prop · GH0344 · 1994-01-01 00:00:00 — Dåvarande departementschefen uttalade vidare att straffvärdet hos grova rattfylleribrott normalt inte är så högt att detta i sig motiverar fängelse i stället för en icke frihetsberövande påföljd; däremot torde det stå klart att återfall i grovt rattfylleri måste anses vara en sådan omständighet som gör att annan påföljd än fängelse normalt är utesluten. Den fråga som i praktiken är svårast att avgöra är därför, enligt departementschefen, i vilken utsträckning rattfylleribrottens art måste anses vara sådana att brottet bör följas av fängelse även om det inte är fråga om en återfallssituation. En avgörande faktor i det hänseendet ansåg departementschefen måste vara de risker för trafiksäkerheten som brottet inneburit. Har gärningsmannen, fortsatte departementschefen, genom sitt körsätt, den omfattning som körningen haft eller varit avsedd att ha, de trafikförhållanden som rådde vid körningen eller genom andra sådana omständigheter visat en uppenbar likgiltighet för sina medtrafikanters säkerhet, måste detta anses innebära en mycket stark presumtion för fängelse. Har några särskilda omständigheter av det slag som berörts däremot inte förelegat, bör, sammanfattade departementschefen, normala principer för påföljdsval kunna tillämpas i väsentligt större utsträckning än vad som dittills varit fallet. Dåvarande departementschefen betonade härefter att det emellertid inte endast är brottslighetens art som är av betydelse för valet mellan fängelse och en icke frihetsberövande påföljd. Av stor vikt är självfallet också, sades det, om det i det enskilda fallet finns några omständigheter som kan anses tala för en lindrigare påföljd än fängelse. Som exempel på sådana omständigheter nämnde departementschefen sådana som anges i 29 kap. 5 BrB, främst det fallet att den tilltalade skulle drabbas av hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- eller näringsutövning till följd av att körkortet återkallades. Vidare anfördes som exempel sådana omständigheter som nämns i 30 kap. 9 andra stycket BrB, dvs. de s.k. kontraktsvårdsfallen, samt situationer där en påtaglig förbättring skett av den tilltalades personliga eller sociala situation eller där han undergår behandling för missbruk. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen riktades viss kritik mot de däri angivna principerna för påföljdsval. I en motion (1989/90:Ju4) framhölls bl.a. att en förare med en hög alkoholhalt typiskt sett är farlig för sin omgivning och att en sådan förare redan genom att över huvud taget föra fordonet gjort sig skyldig till ett så allvarligt brott att fängelsestraff borde följa. I sitt betänkande (1989/90:JuU2) uttalade , att det inte kunde ställa sig bakom den uppfattning om påföljdsvalet för grovt rattfylleri som kom till uttryck i motionen. I stället delade utskottet den i propositionen uttalade upp- fattningen att en avgörande faktor måste vara de risker för trafiksäkerheten som brottet inneburit. Utskottet instämde även i övrigt i de uttalanden beträffande val av påföljd som kommit till uttryck i propositionen. Vad gäller straffmätningen gjordes inte några särskilda uttalanden i förar- betena till de senaste ändringarna i trafikbrottslagen. När fängelse ådöms för grovt rattfylleri bestäms strafftiden _ i likhet med vad som tidigare gällde be- träffande rattfylleri där omständigheterna inte var mildrande _ i allmänhet till en månad. Slutligen kan i detta avsnitt nämnas att normalpåföljden för rattfylleri är böter. Är straffvärdet för en gärning så högt att det föranleder fängelse bör den, enligt förarbetena, bedömas som grovt rattfylleri (prop. 1989/90:2 s. 48). Vid flerfaldig brottslighet och vid återfall kan fängelse emellertid komma i fråga även för rattfylleri. Rättspraxis De uttalanden beträffande principerna för påföljdsval vid grovt rattfylleri som gjordes i förarbetena till ändringar ledde till en kraftigt förändrad påföljdspraxis. Statistik från SCB visar att användningen av fängelsestraff