en ändring i tryckfrihetsförordningen. 1993/94:114 om grundlagsändringar inför ett svenskt medlemskap i unionen har regeringen bl.a. föreslagit att det skall vara möjligt att i lag föreskriva undantag från tryckfrihetsförordningens regler när det gäller förbud mot kommersiell annons som meddelats till skydd för hälsa eller miljö enligt förpliktelse som följer av anslutning till Europeiska gemenskaperna. Tryckfrihetsförordningen förbjuder förhandskontroll och någon ändring i det avseendet är inte aktuell. Direktivets krav på marknadsföringskontroll behöver dock inte ske genom förhandskontroll utan kan lösas på annat sätt. Den svenska marknadsföringslagen får anses uppfylla de krav på kontroll som ställs i direktivet. I de nytillkomna direktiven /73/EEG och 92/74/EEG vilka gäller homeopatiska medel för människor respektive djur, har avgränsningen av tillämpningsområdet för de särskilda reglerna rörande sådana medel gjorts på ett något annorlunda sätt än i läkemedelslagen. För att anpassa läkemedelslagen till direktivets regler har en ändring gjorts i 2 § läkemedelslagen (SFS 1994:83 prop. 1993/94:92 bet. 1993/94:So U15, rskr. 1993/94:138). I övrigt kan innehållet i de nytillkomna rättsakterna, bl.a. de som rör kontrollen av ämnen som kan användas vid olaglig tillverkning av narkotika, införlivas med svensk rätt genom föreskrifter av . De nytillkomna direktiven innehåller i huvudsak följande: 91/412/EEG Direktivet behandlar fastställande av principer och riktlinjer för god tillverkningssed avseende veterinärmedicinska läkemedel. 91/507/EEG I direktivet ändras bilagan till direktivet 75/318/EEG om analytiska, toxikologiska och kliniska normer och försöksplaner vid prövningen av 92/18/EEG I direktivet ändras bilagan till direktivet 81/852/EEG om analytiska, toxikologiska och kliniska normer och försöksplaner vid prövningen av veterinärmedicinska läkemedel. 92/25/EEG Direktivet innehåller bestämmelser om partihandel med humanläkemedel. 92/26/EEG I direktivet finns regler om villkoren för att lämna ut humanläkemedel till 92/27/EEG Direktivet innehåller regler om märkning och bipacksedlar vad gäller 92/28/EEG Direktivet reglerar marknadsföringen av humanläkemedel både i förhållande till sjukvårdspersonal och till allmänheten. 92/73/EEG I direktivet utökas tillämpningsområdet för direktiven /65/EEG och 75/319/EEG genom fastställande av ytterligare bestämmelser om homeopatiska humanläkemedel. 92/74/EEG Direktivet utgör en motsvarighet till direktivet 92/73/EEG när det gäller hoemopatiska läkemedel för djur. 92/109/EEG Direktivet innehåller vissa bestämmelser om tillverkning och utsläppande på marknaden av vissa ämnen som används vid illegal tillverkning av narkotika och psykotropa ämnen. 93/46/EEG Direktivet innehåller vissa ändringar i bilagorna till direktivet 92/109/EEG i vilka anges de ämnen som omfattas av bestämmelserna m.m. 6.4 Ömsesidigt erkännande av kompetensbevis för verksamhet inom hälso- och sjukvården m.m. (Bilaga VII) Regeringens bedömning: Ett nytt rådsdirektiv rörande läkare som har ersatt tre direktiv som ingår i det ursprungliga bör inte föranleda någon ny svensk lagstiftning. Skälen för regeringens bedömning: Rådet har antagit ett nytt direktiv som rör den fria rörligheten för läkare m.m., rådets direktiv /16 av om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis (EGT nr L 165, , s. 1). Det nya läkardirektivet ersätter tre äldre direktiv med därefter gjorda ändringar utan att det materiella innehållet ändrats. Dessa tidigare direktiv (rådsdirektiven /362/EEG, 75/363/EEG och 86/457/EEG) ingår i det ursprungliga och har föranlett ändringar i bl.a. lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. (prop. 1992/93:83, bet. 1992/93:SoU8, rskr. 1992/93:87, SFS 1992:1562). Någon ytterligare lagstiftning eller annan transformering av det nya direktivet rörande läkare krävs inte. 6.5 Tobak (Bilaga II) Regeringens bedömning: Ändringarna i bilaga II vad avser tobak kräver lagstiftningsåtgärder för att förhindra export av rökfri tobak. Regeringen avser att återkomma i den frågan. I övrigt kan ändringarna införlivas genom ändrade myndighetsföreskrifter. Skälen för regeringens bedömning: Rådet antog 1989 