prop · GH0326 · 1994-01-01 00:00:00 — Skälen för mitt förslag: Enligt bestämmelsen i 6 § lagen om måls- ägandebiträde ersätts målsägandens uppkommande kostnader för bevisning och utredning med anledning av talan om enskilt anspråk i samma utsträckning som om målsäganden beviljats allmän rättshjälp med anledning av sådan talan. Bestämmelsen reglerar alltså inte målsägandens inställelsekostnader. Sådana kostnader ersätts i stället enligt 6 och 7 §§ förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. Enligt dessa bestämmelser får reseersättning, traktamente och ersättning för tidsspillan tillerkännas en målsägande som skall höras i brottmål med anledning av åklagarens talan. En part som har beviljats rättshjälp får tillerkännas reseersättning och traktamente. I promemorian föreslås att målsäganden i tvistemål med målsägandebiträde får rätt till ersättning för sin inställelse i samma utsträckning som den som har fått allmän rättshjälp. Remissinstanserna har inte framfört några invändningar och jag har ingen annan uppfattning. Jag föreslår därför att 6 § lagen om målsägandebiträde ändras i enlighet med promemorians förslag. Jag förordar dock, med anledning av vissa påpekanden under remissbehandlingen, en något annorlunda formulering. Den föreslagna ändringen innebär att målsäganden i mål som handläggs som tvistemål där målsägande- biträdets uppgift kvarstår enligt den föreslagna ändringen i 3 § andra stycket, har rätt till reseersättning och traktamente i samband med inställelse inför domstol. När det gäller frågan om ansvar för rättegångskostnader kan jag först konstatera att biträdeshjälp enligt lagen om målsägandebiträde i princip är kostnadsfri för målsäganden. Undantag görs endast om målsäganden utan giltigt skäl föranlett förundersökning och rättegång eller annars varit försumlig. Detta framgår av den hänvisning till 31 kap. RB som görs i 8 § lagen om målsägandebiträde. Beträffande den misstänkte görs på motsvarande sätt en hänvisning till 31 kap. RB i 8 § lagen om målsägandebiträde. Det innebär att den misstänkte skall ersätta staten dess kostnader för målsägandebiträdet enligt reglerna i 31 kap. RB, om han döms för brottet. Ersättningsskyldigheten är såsom framgår av 31 kap. 1 § andra och tredje stycket RB begränsad med hänsyn till den dömdes ekonomiska och personliga förhållanden. Frågan om hur ansvaret för andra kostnader i skadeståndsdelen än dem som avser målsägandebiträdet skall fördelas när det enskilda anspråket handläggs i samband med brottmålet behandlades i propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107 s. 32 f). Bl.a. ansåg man att praktiska skäl talade för att behandla dessa kostnader på samma sätt som övriga kostnader för målsägandebiträdet. Därvid beaktades särskilt att det i allmänhet torde uppstå endast begränsade utredningskostnader i skadeståndsdelen. Den lösning som valdes innebär alltså att den tilltalade - om han förlorar målet - kan bli skyldig att återbetala kostnaderna i den delen i enlighet med reglerna i 31 kap. 11 § tredje stycket RB. Den målsägande som förlorar målet i skadeståndsdelen kan enligt samma lagrum bli skyldig att ersätta den tilltalades kostnader till den del de hänför sig till skadeståndsfrågan. Jag delar den uppfattning som framförs i promemorian om att den ordning som gäller beträffande kostnaderna i skadeståndsmål som handläggs tillsammans med brottmålet bör behållas oförändrade. Remissinstanserna har, med något undantag, inte gett uttryck för någon annan uppfattning. I fråga om fördelningen av rättegångskostnader i ett tvistemål med målsägandebiträde gäller inte 31 kap. 11 § RB. I stället blir reglerna i 18 kap. RB direkt tillämpliga. I promemorian föreslås att på samma sätt som förlorande part enligt 18 kap. RB åläggs att betala motpartens rättegångskostnader (jfr 31 § RHL) bör svaranden, om han förlorar skadeståndsmålet, kunna förpliktas att återbetala kostnaderna enligt lagen om målsägandebiträde. har invänt att förslaget innebär en ökad kostnadsrisk för brottsoffer. Jag vill mot detta framhålla att en ändring enligt