för grovt rattfylleri, som i stort sett motsvarar det tidigare brottet rattfylleri, har minskat och att andelen villkorliga domar har ökat. Vad gäller tingsrättsdomar där grovt rattfylleri utgjort huvudbrott minskade andelen fängelsestraff från år och andelen villkorliga domar ökade från år . dömdes till fängelse i av fallen och antalet villkorliga domar uppgick till . Väg- och sjöfyllerikommittén har i sitt betänkande (s. 55 ff.) lämnat en ut- förlig redogörelse för de domar meddelat efter det att de nu gällande bestämmelserna om trafiknykterhetsbrott trädde i kraft och i vilka domstolen tagit ställning till frågor om påföljd för grovt ratt- fylleri eller motsvarande brott enligt tidigare gällande bestämmelser. I betän- kandet (s. 61) anges också ett antal hovrättsdomar som belyser påföljdspraxis vid grovt rattfylleri efter . Normalpåföljden för grovt rattfylleri skall vara fängelse I tidigare rättspraxis hänfördes rattfylleri (närmast att jämföra med grovt rattfylleri ) till brott vars art normalt ansågs kräva fängelse. I förarbetena till ändringar i trafikbrottslagen gavs uttryck för ett nytt synsätt, som lämnar större utrymme för icke frihetsberövande påföljder . De principer för val av påföljd som kommer till uttryck i 30 kap. 4 BrB är, som framhålls ändringar, allmänt tillämpliga och gäller således även val av påföljd för grovt rattfylleri. I bestämmelsen föreskrivs att rätten skall fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. I vissa fall får denna princip dock vika. Som skäl för fängelse får rätten beakta brottslighetens straffvärde och art liksom att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Straffvärdet för grovt rattfylleri torde endast i undantagsfall vara så högt _ normalt motsvarande fängelse (se prop. 1987/88:120 s. 100) _ att detta i sig motiverar fängelse i stället för en icke frihetsberövande påföljd. Det som i stället talar för fängelse är rattfylleribrottets art. De överväganden som redovisades i anslutning till reform innebar att det, för att fängelse på grund av brottets art skulle utdömas, fordrades att det kunde visas att gärningsmannen i det enskilda fallet genom sitt trafikbeteende visat uppenbar likgiltighet för sina medtrafikanters säkerhet. Lagrådet har i sitt yttrande anfört att grovt rattfylleri även med dagens betraktelsesätt är att se som ett s.k. artbrott. Kritiken mot domstolspraxis efter synes främst ha skjutit in sig på den ökade andelen villkorliga domar. Mycket talar emellertid för att praxis på området efter ett inledningsskede har kommit att utvecklas i restriktiv riktning. De rättsfall i vilka har tillämpat de nya på- följdsprinciperna ger intryck av att domstolen är återhållsam med att frånkänna grova rattfylleribrott egenskapen av artbrott. I endast ett av de refererade fallen har f.ö. dömt till villkorlig dom (jämte böter); det rörde sig om en körning där några mer utpräglade risker för trafiksäkerheten inte ansågs föreligga. Att en viss omsvängning är på gång får också stöd av de statistikuppgifter som redovisas i remissen under avsnitt 4.7, under rubrikerna "Skälen för regeringens bedömning", "Nuvarande ordning", "Rättspraxis". Av dessa framgår att andelen fängelsestraff i tingsrätterna hade ökat till , medan andelen villkorliga domar hade minskat , till . Eftersom yttrande från frivårdsmyndighet bör inhämtas regelmässigt i mål om grova trafiknykterhetsbrott och därmed fler rattfyllerister konstateras vara alkoholberoende, kommer med all sannolikhet också skyddstillsynspåföljden att vinna terräng på den villkorliga domens bekostnad, i överensstämmelse med intentionerna att genom stöd och vård hjälpa de rattfylleridömda att komma till rätta med sitt missbruk. En frekvens av fängelsedomar för grovt rattfylleri på överstiger kraftigt andelen fängelsedomar för exempelvis förmögenhetsbrott som inte utgör återfall. Redan genom en sådan tillämpning markeras enligt lagrådets mening med tillräckligt eftertryck samhällets bestämda avståndstagande från bilkörning