ett direktiv (89/622/EEG) rörande märkning av tobaksprodukter, som innehåller såväl bestämmelser om innehållsdeklaration som krav på varningstexter. Direktivet upptogs i bilaga II. antog rådet en ändring av detta direktiv, rådets direktiv /41/EEG av om ändring i direktivet 89/622/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om märkning av tobaksvaror. Direktivet innehåller regler om att medlemsstaterna skall förbjuda försäljning av vissa typer av rökfri tobak (tobak för användning i munnen) som definieras i artikel 2.4 i direktivet, främst vissa slag av snus. Med tobak för användning i munnen menas här alla typer av rökfria produkter - utom de som är avsedda att rökas eller tuggas - helt eller delvis framställda av tobak i pulver- eller partikelform eller en kombination av dessa former. Särskilt avses varor i portionspåsar eller porösa påsar, eller i en form som påminner om ett livsmedel. Vidare innehåller direktivet vissa ändringar beträffande varningstexter. Direktivet har fogats till bilaga II. , liksom och , har dock undantagits från det nämnda förbudet att saluföra rökfri tobak. Undantaget gäller dock inte snus i former som påminner om livsmedel. Det åligger vidare , och att förbjuda export av sådan rökfri tobak som avses i artikel 2.4 till övriga länder som omfattas av . Ändringen i bilagan innebär alltså bl.a. att det undantag som fått göra från förbudet mot försäljning av sådan rökfri tobak som avses i artikel 2.4 i direktivet inte omfattar snus i former som liknar livsmedelsprodukter. Sådan försäljning får alltså inte äga rum enligt avtalet. På den svenska marknaden förekommer inte nu någon sådan försäljning. Enligt 16 § tobakslagen (1993:581) får regeringen, om det finns särskilda hälsoskäl, föreskriva att vissa slag av tobaksvaror inte får tillverkas eller föras in till . Bestämmelsen ger regeringen möjlighet att ingripa mot nya tobaksvaror bl.a på den grunden att varan speciellt appellerar till barn och torde kunna tillämpas bl.a om snus försäljs i "godispåsar". Någon ytterligare reglering kan därför inte anses nödvändig. Regeringen avser att återkomma beträffande åtgärder för att förhindra export av rökfri tobak. Ändringarna vad avser märkningsbestämmelserna medför att de föreskrifter som meddelar med stöd av bemyndigande kan komma att behöva ändras för att överensstämma med direktiv /41. 6.6 Medicintekniska produkter (Bilaga II) Regeringens förslag: Ett nytt direktiv om medicintekniska produkter föranleder en ändring i lagen om medicintekniska produkter. Med ett mindre undantag har det nya direktivet redan införlivats genom den nämnda lagen. Skälen för regeringens förslag: Lagen (1993:584) om medicintekniska produkter trädde i kraft . I lagstiftningsärendet konstaterades det bl.a. att det inom EG fanns två direktiv på området medicintekniska produkter under behandling (prop. 1992/93:175). Det ena av dessa förslag hade kommit så långt i behandlingen att det ansågs kunna ligga till grund för den svenska lagstiftningen trots att förslaget alltså ännu inte var färdigbehandlat. Förslaget har numera antagits på det sätt som förutsågs när lagen om medicintekniska produkter antogs. Rådets direktiv /42/EEG av om medicintekniska produkter (EGT Nr L 169, , s. 1) kräver därför, med ett mindre undantag, inte någon ytterligare lagstiftning. På en punkt ansågs dock den svenska lagen om medicintekniska produkter inte kunna ges en utformning som helt svarade mot det dåvarande direktivförslaget. Det gäller hänskjutandet till den myndighet som är överordnad ett anmält organ av frågan om inplacering i produktklass i de fall en tillverkare och ett anmält organ har olika uppfattning om klassificeringen (prop. 1992/93:175 s. 49). Medlemsstaterna skall tillämpa bestämmelserna i direktivet 93/42/EEG . Den ändring i den svenska lagen som läggs fram bör träda i kraft vid samma tid- punkt. 6.7 Kosmetiska och hygieniska produkter (Bilaga II) Regeringens bedömning: Innehållet i de nytillkomna rättsakterna rörande kosmetiska och hygieniska produkter kan transformeras till svensk rätt genom föreskrifter av . Skälen för regeringens bedömning: Sedan slöts har fem direktiv rörande kosmetiska och hygieniska produkter tillkommit.