prop · GH03208 · 1994-01-01 00:00:00 — I detta sammanhang kan omnämnas, att även den norska lagstiftningen tidigare innehöll en begränsningsregel av liknande innebörd som den vi har. Enligt regeln undantogs från förmånsrätt lönefordringar till arbetstagare som "ut_vde eller kunne ut_ve en vesentlig innflytelse över skyldnerens forretning i kraft av sin stilning som leder av forretningen eller i kraft av sin eller sine nærståendes eierandel i forretningen". Regeln, som ansågs ha lett till problem i den praktiska tillämpningen, har ändrats från till att avse bl.a. arbetstagare som "selv eller sammen med sine nærstående har hatt eierandel i virksomheten på minst 20 prosent" (Lov 8. nr. 59 om fordringshavernes dekningsrett, § 9-3). Ägarandelen måste vidare ha avvecklats senast före fristdagen för att fordringen skall komma i fråga för förmånsrätt. Som utredningen har framhållit, kan man hävda att den nuvarande svenska regelns utformning är lämplig ur den synpunkten att den medger stor frihet vid bedömning av förhållandena i det enskilda fallet, en fördel som även har lyfts fram i remissyttrande. skapar en så utformad regel stor osäkerhet. Det innehåll bestämmelsen har kommit att få genom rättspraxis har vidare inneburit en relativt generös förmånsrätt för den kategori av arbetstagare som både äger och leder företaget. De skäl som har motiverat att vi i det föregående har föreslagit vissa begränsningar i förmånsrätten för arbetstagares löne- och pensionsfordringar talar också för ytterligare begränsningar i förmånsrätten för den här ifrågavarande personkategorin. Vi ansluter oss också till utredningens bedömning att den som har en ledande befattning i företaget, men inte har några ägarintressen i det, inte bör drabbas av hårdare inskränkningar i förmånsrättshänseende än vad som gäller för andra arbetstagare. Det kan visserligen anses, att de bedömningar som en person i företagsledande ställning har gjort ibland kan ha bidragit till att företaget har kommit på obestånd. Lika lite som andra arbetstagare bör han emellertid "straffas" för eventuella felbedömningar genom att hans lönefordring utesluts från förmånsrätt. Man bör också komma ihåg att den som inte äger någon andel i företaget i allmänhet inte har någon fördel av att företaget försätts i konkurs, utan förlorar sin anställning som alla andra. Med fördel åsyftar vi i detta sammanhang bl.a. den sanering av skulder som ibland blir resultatet av en konkurs och som i vissa fall kan anses som en fördel för ägarna av den konkursdrabbade verksamheten. Genom att denna kategori arbetstagare inte undantas från förmånsrätt riskeras inte heller att personer i ledande befattningar lämnar företaget redan vid ett hot om en framtida konkurs, vilket kunde få till följd att företagets ställning förvärrades ytterligare. Begränsningsregeln bör sålunda endast ta sikte på den kategori av arbetstagare som har ägarintressen i företaget. Med hänsyn till de tillämpningssvårigheter som den nuvarande regeln har gett upphov till, bör den nya bestämmelsen vidare utformas så att storleken på den ägarandel som skall utesluta från förmånsrätt klart framgår av lagtexten. Mot en sådan regel kan visserligen invändas att den blir lätt att kringå genom att andelarna fördelas så att ingen uppnår den erforderliga storleken. Som utredningen har påpekat, kan emellertid även den regel som gäller kringås på detta sätt. Genom den rättspraxis som finns angående dess tillämpning kan den intresserade nämligen bilda sig en relativt god uppfattning om hur stor andelen får vara utan att den anses som väsentlig. För att undvika all ovisshet om när begränsningsregeln skall vara tillämplig bör av den vidare framgå när ägandet senast skall ha avvecklats för att förmånsrätt för en löne- eller pensionsfordring skall komma i fråga. Om konkursgäldenären är näringsidkare, bör förmånsrätten således inte omfatta arbetstagare som själv eller tillsammans med närstående senare än före