under alkoholpåverkan. Några ytterligare nämnvärda vinster från allmänpreventiv synpunkt torde inte kunna uppnås genom en än strängare praxis. Lagrådets slutsats är att statsmakterna bör avstå från att genom motivut- talanden förmå domstolarna att i fråga om påföljdsvalet ytterligare avlägsna sig från normala principer. Regeringen vill till en början anmärka att i uttrycket brottets art talar för fängelse, ligger att presumtionen är för fängelse och att icke frihetsberövande påföljd bör komma ifråga endast om det föreligger särskilda skäl (prop. 1987/88:120 s. 100). Det för de s.k. artbrotten gemensamma är således att det "normala" påföljdsvalet är fängelse. Den som framför ett fordon efter att ha förtärt alkohol eller något annat medel som påverkar körförmågan utgör generellt sett en stor fara i trafiken, inte endast för sig själv utan också för andra. Inte bara omdömet utan också reaktionsförmågan, och därigenom förmågan att manövrera fordonet, försämras. Själva gärningen består i ett risktagande och det torde ofta bero på tillfäl- ligheter eller andra trafikanters skicklighet och reaktionsförmåga om en tra- fikolycka undviks. Många människor dödas eller skadas också i vårt land i trafikolyckor där i vart fall en av förarna misstänks ha varit påverkad. Enligt regeringens mening innebär ett grovt rattfylleribrott alltid ett sådant abstrakt faremoment att fängelse bör vara normalpåföljd. Genom detta synsätt sätts själva beteendet _ att köra påverkad _ mera bestämt i centrum. Det finns därutöver anledning anta att en konsekvent upprätthållen sträng påföljdspraxis har positiva effekter för den allmänna laglydnaden. Den förhål- landevis regelmässiga användningen av fängelsestraff vid rattfylleribrott före motiverades främst av intresset att upprätthålla en hög allmän laglydnad. Att påföljdspraxis hade betydelse i det hänseendet kan knappast betvivlas och framhålls också i förarbetena till ändringar i trafik- brottslagen. Även om betydelsen av en sträng domstolspraxis inte skall över- drivas _ för många människor torde det i minst lika hög grad vara andra faktorer än straffhotet som verkar avhållande, t.ex. upptäcktsrisken, liksom risken för trafikolycka eller körkortsåterkallelse _ anser regeringen att de allmänpre- ventiva effekterna här gör sig gällande med särskild styrka. Grovt rattfylleri bör således generellt anses vara ett sådant brott vars art i enlighet med 30 kap. 4 BrB, talar för fängelse. Skäl att, som vissa remiss- instanser föreslagit, ange detta direkt i de aktuella straffbestämmelserna före- ligger inte. Vad nu anförts innebär i princip en återgång till de påföljdsbedömnings- principer som gällde års reform. Med hänsyn till att rattfylleribrot- tets konstruktion ändrats och att innehållet i fängelsestraffet för rattfyllerister föreslås förändrat kan det dock finnas skäl att här något närmare utveckla förutsättningarna för att välja en icke frihetsberövande påföljd. Det är inte endast brottets art som är av betydelse för valet av påföljd. Av vikt är också om det i det enskilda fallet finns omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Främst avses då sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 och 30 kap. 9 andra stycket BrB. Särskilt kan i detta sammanhang, förutom de s.k. kontraktsvårdsfallen, nämnas situationer där den bedömningen görs att en framgångsrikt påbörjad rehabilitering, avseende missbruk eller annat förhållande som kan antas ha haft samband med brottsligheten, skulle kunna spolieras eller allvarligt försvåras genom verkställigheten av ett fängelsestraff. Finns ett sådant särskilt skäl bör den tilltalade _ trots att fängelse normalt bör följa enligt 30 kap. 4 andra stycket BrB på grund av brottets art _ kunna erhålla skyddstillsyn. Ett grundläggande krav, för att skyddstillsyn på anförda grund skall ifrågakomma, är således att en sådan på- följd verkligen kan ges ett meningsfullt innehåll och kan förväntas ge resultat i det enskilda fallet. Ett annat förhållande som kan utgöra