prop · GH03220 · 1994-01-01 00:00:00 — Detta gäller bl.a. sammanboende föräldrar där den ena föräldern på grund av sitt arbete långa tider vistas på annan ort eller i annat land än den övriga familjen. Även sådana familjer kan ha ett stort behov av att någon annan vårdar det sjuka barnet. För att undvika att försäkringen upplevs som orättvis och för att i möjligaste mån förenkla administrationen bör alla föräldrar få rätt att överlåta rätten till tillfällig föräldrapenning. Arbetsgruppen har föreslagit att tillfällig föräldrapenning skall kunna överlåtas till en närstående. Som framhållits i remissbehandlingen är begreppet närstående som det definieras i förarbetena till lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård inte helt adekvat i detta sammanhang även om det i sig inbegriper sådana personer till vilka tillfällig föräldrapenning bör kunna få överlåtas. Det syfte som avses med den nu aktuella regelförändringen kan man uppnå genom att välja ett annat uttryck. Regeringen föreslår därför att föräldrar skall få rätt att överlåta tillfällig föräldrapenning till en annan person som är försäkrad enligt AFL. Det framstår närmast som självklart att föräldern kommer att välja en person som i någon mening är närstående, dvs en person som föräldern har förtroende för. Överlåtelse av tillfällig föräldrapenning bör endast få göras på grund av sjukdom eller smitta hos barnet eller dess ordinarie vårdare (dagmamma eller motsvarande). För barn som omfattas av LSS gäller som tidigare nämnts att tillfällig föräldrapenning endast kan utges i samband med sjukdom eller smitta hos barnet. I andra fall som då det gäller besök i samhällets förebyggande barn- hälsovård och besök i bl.a. förskola har föräldern möjlighet att planera förläggningen av ledigheten. Enligt regeringens mening är det också väsentligt att föräldern själv i största möjliga utsträckning utnyttjar sin rätt till ledighet med tillfällig föräldrapenning i dessa fall. Detta gäller även faderns rätt i samband med barns födelse eller adoptivbarns ankomst. Som tidigare nämnts krävs för rätt till tillfällig föräldrapenning att föräldern behöver avstå från förvärvsarbete för vård av barnet. Föräldern skulle således ha varit i behov av att avstå från förvärvsarbete för vård av barnet om inte någon annan i förälderns ställe hade avstått från förvärvsarbete för att vårda barnet. Tillfällig föräldrapenning utges i dessa fall i anledning av den inkomstför- lust och således på grundval av den sjukpenninggrundande inkomst som den person till vilken tillfällig föräldrapenning överlåts. Det förhållandet att tillfällig föräldrapenning överlåts till någon annan försäkrad innebär ingen förändring av det antal dagar med tillfällig föräldrapenning som en förälder kan ha rätt till. En person som i förälderns ställe avstår från förvärvsarbete för att vårda ett sjukt barn bör i likhet med en förälder som av detta skäl avstår från förvärvsarbete ha rätt till ledighet från sitt arbete. Vidare bör ersättningen vara semesterlönegrundande. Vid denna bedömning har 36 regeringen vägt in de nackdelar som detta kan innebära för en enskild arbetsgivare. Enligt 4 lagen (1978:410) om rätt till ledighet för vård av barn, m.m. har en arbetstagare rätt till ledighet under tid då arbetstagaren uppbär föräldrapenningförmån. Denna bestämmelse kommer således att omfatta även den till vilken tillfällig föräldrapenning överlåts. Däremot bör vissa andra bestämmelser i lagen ändras så att det framgår att de även gäller en sådan person till vilken rätten till tillfällig föräldrapenning överlåtits. En anpassning bör även göras i semesterlagen (1977:480) så att tillfällig föräldrapenning som uppbärs av en annan försäkrad än föräldern blir semester- Regeringens förslag: En ändring görs i 4 kap. 10 tredje stycket AFL så att tillfällig föräldrapenning i form av kontaktdagar skall kunna utges vid besök i förskoleverksamhet respektive skolbarnsomsorg utan krav på att verksamheten skall bedrivas inom samhällets barnomsorg. Även i 4 kap. 4 andra stycket AFL görs motsvarande ändring. Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Arbetsgruppen har dock inte föreslagit någon ändring i 4 kap. 4 andra stycket AFL. Remissinstanserna: Försäkringsöverdomstolen, Länsrätten i , , , , , , SAF och TCO tillstyrker förslaget medan Kammarrätten i visar tveksamhet mot det. Försäkringsöverdomstolen motsätter sig inte förslaget men påpekar att det förhållandet att rätten till tillfällig föräldrapenning inte skall omfatta besök i öppen förskola innebär en inskränkning i förhållande till domstolens egen rättstillämpning. Enligt Kammarrätten bör man iaktta en viss försiktighet så att rätten till tillfällig föräldrapenning inte kommer att avse besök i barnomsorgsverksamhet som väsentligen bedrivs utom offentlig kontroll. Kammarrätten påpekar att bestämmelsen i 4 kap. 4 andra stycket AFL endast gäller förskoleverksamhet inom samhällets barnomsorg. Skälen för regeringens förslag: är särskilda dagar avsatta inom ramen för den tillfälliga föräldrapenningen för besök bl.a. i barnets skola eller besök i förskole- eller fritidsverksamhet inom samhällets barnomsorg (4 kap 10 tredje stycket AFL). Kommunen ansvarar för utbyggnad och utformning av förskole- och fritidsverksamheten. I kommunens barnomsorgsplan skall anges dels behovet av förskole- och fritidsverksamhet, dels på vilket sätt detta behov skall tillgodoses. Enskilda förskolor och fritidshem som accepteras av kommunen skall tas med i kommunens barnomsorgsplan. har beslutat om en utvidgad lagreglering på barnomsorgsområdet (prop.1993/94:11, bet. 1993/94:SoU11, rskr. 1993/94:117, SFS 1994:11). Fr.o.m. skall barn som fyllt erbjudas förskoleverksamhet i form av förskola (daghem eller deltidsgrupp), familjedaghem och kompletterande förskoleverksamhet (öppen förskola). Vidare skall barn erbjudas skolbarnsomsorg i form av fritidshem, integrerad skolbarnsomsorg eller familjedaghem. För barn mellan tio och skall skolbarnsomsorgen även kunna bedrivas i form av öppen fritidsverksamhet. Varje kommun skall svara för att barn inom dess område erbjuds förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg. Verksamheterna skall också kunna anordnas av enskilda. Kommunen skall kunna uppfylla sitt ansvar att tillhandahålla barnomsorg såväl genom att erbjuda plats i sin egen verksamhet som att hänvisa barnet till en motsvarande plats i enskilt bedriven förskola, fritidshem eller integrerad skolbarnsomsorg. Kommunen skall vara skyldig att ge bidrag till enskilda förskolor och fritidshem samt enskild integrerad skol- barnsomsorg. Kommunen skall däremot inte vara skyldig att lämna bidrag till familjedaghem, kompletterande förskoleverksamhet eller öppen fritidsverksamhet som drivs i enskild regi. Lagregleringen om barnomsorgsplan har slopats. Enligt regeringens uppfattning bör i princip alla föräldrar med barn som får daglig omsorg utanför hemmet ges möjlighet till kontakt med barnets vardagliga miljö. Enligt nuvarande regler föreligger rätt till tillfällig föräldrapenning - förutom vid föräldrautbildning och skolbesök - i samband med besök i förskole- eller fritidsverksamhet inom samhällets barnomsorg. I praxis har det ansetts att i begreppet samhällets barnomsorg inte enbart inryms den verksamhet som drivs av kommunen utan även sådan alternativ barnomsorgsverksamhet som kommunen genom beslut av kommunfullmäktige tagit upp i barnomsorgsplanen. Regeringen anser att tillfällig föräldrapenning i form av kontaktdagar skall kunna utges i samband med besök i barnomsorgsverksamhet utom hemmet oavsett om verksamheten bedrivs i offentlig eller privat regi. Regeringen föreslår därför att en förälder skall ha rätt till tillfällig föräldrapenning när föräldern avstår från förvärvsarbete för besök i förskola, familjedaghem, fritidshem och integrerad skolbarnsomsorg. I den öppna förskolan deltar barnet tillsammans med förälder, dagbarnvårdare eller annan vårdare i en gruppverksamhet som är avsedd av