konkursansökningen har ägt en femtedel eller mer i företaget. Som har påpekats av och vid bör det även tydligare än enligt utredningens förslag framgå av lagtexten att, på sätt som gäller , även närståendes ägande skall vara diskvalificerande. En på detta sätt utformad begränsningsregel innebär så stora fördelar för förvaltare, tillsynsmyndigheter i konkurs och andra som skall tillämpa regeln, att de enligt vår mening klart överväger de eventuella nackdelar som ett angivande av en bestämd ägarandel i dessa sammanhang kan medföra. ökas rättssäkerheten genom att en arbetstagare kommer att kunna förutse i vilka situationer hans löne- eller pensionsfordring kan komma att bli utan det skydd förmånsrätten och den därav beroende lönegarantin innebär. Genom att den andel som utesluter från förmånsrätt bestäms till en femtedel uppnås även en önskvärd begränsning av förmånsrätten för ägare av företag i för- hållande till vad som gäller . Som har framgått tidigare utesluter sålunda vår nuvarande begränsningsregel inte arbetstagare med en ägarandel om eller, i vissa fall, t.o.m. , från förmånsrätt. Redan den som äger en femtedel eller av ett företag får emellertid anses ha ett sådant intresse i och inflytande över dess verksamhet, att han inte bör ha förmånsrätt eller lönegaranti för sin löne- eller pensionsfordring mot företaget. Mot den föreslagna regeln kan invändas att den i vissa fall kan komma att drabba hårt t.ex. en familjemedlem med endast en underordnad befattning vid företaget. Genom att själv eller tillsammans med en närstående äga en femtedel av företaget skiljer sig emellertid även en sådan arbetstagares situation på ett avgörande sätt från deras som endast är anställda vid företaget. Det torde också ligga i sakens natur att anställningsförhållandena för en arbetstagare som arbetar i ett företag som delvis ägs av honom själv eller nära släktingar till honom sällan är helt jämförbara med vad som gäller för andra anställda. Vidare kan mot regeln invändas att den kan få orimliga konsekvenser i situationer där någon arbetstagare har en andel strax under gränsen och en annan har en andel strax over. Sådana konsekvenser är emellertid närmast ofrånkomliga om man vill skapa en begränsningsregel som är någorlunda lätt att tillämpa. Det torde också vara så att de flesta regler som begränsar en krets personer som kan komma ifråga för en viss förmån, kan leda till konsekvenser som kan synas orimliga i det enskilda fallet. De administrativa och andra fördelar som regeln medför överväger emellertid enligt vår mening stort dess eventuella nackdelar. Enligt utredningsförslaget bör i regelns tillämpningsområde inte, såsom fallet är , innefattas även den situationen att konkursgäldenären är en juridisk person utan att vara näringsidkare, dvs. i allmänhet en stiftelse eller en ideell förening. Vi instämmer i denna bedömning. Som har påpekats av bl.a. lagutskott har det varit oklart vad den nuvarande regeln har inneburit i fråga om personer i ledande ställning i stiftelser och ideella föreningar (bet. 1991/92:LU6 s. 17 och 1991/92:LU37 s.20). På sätt som har anmärkts saknar dessa typer av juridiska personer regelmässigt delägare. Den nu gällande regelns krav på väsentlig andel har därför, trots att regeln enligt sin lydelse skall tillämpas även i dessa fall, knappast någonsin varit uppfyllt. Inte heller den av oss föreslagna regeln kommer att kunna tillämpas i dessa situationer. På sätt som har anfört, bör det såvitt avser de här ifrågavarande personkategorierna vara tillfyllest, att aktualisera tillämpningen av den generella missbruksregeln i lönegarantilagen som vi kommer att föreslå i det följande, när så kan vara påkallat. 