särskilt skäl för annan påföljd än fängelse är, i enlighet med den praxis som förelåg års reform, att den misstänkte på grund av dokumenterade psykiska problem, handikapp, hög ålder eller liknande har svårt att klara ett fängelsestraff. En stor del av dem som gör sig skyldiga till grovt rattfylleri har alkohol- problem. Visserligen kan sådana problem inte automatiskt tas till intäkt för att det föreligger risk för fortsatt brottslighet, men detta är ofta förhållandet. Mot den bakgrunden är det främst skyddstillsyn med särskild föreskrift eller kontraktsvård som kan komma i fråga i stället för fängelsestraff. Såsom framgår nedan (se avsnitt 4.8) är det regeringens mening att alko- holavvänjande behandling skall erbjudas under fängelsevistelsen. I viss ut- sträckning kan naturligtvis denna omständighet inverka på påföljdsvalet, på det sättet att bedömningen av om en pågående rehabilitering kan komma att äventyras av ett fängelsestraff måste göras under hänsynstagande till det tänkta innehållet i fängelsevistelsen. I övrigt bör dock i princip valet mellan skyddstillsyn och fängelse inte påverkas av den tänkta behandlingen. Villkorlig dom bör, som framgått, användas med mycket stor restriktivitet och _ i likhet med vad som gällde års reform _ komma i fråga endast i klara undantagsfall (se t.ex. rättsfallen NJA 1972 s. 60 och 1984 s. 447). I de fall där villkorlig dom kommer till användning bör denna, utom i rena un- dantagssituationer, kombineras med ett kraftigt bötesstraff. Återfall i grova trafiknykterhetsbrott Återfall i brott utgör enligt 30 kap. 4 andra stycket BrB en omständighet som talar för fängelse. Betydelsen av återfall vid påföljdsvalet för grovt ratt- fylleri bör avgöras enligt allmänna principer (se prop. 1987/88:120 s. 53 och 100 f. samt rättsfallen NJA 1991 s. 359 och s. 379). förflutit från den tidigare domen eller i förekommande fall från frigivningen från ett fängelsestraff, bör således påföljdsvalet för det nya brottet endast i undantagsfall påverkas av den tidigare domen. Har den som döms för grovt rattfylleri tidigare _ inom relevant tidsperiod _ gjort sig skyldig till ett trafiknykterhetsbrott talar således både arten och återfallssituationen för fängelse. I sådana fall ökar naturligtvis presumtionen för fängelse och vid återfall i grovt rattfylleri kan det förutsättas att domstolarna i princip skall finna annan påföljd än fängelse vara utesluten. Vid upprepade återfall i grova rattfylleribrott kan finnas skäl att i något utökad utsträckning låta denna omständighet påverka straffmätningen. Unga lagöverträdare Vid bedömningen av påföljdsvalet bör givetvis beaktas de särskilda förhållanden som gäller unga lagöverträdare. För brott som någon begått innan han fyllt , får rätten enligt 30 kap. 5 första stycket BrB döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Enligt andra stycket nämnda paragraf får rätten döma den som begått brott efter det han fyllt 18 men innan han fyllt till fängelse endast om det med hänsyn till gärningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl för det. För åldersgruppen gäller således en särskild restriktivitet mot fängelsestraff. Sådant straff döms också i praktiken mycket sällan ut och endast för mycket kvalificerade brott. Även fortsättningsvis bör gälla att ungdomar inte skall dömas till fängelse för trafiknykterhetsbrott med hänvisning endast till brottets art. Den restriktivitet som iakttagits skall således även fortsättningsvis gälla. För ungdomar gäller i större utsträckning de allmänna principerna för påföljdsval. Vid grovt rattfylleribrott begånget av någon som är i åldern torde normalt särskilda skäl för fängelse med hänvisning till brottets art föreligga. Därvid bör beaktas att rattfylleribrott begångna av unga och oerfarna förare ofta torde utgöra en särskild fara för trafiksäkerheten. Genom beslut bemyndigade den dåvarande regeringen chefen för att tillkalla en kommitté med uppdrag att göra en översyn av det allmännas insatser vid brott av unga. Kommittén