ge pedagogisk stimulans. Barnen är inte inskrivna. Inte heller i den öppna fritidsverksamheten för barn mellan tio och är barnen inskrivna. Denna verksamhet erbjuder inte heller samma grad av omvårdnad och tillsyn som fritidshemmen och den integrerade skolbarnsomsorgen. Av nu angivna skäl har arbetsgruppen föreslagit att tillfällig föräldrapenning inte skall kunna utges i samband med besök i sistnämnda verksamheter Enligt regeringens uppfattning finns det dock inte sådana skäl att den öppna verksamheten bör undantas. En konsekvensändring bör göras i 4 kap. 4 andra stycket AFL. Enligt detta lagrum får föräldrapenning utges bl.a. i samband med besök i förskoleverksamhet inom samhällets barnomsorg i vilken barnet deltar. Regeringen föreslår att föräldrapenning skall kunna utges utan krav på att förskoleverksamheten skall bedrivas inom samhällets barnomsorg. 7 Vissa frågor rörande bestämmelserna om arvoden till privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster, m.m. I proposition 1993/94:75 Arvoden till privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster samt vissa ersättningar till sjukvårdshuvudmännen m.m., lade regeringen fram förslag till lagar om privatpraktiserande läkares respektive sjukgymnasters rätt till ersättning från ett av landstingen finansierat och administrerat ersättningssystem för hälso- och sjukvård i de fall vårdavtal inte har träffats med . socialutskott ställde sig i huvudsak bakom regeringens förslag (1993/94:SoU14). Utskottet ansåg dock att skall administrera utbetalningarna av läkarvårdsersättning samt framförde vissa synpunkter på lagförslaget. Utskottet föreslog därvid vissa ändringar i regeringens förslag till lag om läkarvårdsersättning samt lag om ersättning för sjukgymnastik. Vidare hemställde utskottet att på några punkter som sin mening skulle ge regeringen till känna vad utskottet anfört. beslutade i enlighet med vad utskottet anfört (rskr. 1993/94:118). Utskottets hemställan avsåg företagsläkarnas möjligheter att omfattas av rätten till läkarvårdsersättning, vikariatsreglerna för specialistläkare samt avgiftsfriheten för specialistläkare i fråga om röntgen- och laboratorie- undersökningar som efter remiss utförs genom sjukvårdshuvudmännens försorg. Till detta kommer att utskottet gjorde vissa uttalanden om konstruktionen av läkarvårdstaxan vad gäller bl.a. möjligheten att behålla ersättning för hembesök och telefonkonsultationer i särskilda fall. Även dessa frågor behandlas i det följande. I budgetpropositionen för /95 (prop. 1993/94:100, bilaga 6) aviseras vissa ändringar av anslagsteknisk karaktär fr.o.m. i fråga om flertalet särskilda ersättningar till sjukvårdshuvudmännen som utges av staten enligt överenskommelse med sjukvårdshuvudmännen. De föreslagna ändringarna, som skall genomföras i bl.a. förenklande syfte, innebär att endast ersättningarna för sjukresor och samt den särskilda ersättningen för rehabiliterings- och behandlingsinsatser och några mindre utgiftposter skall redovisas under det anslag som avser den allmänna sjukförsäkringen. Övriga särskilda ersättningar till huvudmännen skall redovisas under anslaget för hälso- och sjukvård. Regeringen skulle senare återkomma till med konsekvensändringar i lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). Propositionen innehåller därför även de förslag till lagändringar som är erforderliga för denna omläggning . 