5.9 Semesterlön som har betalats i förskott Regeringens förslag: Vid konkurs skall inte utgå betalning för semesterlön som har erhållits i förskott. Utredarens förslag: Överenstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser, som har berört frågan, har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Om en arbetstagare har mottagit semesterlön i förskott gäller som huvudregel enligt 29 § semesterlagen (1977:480, SemL), att sådan semesterlön skall dras av från arbetstagaren tillkommande semesterersättning. Regeln är emellertid försedd med vissa undantag. Förskottssemesterlön skall sålunda inte dras av bl.a. om anställningen har upphört på grund av uppsägning från arbetsgivarens sida, som beror på förhållande som inte hänför sig till arbetstagaren personligen. Denna undantagsregel är tillämplig t.ex. vid en uppsägning i samband med en konkurs och innebär då att en arbetstagares lönefordring avseende semesterersättning beräknas utan avdrag för redan erhållen förskottssemesterlön. Denna fordring kommer därigenom, om övriga förutsättningar är för handen, att också ersättas genom lönegarantin. Som har framgått tidigare synes enligt den undersökning avseende lönegarantiutbetalningar, som SCB har utfört på utredningens uppdrag, av all utbetald lönegarantiersättning avse fordringar på semesterlön och semesterersättning. När vi har föreslagit vissa inskränkningar i lönefordringarnas förmånsrätt har förslaget innefattat även begränsningar i förmånsrätten för fordringar på semesterlön och semesterersättning. Enligt vår mening bör man som utredningen har föreslagit även genomföra den förändringen, att ovan nämnda undantag i semesterlagen inte skall tillämpas om uppsägning sker till följd av konkurs. Det kan visserligen vara berättigat att arbetstagare har rätt till semesterersättning utan avdrag för en redan tidigare erhållen semesterlön, om anställningen upphör på grund av omständighet över vilken arbetstagaren inte råder. Som framgår av 29 § tredje stycket SemL kan detta vara fallet bl.a. om anställningen upphör på grund av arbetstagarens sjukdom eller till följd av att arbetsgivaren i väsentlig mån har åsidosatt sina åligganden mot arbetstagaren. När anställningsavtal upphör till följd av en konkurs är situationen emellertid något annorlunda. Anställningsavtalen bringas sålunda att upphöra för samtliga arbetstagare. Men inte endast arbetstagarna drabbas, utan även företagets övriga borgenärer. En stor del av arbetstagarnas fordringar i en konkurs är skyddade genom reglerna om förmånsrätt och lönegaranti. För många borgenärer innebär emellertid konkursen att de inte får någon utdelning för sina fordringar. Mot denna bakgrund synes det inte rimligt att arbetstagare skall kunna få betalning för en fordring för vilken ersättning har utgått redan tidigare i form av förskottssemesterlön. Semesterlagens huvudregel, nämligen att semesterersätningen skall minskas med erhållen förskottssemesterlön, bör således gälla även i dessa situationer. På detta sätt undviker man även att lönegarantiersättning utgår för fordringen. 6 Regler mot missbruk förs in i lönegarantilagen 6.1 En regel om två års karenstid Regeringens förslag: Lönegaranti skall kunna lämnas endast en gång för lönefordringar som har uppstått i huvudsakligen samma verksamhet. Denna karensregel skall inte gälla, om arbetstagaren har anvisats anställningen av den offentliga arbetsförmedlingen. Utredarens förslag: Överensstämmer huvudsakligen, utom beträffande karenstidens längd, med regeringens förslag. Utredaren har föreslagit att karenstiden skall uppgå till . Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. RSV har framfört att det avgörande för regelns tillämpning bör vara, om lönefordringen har uppstått i en verksamhet som bedrivs av samma ägarkrets. i har godtagit utredarens förslag, men ansett att regeln bör utsträckas till att avse även fordringar som har uppstått i en annan verksamhet som drivs av samma ägarintressen. Kronofog- demyndigheten i har föreslagit att karenstiden utsträcks till . har framhållit att regeln bör medge undantag för återanställning efter en seriös rekonstruktion. Förslaget har avstyrkts av LO, TCO, och i som orättvist mot arbetstagare. har avstyrkt förslaget på den grunden