antog namnet . I enlighet med direktiven till utredningen (dir. 1990:53) har kommitténs arbete inriktats på två områden, dels reaktionssystemet, dels systemet för ingripande mot och handläggning av brott som begås av unga lagöverträdare, eller lagöverträdare i åldrarna . har överlämnat sitt betänkande Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35, Del A och B). Det finns anledning att förvänta sig att reaktionssystemet för unga lagöverträdare kan komma att förändras till följd av kommitténs förslag. Frågan bereds inom . Intensivövervakning med elektroniska hjälpmedel Den av regeringen tillsatta (Ju 1992:07) har till uppgift att bl.a. vidareutveckla användningen av olika alternativ till fängelsestraff. I kommitténs uppdrag ingår att överväga införande av en intensivövervak- ningspåföljd i vilken ingår möjligheter till elektronisk kontroll av den dömde. Det kan här nämnas att det i bl.a. förekommer att den som dömts för ett brott som normalt skulle ha lett till fängelse i stället underkastas sådan över- vakning. Den dömde meddelas föreskrifter, främst i fråga om vistelseort, och efterlevnaden av föreskrifterna kontrolleras genom elektronisk apparatur. I har denna påföljd använts framför allt beträffande trafiknykterhetsbrottslingar och yngre förmögenhetsbrottslingar som bedöms ha låg återfallsrisk. Elektronisk övervakning utesluter inte att den dömde får del av stöd och hjälpinsatser från kriminalvårdens sida, utan sådana åtgärder ingår tvärtom i de flesta fall som en viktig beståndsdel i påföljden. har en promemoria om elektronisk övervakning utarbetats. För att få synpunkter på de förslag som lämnats där anordnades en hörning. På grundval bl.a. av vad som därvid framkommit pågår inom ett arbete som syftar till att skapa förutsättningar för en försöksverksamhet med intensivövervakning med elektroniska hjälpmedel som alternativ till korta fängelsestraff i vissa fall. Det är möjligt att vissa kategorier rattfyllerister kan komma att ingå i en sådan försöksverksamhet. Regeringen kommer senare att redovisa förslag till hur den försöksverksamheten bör utformas. 4.8 Behandling i trafiknykterhetsbrottslingar Regeringens förslag: Fängelsedömda trafiknykterhetsbrottslingar bör under anstaltsvistelsen genomgå alkoholavvänjande behandling. Kommitténs förslag: Speciella anstalter för trafiknykterhetsbrottslingar som avtjänar korta fängelsestraff bör inrättas. Under verkställigheten av fängelsestraffet skall den dömde genomgå ett särskilt, intensivt, alkoholrelate- rat kurs- eller behandlingsprogram. Remissinstanserna: En övervägande majoritet av de remissinstanser som yttrar sig över förslaget tillstyrker detsamma, lämnar det utan erinran eller uttalar att de ställer sig positiva till att specialanstalter införs. Ett stort antal av dessa remissinstanser ställer sig dock tveksamma till om förslaget eller delar av det går att genomföra i praktiken. En rad övriga synpunkter har också lämnats på förslaget, bl.a. vad gäller val av behandlingsprogram. Skälen för regeringens förslag: Det är väl känt att flertalet av de personer som döms för grovt rattfylleri har alkoholproblem. Den tid som den dömde vistas i anstalt bör därför i största möjliga utsträckning användas för att genom behandling, kurser och andra åtgärder bekämpa alkoholmissbruk och därmed också fortsatt rattfylleribrottslighet. Verkställigheten måste ges ett meningsfullt innehåll från individualpreventiv synpunkt och inriktas på faktorer som hänger samman med brottet. Det finns därför starka skäl att ta fasta på kommitténs förslag i denna del, vilket också vunnit bred anslutning bland remissinstanserna. Rattfylleristerna har också tidigare uppmärksammats inom anstaltsvården. På vissa kriminalvårdsanstalter bedrivs en kursverksamhet för fängelsedömda rattfyllerister, benämnd Rattfällan. Syftet med kursen _ som ges på halvtid i ungefär en månads tid _ är att ge de dömda ökade kunskaper om alkohol och trafik och insikt om de egna alkoholvanorna. Deltagandet är