förslaget inte innebär någon försämring för målsäganden i förhållande till vad som gäller. Den nya ordningen innebär inte att målsäganden i fall där skadeståndstalan lämnas utan bifall blir betalningsskyldig för kostnader för sitt målsägandebiträde. Reglerna i 18 kap. RB handlar ju enbart om ansvar för motpartens kostnader. För svaranden blir det däremot en skillnad i återbetalningsskyldighet beroende på om talan om skadestånd handläggs separat eller tillsammans med brottmålet. I det sistnämnda fallet är återbetalningsskyl- digheten begränsad genom hänvisningen i 31 kap. 1 § tredje stycket RB till vad som skulle utgått i grundavgift och tilläggsavgift vid allmän rättshjälp. Återbetalningsskyldigheten kan också jämkas eller efterges enligt fjärde och femte stycket (jfr prop. 1987/88:107, s. 43). Några motsvarande begränsningar kommer inte att gälla om talan om skadestånd handläggs separat som ett särskilt mål. Detta är i överensstämmelse med vad som gäller enligt rättshjälpslagstiftningen; om en målsägande har allmän rättshjälp blir svaranden - om skadeståndstalan bifalls - således enligt gällande rätt skyldig att återbetala hela kostnaden för rättshjälpen. Jag förordar att ett kostnadsansvar enligt promemorieförslaget införs. Jag föreslår dock med anledning av vissa påpekanden under remissbehandlingen en något annorlunda formulering. 6 Rättsligt bistånd till offer för brott som begåtts utomlands 6.1 Bakgrund till mina förslag Frågor om rättsligt bistånd till brottsoffer i angelägenheter som behandlas utomlands har uppmärksammats på olika håll. I har exempelvis frågor om allmän rättshjälp i angelägenheter utomlands behandlats med anledning av motioner som väckts i ämnet. har (se bl.a. bet. 1987/88:JuU21, bet. 1988/89:JuU19 och bet. 1989/90:JuU26) redogjort för gällande ordning och praxis men inte funnit skäl att ta initiativ till någon ändring i gällande reglering. Utskottet har dock särskilt framhållit att det är väl förenligt med gällande rätt att rättshjälp beviljas i ärenden som visserligen skall handläggas utomlands men där det föreligger starka humanitära skäl för den rättssökande att få sin sak prövad. När det gäller frågan om brotts- offrens situation i utlandsärenden har gett regeringen i uppdrag att utreda frågan (bet. 1990/91:JuU4, rskr. 1990/91:16 och bet. 1990/91:JuU27, rskr. 1990/91:260). Debatten i fråga om brottsoffrens situation i utlandsangelägenheter har framför allt gällt i vilken utsträckning bistånd kan lämnas enligt rättshjälpslagen. Men även annan lagstiftning, t.ex. lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m., har upp- märksammats när det har gällt möjligheterna till stöd och hjälp på platsen för brottet. Utgångspunkten för allmän rättshjälp enligt rättshjälpslagen är att den skall stå öppen för den som är bosatt här i riket i angelägenhet som behandlas här. Enligt rättshjälpslagen kan dock den som är bosatt i i vissa fall få allmän rättshjälp i angelägenheter som skall prövas eller på annat sätt behandlas utom riket, nämligen om det finns särskilda skäl för rättshjälp (8 § första stycket 1 RHL). Detta gäller oavsett om den rättssökande är svensk eller utländsk medborgare, statslös eller politisk flykting. Praxis har här varit mycket restriktiv. De fall där rättshjälp har beviljats kan delas in i två grupper. Den ena gruppen gäller ärenden som rör statusfrågor, dvs. frågor om äktenskapsskillnad, vårdnad om barn, medborgarskap m.m. I sådana ärenden har särskilda skäl ansetts föreligga främst då det varit fråga om att tillvarata barns intressen. Den andra gruppen utgörs av ärenden med humanitärt inslag, t.ex. ärenden som gällt skadestånd på grund av nazistisk förföljelse eller återförening av familjemedlemmar. De förmåner för vilka allmän rättshjälp kan utgå framgår av 9, 9 a och 10 §§ RHL. I lagtexten finns inte några särskilda bestämmelser som reglerar vilka förmåner som utgår i angelägenheter som skall behandlas utomlands. I förarbetena (prop. 1972:4 s. 419 f) uttalas dock att de förmåner som kan bli aktuella i utlandsärenden hänför sig till utomprocessuell