att regeln sannolikt skulle bli svår att tillämpa. Både i och har avstyrkt förslaget under hänvisning till att de förfaranden som regeln riktar sig mot i huvudsak endast förekommer i storstadsområden och bara inom vissa branscher. Ackordscentral har förklarat att Ackordscentralen inte tror på värdet av bestämmelser av det ifrågavarande slaget och avstyrkt från att regeln införs. Föreningen har anmärkt att regeln komplicerar och fördyrar lönegarantihanteringen. Skälen för regeringens förslag: Flertalet av de förslag som vi har lämnat i de föregående har tagit sikte på de problem med lönegarantin som har påtalats både i riksdagsmotioner och i den allmänna debatten . Såväl avkortningen av tiden för lönefordringarnas förmånsrätt som den föreslagna skärpningen av avräkningsreglerna syftar således till att minska möjligheterna till spekulation på garantins bekostnad, utan att arbetstagarnas grundskydd för lönefordringar försämras på ett oacceptabelt sätt. Dessa regler är emellertid avsedda att gälla generellt. För att komma till rätta med vissa speciella former av användning av lönegarantin krävs det dessutom regler som direkt tar sikte på de avsedda situationerna. har lönegarantisystemet kritiserats framför allt från den utgångspunkten att garantin påverkar konkurrensen negativt. Exempel har anförts på verksamheter som av har gått i konkurs ett flertal gånger och efter varje konkurs har rekonstruerats på nytt med i huvudsak samma rörelseinriktning. Kritiken har gått ut på att rekonstruktionerna har skett med användning av lönegarantin. Man har därvid anfört att förfaranden av detta slag medför att konkurrensen snedvrids, dels genom att de ifrågavarande företagen genom lönegarantin tillgodogör sig en subvention av sina lönekostnader, dels också då upprepade rekonstruktioner av inte livskraftiga företag bidrar till en överetablering inom branschen med eventuella konkurser för andra företag inom samma verksamhetsområde som följd. Som utredningen har konstaterat, är det också rimligt att anta att om en verksamhet, t.ex. en taxirörelse, går i konkurs ett flertal gånger och rekonstrueras varje gång med i huvudsak samma personal som får sina lönefordringar i allt fall delvis ersatta genom lönegarantin, så påverkar detta konkurrenssituationen för andra företag i branschen negativt. Det förtjänar att strykas under, att lönegarantin inte är avsedd att användas på detta sätt. Den är inte avsedd att utgöra ett stöd varigenom verksamheter med dålig lönsamhet rekonstrueras, kanske upprepade gånger. Den bör inte heller kunna användas för att förmå arbetstagare att stanna kvar i verksamheter, som saknar lönsamhet . En verksamhet som går i konkurs upprepade gånger, varvid lönefordringarna betalas genom lönegarantin, innebär vidare en inte åsyftad belastning på lönegarantifonden. Som i och Konkurs- förvaltarkollegiernas Förening har invänt är det säkerligen så att de här berörda förfarandena ännu så länge är mest frekventa i storstadsområden och endast inom vissa branscher. Om förfaranden av detta slag skulle accepteras, kan det emellertid befaras att tillvägagångssättet kommer att sprida sig, med kraftiga kostnadsökningar för lönegarantifonden som följd. En sådan utveckling vore inte godtagbar. Som utredningen har anfört kan de här ifrågavarande sätten att använda garantin inte förhindras, utan att de arbetstagare, som arbetar i sådana verksamheter, berörs. Lönegarantin är primärt en ersättning till arbetstagare. Efterstävar man att denna ersättning inte skall kunna komma till användning i vissa fall, är det sålunda arbetstagares möjligheter att få ut garantiersättning för sina lönefordringar i de fallen som måste förändras. Det blir alltså nödvändigt att begränsa arbetstagares möjligheter att få sina fordringar ersatta genom lönegarantin vid upprepade konkurser av en verksamhet. Vi föreslår därför, för att komma till rätta med de negativa effekterna för bl.a. konkurrensen som de här beskrivna förfarandena