7.2 Privatpraktiserande läkare med specialistkompetens i företagshälsovård Regeringens bedömning: Privatpraktiserande läkare med specialistkompetens i företagshälsovård bör inte omfattas av lagen (1993:1651) om Skälen för regeringens bedömning: Flera såväl finansiella som verksamhetsmässiga skäl talar enligt vår mening mot att läkare med specialistkompetens i företagshälsovård skulle omfattas av lagen (1993:1651) om läkarersättning. Företagshälsovård respektive hälso- och sjukvård är verksamheter med olika utgångspunkter, som styrs efter skilda regler och förutsättningar. Hälso- och sjukvård är en lagreglerad verksamhet. De grundläggande bestämmelserna finns i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), som är en målinriktad ramlag. Utöver den hälso- och sjukvård som en kommun inom har ansvaret för, är det en uppgift för landstingen att planera och organisera hälso- och sjukvården i respektive sjukvårdsområde med utgångspunkt i befolkningens behov av sådan vård. Planeringen skall också avse den hälso- och sjukvård som erbjuds av annan än och kommunerna i . Enligt hälso- och sjukvårdslagen är det övergripande målet för hälso- och sjukvården en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Hälso- och sjukvården finansieras till helt övervägande del av lands- tingsskatter. Statsbidragens andel för att finansiera hälso- och sjukvårds- kostnaderna har successivt minskat och uppgår numera till av de totala kostnaderna (exkl. läkemedel). Företagshälsovården har vuxit fram på initiativ av parterna på arbets- marknaden. Den första överenskommelsen om företagshälsovård träffades mellan () och i (LO) . Avtal träffades senare mellan parterna inom såväl den privata som den offentliga sektorn. Utgångspunkten var att man såg det som en viktig uppgift för arbetsmarknadens parter att se till att verksamheten blev förankrad i företagen som en partsobunden, utredande och rådgivande expertresurs i det lokala arbetsmiljöarbetet. Som sådan skulle den verka för att arbetsmiljön i största möjliga utsträckning anpassas till människans förutsättningar och behov. Företagshälsovården är inte lagreglerad, men statsmakterna har i olika sammanhang uttalat betydelsen av företagshälsovården som en resurs vilken kan bidra till att förverkliga arbetsmiljölagens (1977:1160) intentioner och förhindra utslagningen från arbetslivet. Begreppet företagshälsovård används bl.a. i arbetsmiljölagen som benämning på en resurs som arbetsgivaren är ålagd att föranstalta om "om arbetsförhållandena påkallar det" och som en av de frågor som skyddskommittén skall behandla. Staten lämnade till och med bidrag för att stimulera utbyggnaden av företagshälsovården. Före lämnades statsbidrag i relation till omfattningen av den sjukvårdande verksamheten inom företagshälsovården bl.a. mot bakgrund av den svenska sjukvårdens då mycket starka koncentration till sjukhus. Fr.o.m. nämnda tidpunkt infördes dock ett verksamhetsneutralt bidrag, som lämnades i relation till antalet anställda i det anslutna företaget. Syftet med det nya bidraget var att stimulera till förebyggande arbetsmiljöarbete och förbättra anslutningen av små och medelstora företag till företagshälsovården. De villkor som ställdes för att statsbidrag skulle lämnas anslöt sig i huvudsak till bestämmelserna i de avtal som gällde för företagshälsovård. Dessa innebar att företagshälsovården skulle arbeta förebyggande med arbetsmiljön och medverka i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamheten på arbetsstället. Den skulle vara integrerad i eller på annat sätt vara samordnad med arbetsmiljöarbetet på arbetsplatsen. redovisades en översyn av effekterna av de nya bidragsreglerna, Företagshälsovård i omvandling (Ds 1990:42). Denna kom att ligga till grund för de delvis nya bidragsbestämmelser som föreslogs i proposition 1990/91:140 Arbetsmiljö och rehabilitering. godkände förslagen (bet. AU 1990/91:22, rskr. 1990/91:302) och de nya bestämmelserna trädde i kraft . Riksdagsbeslutet innebar att villkoren för bidrag till företagshälsovården renodlades till att gälla vissa krav på verksamhetens funktion och kvalitet samt styrningen och ledningen av den. Kraven på att företagshälsovården skulle arbeta förebyggande och medverka i den arbetsplatsinriktade rehabiliteringen markerades. Tyngdpunkten i företagshälsovårdens arbete skulle inte ligga på de individinriktade insatserna utan på det förebyggande arbetsmiljöarbetet med särskild betoning av grupp- och organisationsinriktade insatser. Syftet att genom statsbidraget stimulera små företag med upp till 20 anställda