utredningskostnad och biträdeshjälp. Det sägs också att det ligger i sakens natur att en sådan biträdeshjälp måste få begränsad omfattning. Som huvudregel gäller att biträdet får driva ärendet från . Det bör alltså normalt inte komma i fråga att biträdet företar resor utomlands för att inställa sig vid förhandlingar inför domstol eller annan myndighet. Frågan får normalt lösas så att biträdet uppdrar åt någon jurist på platsen att utföra arbetet. lagstiftningsärende förordade Lagrådet att närmare föreskrifter om förmånerna i utlandsärenden skulle meddelas av Konungen efter bemyndigande i rättshjälpslagen. Lagrådet anförde i denna del följande (a. prop. s. 402). "I lagtexten har ej direkt angivits vilka förmåner som rättshjälp i angelägenhet utomlands närmare innebär." --- "En genomgång av uppräkningen i förevarande paragraf av förmånerna ger emellertid vid handen, att åtskilliga av dem ej gärna kan ifrågakomma annat än i angelägenheter som prövas eller eljest behandlas här i landet. Av övriga förmåner - vilka sålunda i och för sig skulle kunna tänkas bli ersatta i angelägenheter som behandlas utomlands - torde biträdeshjälpen bli den i praktiken mest betydelsefulla. Uppenbart är emellertid att icke vilka åtgärder som helst bör kunna ersättas i nu ifråga- varande slag av angelägenheter. Behövliga åtgärder, företagna inom landet, torde utan vidare böra ersättas. Detsamma gäller smärre kostnader, exempelvis för läkarintyg utfärdade utomlands. Däremot kan det knappast vara rimligt att exempelvis biträdets resor utomlands samt arbete och tidsspillan i samband därmed alltid skall kunna ersättas. I vissa fall kan utan tvivel ett praktiskt och legitimt behov föreligga att även mera kostsamma åtgärder utomlands ersättes. En reglering i själva lagen av dylika frågor förefaller knappast möjlig. Enligt lagrådets mening skulle det vara en lämplig ordning att i förevarande paragraf, förslagsvis som ett nytt sista stycke, intages ett bemyndigande för konungen att meddela närmare föreskrifter om rättshjälpsförmåner i angelägenheter som behandlas utomlands." I propositionen (s. 419 f) ansågs dock inte någon sådan reglering om bemyndigande som föreslogs av Lagrådet erforderlig bl.a. mot bakgrund av att de enda förmåner som kan bli aktuella hänför sig till utomprocessuell utredningskostnad och biträdeshjälp. I sammanhanget vill jag också nämna att ett par olika utredningar har sett över vissa frågor om rättshjälp i utlandsangelägenheter. tog i sitt betänkande (SOU 1977:49 s. 174 ff) upp bl.a. frågan om expeditionsavgifter vid allmän rättshjälp i angelägenhet som behandlas utomlands men lämnade av kost- nadsskäl inte några förslag om utvidgningar. skulle enligt sina direktiv undersöka regeln om rättshjälp i angelägenheter utomlands och vid behov lägga fram förslag till förändringar. Kommittén konstaterade i sitt betänkande (SOU 1984:66 s. 93) att en sträng praxis synes ha utbildats när det gäller att bevilja allmän rättshjälp i angelägenheter utomlands och att det därför saknades anledning för kommittén att överväga ytterligare inskränkningar. Det kunde inte heller bli fråga om att utvidga rätten till sådan hjälp mot bakgrund av det dåvarande kravet på besparingar. Man kan alltså konstatera att det inte finns några möjligheter enligt svensk rätt att ersätta en svensk medborgare som kallats att inställa sig utomlands för att vittna eller höras som målsägande i rättegång. Om en målsägande däremot t.ex. för talan om skadestånd i en sådan rättegång kan vederbörande söka rättshjälp för den saken här i landet, men några möjligheter att få inställelsekostnader betalda via rätts- hjälpen finns inte heller i dessa fall. Lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. I lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. föreskrivs bl.a. att svensk medborgare, som är bosatt i och som anhållits eller eljest berövats friheten genom beslut av domstol eller annan myndighet i utlandet, är berättigad att av be- skickning eller konsulat erhålla ekonomiskt bistånd i den utsträckning som behövs för att han