utan tvekan medför, att det i lönegarantilagen förs in en "karensregel" av det slag som utredningen har föreslagit. Som i har framhållit, torde emellertid den av utredningen föreslagna karenstiden vara alltför kort för att regeln skall få den effekt som åsyftas. Karenstiden bör sålunda bestämmas till och bedömningen skall avse om arbetstagaren har tillerkänts garantiersättning. Den av oss föreslagna regeln får då följande innehåll. En arbetstagare som före konkursbeslutet har för en löne- fordring, som har uppstått i huvudsakligen samma verksamhet, tillerkänts ersättning genom garantin, skall inte ha rätt till garantiersättning. Garantiersättning bör enligt vår mening emellertid kunna utgå även i sådana fall, om arbetstagaren har anvisats anställningen av den offentliga arbetsförmedlingen. Detta undantag hade inte föreslagits av utredningen. Den karenstid som vi föreslår uppgår sålunda till . Både den finska och den norska lönegarantilagstiftningen innehåller regler, som tar sikte på att försöka begränsa lönegarantins användning vid likartade förfaranden som här är i fråga. I båda dessa länder är den tid under vilken arbetstagaren utestängs från lönegarantin bestämd till . Enligt vår mening skulle en så lång karenstid emellertid medföra en alltför stor inskränkning i arbetstagarnas löneskydd. Det är vidare så, att de förfaranden, som det synes mest angeläget att stävja, är de där samma verksamhet går i konkurs . Det är också dessa förfaranden som kan sägas utgöra en oacceptabel belastning på lönegarantifonden. För att förvaltaren vid sin bedömning av lönegarantifrågan skall kunna kontrollera, om arbetstagaren har tillerkänts garantiersättning före konkursen, är det nödvändigt att alla lönegarantiärenden registreras. Vi återkommer till denna fråga i det följande. Med hjälp av de uppgifter om ett tidigare tillfälle då arbetstagaren har tillerkänts garantiersättning, som förvaltaren kan inhämta från registret, bör förvaltaren kunna avgöra om de lönefordringar, för vilka arbetstagaren nu vill ha betalt enligt garantin, har uppstått i huvudsakligen samma verksamhet. I förvaltarens handhavande av konkursboet ingår bl.a. att sätta sig in i orsakerna till konkursgäldenärens obestånd. I allmänhet torde förvaltaren därvid inte kunna undgå att sätta sig in i konkursgäldenärens förhållanden i vart fall före konkursen, även om hans undersökningar härvidlag oftast sträcker sig betydligt längre tillbaka. Visar det sig att konkursgäldenärens verksamhet har påbörjats genom att en rörelse som har gått i konkurs har rekonstruerats av gamla ägare eller genom att ett konkursbos verksamhet har övertagits av annan, torde det inte ställa till större svårigheter för förvaltaren att identifiera om den verksamhet, i vilken lönefordringarna nu har uppstått, är huvudsakligen den samma som den där arbetstagaren även har tillerkänts ersättning enligt garantin. Även här gäller det emellertid, på samma sätt som beträffande de föreslagna skärpningarna av avräkningsreglerna, att rikta in sig på de förfaranden som verkligen står i strid med lönegarantins syfte. Om ett konkursbos rörelse består av flera enheter och en av dem utgörs av en tidigare konkursdrabbad verksamhet som har övertagits, bör regeln sålunda inte komma till användning. Regeln bör inte heller komma till användning i de fall att övertagandet har avsett en konkursdrabbad rörelses maskinpark eller andra inventarier, som efter övertagandet har använts till en annan typ av produktion . En mindre ändring av verksamhetsinriktningen, som t.ex. när en restaurangrörelse efter övertagandet går över till att endast servera vegetarisk mat eller förvandlas till salladsbar eller liknande, bör däremot inte utesluta att lönefordringarna kan anses ha uppstått i huvudsakligen samma verksamhet. Syftet med den nya regeln är sålunda inte att hindra sund rekonstruktion av konkursföretag eller normala övertaganden av konkursboens inkråm. Vad regeln riktar sig mot är de