att ansluta sig till företagshälsovård förstärktes ytterligare. () gjorde en förvaltnings- revisionell studie av de statliga bidragen till företagshälsovården, som presenterades i rapporten Den statliga styrningen av företagshälsovården (Fu 1991:9). RRV:s slutsats var att statsbidragets styrande effekter var svaga, bl.a. när det gällde att öka anslutningen av de små företagen. RRV ansåg inte heller att de då föreslagna förändringarna, som kom att träda i kraft , skulle få avsedd effekt varför verket föreslog att bidraget skulle avvecklas. RRV:s rapport och det statsfinansiella läget medförde att regeringen i budgetpropositionen för /93 föreslog att det generella statsbidraget för företagshälsovård skulle upphöra fr.o.m. . Vidare bemyndigade regeringen arbetsmarknadsministern att tillkalla en särskild utredare för att utreda företagshälsovårdens organisation och finansiering - företagshälsovårdsutredning. Utredaren skulle med utgångspunkt från att statsbidraget avvecklades överväga andra former av stöd för att tillgodose de små företagens behov av företagshälsovård. Utredaren skulle också mot bakgrund av en analys av vilka konsekvenser en avveckling av statsbidraget kunde få för företagshälsovården bedöma behovet av samhällelig styrning av den. I enlighet med regeringens förslag beslutade att statsbidraget till företagshälsovården skulle avvecklas . överlämnade företagshälsovårdsutredning sitt betänkande FHU92 (SOU 1992:103) till chefen för . Vi vill i det följande kort hänvisa till vissa av utredningens synpunkter och ställningstaganden i de delar de har betydelse i detta sammanhang. Utredningen konstaterar att synen på företagshälsovård är mycket skiftande. Å ena sidan riktas mycket av förhoppningarna om ett effektivt arbetsmiljöarbete mot företagshälsovården. Å andra sidan framförs långtgående kritik mot denna. Förklaringen till denna splittrade bild ligger till stor del på de många roller som företagshälsovården kommit att få. Den skall vara en rådgivande expertresurs, en övervakare av arbetsmiljön och arbetsgivarens särskilda resurs. De olika rollerna som var och en kräver såväl särskilda kvalifikationer som lojalitet mot uppdragsgivaren kan, menar utredningen, inte uppfyllas av en och samma organisatoriska enhet utan att inte avsedda konsekvenser uppstår. Före-tagens krav på sjukvård är en av de faktorer som medverkat till att företagshälsovården inte kunnat spela en tillräckligt aktiv roll i arbetsmiljöarbetet, menar utredningen. Utredningen anser att arbetet med arbetsmiljö och rehabilitering skall vara det primära för företagshälsovården. Även medicinsk kompetens behövs i detta arbete. Utredningen betonar också vikten av ett förtroendefullt samarbete med primärvården och andra berörda vårdgivare. Om företag önskar erbjuda sina anställda sjukvård är det angeläget att detta sker på sådant sätt att det inte inkräktar på eller ersätter arbetet med arbetsmiljön och rehabiliteringen, menar utredningen som också anser att arbetsgivare som vill anordna sjukvård för sina anställda själva bör finansiera insatsen eller träffa överenskommelse med sjukvårdshuvudmännen. Regeringen vill i sammanhanget nämna att om företag subventionerar de anställdas sjukvård är detta att betrakta som en personalförmån, som har direkt samband med en överenskommelse mellan arbetsgivare och arbetstagare om anställningsvillkor. Öppen sjukvård tillhör fortfarande de förmåner som kan erbjudas utan att de beskattas trots den skärpta skattelagstiftningen om förmåner till anställda. Arbetsgivarna har ansvaret för rehabiliteringen på arbetsplatserna. Företagshälsovården är här en viktig resurs. För att befrämja rehabilite- ringsinsatserna har också försäkringskassorna möjlighet att köpa yrkesinriktade rehabiliteringstjänster för ett belopp som under innevarande budgetår uppgår till . Regeringen har föreslagit (prop. 1993/94:100 bil. 6) att ett lika stort belopp skall avsättas för detta ändamål även för /95. Läkarvårdsersättning lämnas