frivilligt. Verksamheten har utvärderats. Utvärderingen avsåg bl.a. återfall i trafiknykterhetsbrott efter frigivningen och gav vid handen att andelen återfall var lägre hos kursdeltagarna än hos en kontrollgrupp. För den till antalet dominerande gruppen (av deltagarna) ej tidigare straffade (före intagningen) framkom att av kursdeltagarna återföll jämfört av kontrollpersonerna. Även om det inte kan uteslutas att andra faktorer än kurs- deltagandet kan ha bidragit till erhållna skillnader mellan kursdeltagarna och kontrollpersonerna är resultaten _ liksom erfarenheterna i övrigt _ så goda att verksamheten bör byggas ut. I princip bör alla personer som tas in i kriminalvårdsanstalt och som har ett trafiknykterhetsbrott som huvudbrott i den aktuella domen under verkställigheten genomgå ett alkoholavvänjande behandlingsprogram. Med huvudbrott avses här _ om lagföringen gäller flera brott _ det eller de brott som har det strängaste straffet i sin straffskala. Behandlingen förutsätts i första hand inriktad på dömda med alkoholproblem. Att en person gjort sig skyldig till ett trafiknykterhetsbrott som föranlett fängelsestraff kan naturligtvis inte utan vidare tas till intäkt för att han eller hon har alkoholproblem, även om så ofta är fallet. Den föreslagna behand- lingen bedöms emellertid ha mycket att ge även fängelsedömda trafiknykter- hetsbrottslingar utan alkoholproblem och behandlingen bör kunna anpassas även till denna grupp. Det bör ankomma på kriminalvårdsorganisationen att närmare utveckla de olika behandlingsprogram som bör anordnas på fängelserna. Beroende på de intagnas olika behov torde det vara värdefullt om dessa behandlingsprogram kan ha ett i viss mån varierat innehåll och även vara anpassat till de varierade vistelsetider som kan komma i fråga. En fullt utbyggd programverksamhet bör kunna spänna över ett fält från de s.k. Rattfälle-kurserna till intensivpå- verkansprogram där en mer kraftfull behandlingseffekt är målet. Kommitténs förslag att för detta ändamål inrätta specialanstalter för ratt- fylleridömda har i och för sig starkt fog för sig. Frågan om inrättande av sär- skilda specialanstalter bör dock ses i samband med den totala och för hela an- staltsorganisationen övergripande översyn som gjort och presenterat i betänkandet Verkställighet av fängelsestraff (SOU 1993:76). Att bryta ut en kategori fängelsedömda och bygga upp en särskild organisation för dessa är inte lämpligt med hänsyn till att frågan om dif- ferentiering vid anstaltsplacering och organisationen av kriminalvård i anstalt i sin helhet är föremål för översyn. Kommitténs förslag i denna del bör därför lämpligen behandlas i samband med beredningen av betänkande. De behandlingsprogram som ovan nämnts bör således, åtminstone , inrymmas i den nuvarande kriminalvårdsorganisationen. Några hinder mot att detta kan ske på ett effektivt sätt torde inte finnas. För att komma till rätta med ett alkoholmissbruk krävs ett intensivt arbete . Behandlingen i anstalt kan därför i de allra flesta fall inte ses isolerat utan som ett första steg i ett rehabiliteringsprogram. Ambitionen bör naturligtvis vara att lägga en grund så att den dömde efter frigivningen av egen kraft skall kunna och vilja fortsätta med behandling eller andra åtgärder för att komma till rätta med sina eventuella alkoholproblem. Särskild upp- märksamhet bör därför ägnas åt att den dömde under fängelsevistelsen får hjälp med att knyta de kontakter som behövs för en sådan uppföljning. Erfarenheter från i landet förekommande behandlingsinstitutioner har visat att påverkansprogram kan vara framgångsrika även när de behöver upprepas. Regeringen anser därför att det inte föreligger något hinder mot att låta personer som efter genomgånget program återfallit i trafiknykterhetsbrott genomgå programmet ytterligare en eller . Det har ansetts att de intagnas deltagande i olika former av vård och behandling bör bygga på frivillighet (se t.ex. bet. 1987/88:JuU31 s. 23, rskr. 239 och prop. 1989/90:154 s. 29).