inledningsvis beskrivna förfarandena där rekonstruktion efter en konkurs blivit en regel och vilka innebär att arbetstagare knuts med användandet av lönegarantin till verksamheter som saknar livskraft . Vissa remissinstanser, däribland RSV, har framfört att regelns tillämpning borde anknytas till om verksamheten, där lönefordringarna har uppstått, har samma ägarkrets. Mot en sådan lösning talar att den skulle erfordra, förutom en registrering av lönegarantibeslut, även en registrering av ägarförhållandena i de konkursdrabbade verksamheterna. Detta torde ställa krav på en betydligt mer omfattande kontrollapparat än den begränsade registrering som vi kommer att föreslå i det följande. En karensregel, knuten till vilka som har ägt företaget, vore vidare lätt att kringå genom anlitande av bulvan. Det avgörande skälet mot en sådan utformning av karensregeln är emellertid regelns syfte, nämligen att hindra osund konkurrens. Det är verksamheterna som konkurrerar med varandra på en marknad. Därför är det också en inte avsedd subvention av en verksamhet med användning av lönegaranti som bör stävjas. En konkursdrabbad rörelses ägare har i och för sig inte någon fördel av att lönegarantin kommer till användning vid en eventuell rekonstruktion, om inte hans rörelse, dvs. verksamheten, drar nytta därav. Regelns syfte är alltså att hindra att en viss verksamhet drar otillbörlig nytta av garantin. Att regeln i många fall kommer att drabba även ägarna är emellertid ofrånkomligt, då det förhållandet att verksamheten drabbas i allmänhet torde medföra ekonomiska följder även för ägarna. Arbetstagarorganisationerna har i sina remissyttranden framhållit att den föreslagna regeln kommer att slå orättvist mot arbetstagare, genom att deras möjligheter att få lönegarantiersättning för sina lönefordringar som har uppstått i en viss verksamhet begränsas. Som redan har framgått av det föregående, gör vi i vårt förslag undantag för de fall att anställningen har anvisats arbetstagaren av den offentliga arbetsförmedlingen. I sådana fall skall lönegarantin alltså även fortsättningsvis ersätta arbetstagares fordringar utan hinder av om de har uppstått i huvudsakligen samma verksamhet som tidigare garantiersatta fordringar. I andra fall finns det enligt vår mening emellertid inte anledning att godta att en arbetstagare, som redan har fått garantiersättning kanske med för sina lönefordringar, skall kunna stanna kvar i den redan konkursdrabbade verksamheten i förlitan på att han, även om verksamheten går i konkurs på nytt , skall kunna få ytterligare fordringar ersatta genom garantin. En sådan ordning binder arbetskraft i olönsamma verksamheter utan att erbjuda någon trygghet för deras sysselsättning . innebär en på detta sätt återkommande subvention av en verksamhets lönekostnader, att konkurrensen snedvrids för övriga företag i samma bransch. 6.2 En allmän regel mot missbruk Regeringens förslag: En allmän regel mot missbruk av lönegarantin tas in i lönegarantilagen (1992:497). Regeln innebär att en lönefordring inte ersätts av garantin om det finns grundad anledning att anta, att en av förutsättningarna för den an- ställning eller det anställningsvillkor på vilket fordringen grundar sig har varit att betalning skulle ske helt eller delvis genom lönegarantin. Utredarens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har föreslagit att det för dessa fall även stadgas om obligatorisk återbetalningsskyldighet av redan erhållna lönegarantimedel. RSV och har framfört att förslaget bör omformuleras så att den blir tillämplig endast om det visas att de angivna förhållandena föreligger. LO, TCO och har avvisat förslaget. Skälen för regeringens förslag: Den regel som vi har föreslagit i det föregående avsnittet tar sikte på en speciell form av lönegarantianvändning som har påtalats . Enligt vår mening är det nödvändigt att lönegarantireglerna dessutom kompletteras med en generell regel riktad mot missbruk av garantin.