skall beredas ett tillfredsställande rättsskydd. Rätten till bistånd enligt lagen gäller även lagföring för brott utan frihetsberövande, om påföljden eller åtgärden skulle innebära ett allvarligt ingrepp för honom. Bistånd får omfatta kostnad för utredning och bevisning samt ersättning till försvarare, rättegångs- biträde, ombud eller tolk, om kostnaden uppkommit under förundersökning, i rätte- gång eller i annat rättsligt förfarande. Finns det särskilda skäl får biståndet avse även annan kostnad. Den som fått bistånd är återbetalningsskyldig men jämkning kan ske i vissa fall. Bestämmelserna omfattar således inte svenska medborgare som utomlands blir utsatta för brott. Ett begränsat ekonomiskt bistånd kan dock med stöd av lagen ges till en svensk medborgare som råkat i nöd eller annan svårighet utomlands. Ambassader och konsulat kan i första hand bistå nödställda svenskar genom att erbjuda hjälp till självhjälp. Det kan gälla t.ex. att förmedla kontakter med anhöriga eller att ge råd om banköverföringar. Det finns också möjlighet för den som är nödställd att efter särskild ansökan få ett tillfälligt ekonomiskt bistånd av utlandsmyndigheten. Med nödställd avses den som på grund av exempelvis stöld, rån, sjukdom eller annan olycklig omständighet saknar medel till i första hand hemresa och vissa andra utgifter i samband med denna. Den som blir sjuk eller skadas i utlandet kan också få bistånd för nödvändig läkar- och sjukhusvård, om vederbörande själv inte kan betala för vården. Den som fått tillfälligt bistånd är återbetalningsskyldig. I förarbetena till lagen om ekonomiskt bistånd (prop. 1972:132 s. 200 ff) uttalas sammanfattningsvis bl.a. följande i fråga om bistånd i utlandsärenden. Den hjälp som svenska utlandsmyndigheter lämnar svenska medborgare innebär dels att bistånd lämnas dem vid frihetsberövande samt vid åtal eller andra rättsliga förfaranden utomlands, dels att begränsad ekonomisk hjälp ges i vissa nödsituationer. Den andra bistånds- formen är avsedd att användas restriktivt och kan ofta gå ut på att bereda tillfällig ekonomisk hjälp för hemresa när medel saknas härför. När det gäller ekonomiskt bistånd i brottmål är det ett viktigt rättssäkerhetskrav att den som anhålls, häktas eller i övrigt berövas friheten ges möjlighet att försvara sig och att framföra sådana omständigheter som talar till hans förmån. I den mån svenska medborgare utomlands saknar ett rimligt rättsskydd bör det därför ankomma på de svenska utlandsmyndigheterna att tillse att de får detta. Biståndet kan avse kostnader för utredning och bevisning samt arvode och annan ersättning till försvarare, rättegångsbiträde, ombud eller tolk, vare sig kostnaderna uppkommit under förundersökning, i rättegång eller i annat rättsligt förfarande. Bestämmelsen innebär en anpassning till rättshjälpslagens bestämmelser. När det gäller möjligheten att ålägga frikänd person återbetalningsskyldighet är det uppenbart att kostnader som beror på vårdslöshet eller försummelse bör få krävas åter även vid frikännande dom. En sådan ordning överensstämmer också med vad som gäller enligt RB. Även i andra fall bör återbetalningsskyldighet undantagsvis kunna komma i fråga, exempelvis om utlandsmyndigheten erbjuder en försvarare som är fullt kompetent och lämplig men den biståndsberättigade ändå kräver att få en långt dyrare advokat. skall utlandsmyndigheterna självfallet sträva efter att begränsa kostnaderna i görligaste mån. Enligt lagens 8 § jämförd med 13 § i förordningen (1992:247) med instruktion för utrikesrepresentationen gäller att flyktingar och statslösa som är bosatta i är likställda med svenska med- borgare i fråga om bistånd om inte särskilda skäl föranleder annat. anordnade en hearing om rättshjälp i ärenden som handläggs utomlands. I hearingen deltog bl.a. företrädare för , , i , , , , för kvinnojourer, , samt Civil-, Utrikes- och Justitiedepartementen. Anteckningar från hearingen finns tillgängliga i detta lagstiftningsärende. Vad frågan gällde var bl.a. om regleringen i rättshjälpslagen i den praktiska tillämpningen kan ha