till läkare i privat verksamhet med specialistkompetens i specialiteter där individuella vård- och behand- lingsinsatser är det primära. Bland de krav som gäller för läkare som omfattas av lagen om läkarvårdsersättning återfinns bl.a. kravet på att de skall bedriva verksamheten som privatläkare på heltid, dvs. Vi vill erinra om att detta krav liksom övriga lagbestämmelser även gäller fullt ut för de läkare som är verksamma inom företagshälsovården och som har en s.k. försäkringskasseanslutning i den mån de fortsättningsvis vill vara verksamma inom de ramar som gäller enligt lagen om läkarvårdsersättning. är det landstingen som finansierar läkarvårdser- sättningen. Om specialister i företagshälsovård skulle omfattas av rätten till sådan innebär det att landstingen skulle drabbas av kostnader som ankommer på företagen och som tidigare - i varje fall delvis - staten svarade för. Ett sådant förfarande skulle strida mot den s.k. finansieringsprincipen. Denna innebär att kommuner och landsting inte bör åläggas nya uppgifter utan att de får möjlighet att finansiera dessa med annat än höjda skatter. En annan konsekvens skulle bli att samhället får två parallella system för organisationen av den öppna sjukvården med landstingen som finan- sieringsansvariga. Detta skulle med stor sannolikhet leda till ökade totalkostnader. Det skulle också vara den del av befolkningen med de minsta sjukvårdsbehoven som skulle ha tillgång till båda dessa organisationer. Mot bakgrund av vad vi här anfört anser regeringen att specialister i företagshälsovård inte bör omfattas av lagen (1993:1651) om läkarvårds- ersättning. Företagshälsovården finansieras sedan indragningen av statsbidraget helt av företagen. konstaterade att bortfallet av bidraget, som motsvarade av intäkterna, medför ekonomiska problem för företagshälsovården. En omställningsprocess inleddes redan i samband med att fattade beslut om indragningen. Enligt vår mening är också en omstrukturering av företagshälsovården önskvärd. Bortfallet av statsbidraget har påskyndat denna process. Det är också viktigt att innehållet i de tjänster som tillhandahålls inom ramen för företagshälsovården i första hand styrs av företagens efterfrågan i relation till de behov de anser sig ha med hänsyn till det ansvar de åläggs i gällande lagar och förordningar. Mot bakgrund av att avtal om företagshälsovård saknas för stora delar av arbetsmarknaden och att det generella statsbidraget upphört har regeringen uppdragit åt Statskontoret att utvärdera vad detta inneburit för företagshälsovårdens organisation, inriktning, omfattning och kvalitet. Uppdraget skall redovisas till . 7.3 Vikariatsregler för privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster Regeringens förslag: Läkare som är anställd i ett landstings hälso- och sjukvård eller är anställd i ett bolag eller annan juridisk person inom hälso- och sjukvården i vilket har ett bestämmande rättsligt inflytande, ges möjlighet att få läkarvårdsersättning när läkaren vikarierar för en privatpraktiserande specialist som uppbär läkar- vårdsersättning. Detta förutsätter dock att läkaren är ledig från sin tjänst hos eller den juridiske personen. Ett motsvarande möjlighet införs även i fråga om sjukgymnaster. Skälen för regeringens förslag: Förslaget till ändring av vikariatsreglerna är föranlett av socialutskottets hemställan som ställt sig bakom. Utskottet gjorde bl.a. den bedömningen att det kan bli omöjligt att få kompetenta vikarier om offentliganställda läkare inte ges möjlighet att vikariera för privatpraktiserande specialister samt att en förutsättning för att få vikariera bör vara att en offentliganställd läkare under vikariatet är tjänstledig från sin befattning i . Förslaget föranleder ändring dels i 9 lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning, dels i 9 lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik. 7.4 Avgiftsfrihet för privatläkares röntgen- och laboratorieundersökningar hos sjukvårdshuvudmännen