medfört en alltför restriktiv bedömning av behovet av rättshjälp i angelägenheter som rör offer för utomlands begångna brott på ett sådant sätt att en justering av lagstiftningen är påkallad. En allmän uppfattning vid hearingen var att det behövs ökat stöd till personer som blir föremål för rättsliga förfaranden utomlands. De inbjudna var eniga om att det - vid sidan av rättshjälp - också behövs andra former av bistånd till brottsoffer utomlands. Förbättrade möjligheter till stöd, hjälp och annat bistånd från ambassader och konsulat efterfrågades från flera håll. Vidare nämndes möjligheten att få hjälp och stöd på platsen för brottet genom en stödperson. Det rådde delvis delade meningar om utvidgad rättshjälp, men från flera håll framhölls att reglerna kommit att tillämpas alltför restriktivt när det gäller beviljandet av rättshjälp i angelägenheter utomlands. Från advo- kathåll påpekades att detta inte minst gäller i familjerättsliga ärenden. Allmänt ansågs att de förmåner för vilka rättshjälp kan utgå i utlandsärenden är alltför inskränkta. Rättshjälpen borde exempelvis omfatta målsägandens inställelsekostnader. Frågan om i vilken utsträckning rättsligt bistånd efterfrågats på grund av våldtäkt som ägt rum utomlands, besvarades med att det såvitt känt gällde ett ytterst fåtal fall. I regeringens proposition (1990/91:78) om internationellt ungdomsutbyte konstateras (s. 15 f) mot bakgrund av den svåra situation som uppstår för ungdomar som i samband med utlandsresor blir utsatta för brott, t.ex. våldtäkt och rån, att en översyn skall göras av för omvårdnad av de svenska medborgare som utsätts för brott i syfte att förbättra brottsoffrens ställning. Det sägs vidare att en inventering av de problem utrikesförvaltningen kommit i kontakt med när det gäller bl.a. våldsbrott mot ungdomar skall ingå i översynen och att denna bör leda fram till att lämpliga åtgärder vidtas för att ge brottsoffren utomlands ett bättre skydd. En sådan översyn har gjorts i samarbete med . gjordes en inventering vid de olika utlandsmyndigheterna angående rättsligt bistånd till offer för våldsbrott utom- lands för att få en bild av i vilken utsträckning rättsligt och annat bistånd efterfrågas, i vilken omfattning utlandsmyndigheterna kan ge efterfrågad hjälp samt respektive lands regelsystem på området. En sammanställning av frågorna och de inkomna frågesvaren finns som bilaga till promemorian. Sammanfattningsvis kan konstateras att knappt hälften av de ca 90 utlandsmyndigheter som svarade hade erhållit begäran om hjälp i någon form från svenska medborgare som blivit utsatta för våldsbrott. Sammanlagt rörde det sig om 317 svenskar, till övervägande delen män. I de flesta fall var det fråga om rån- eller stöldbrott, men av materialet framgår också att några fall gällt misshandel, våldtäkt eller annat sexualbrott. Mer än en tredjedel av utlandsmyndigheterna anser att de kunde lämna offret ett tillfredsställande stöd och bistånd, medan andra lämnat förslag till förbättringar. Av inventeringen framgår att variationerna länderna emellan är mycket stora när det gäller möjligheterna att ersätta målsägandens kostnader för inställelse och juridiskt bistånd enligt respektive lands lagstiftning. Jag vill också påminna om att brottsoffrens ställning i utlandsärenden har aktualiserats i . biföll en reservation i justitieutskottets betänkande 1990/91:JuU4 (rskr. 1990/91:16). I reservationen uttalas följande beträffande offer för våldsbrott i mål "Som framförs i motionen är svenska medborgare inte sällan utsatta för grova våldsbrott utomlands och starka humanitära skäl talar uppenbarligen för att målsägandena i många av dessa fall bör ges ett effektivt ekonomiskt och personligt stöd vid rättegångar utomlands. De frågor det närmast gäller är ersättning för egen inställelse vid domstol utomlands, oavsett om målsäganden för egen talan i målet eller ej, samt advokathjälp eller annat juridiskt stöd under rättegången. Även reglerna om rättshjälp för en målsägande som för talan i mål utomlands bör ses över. Enligt utskottets uppfattning torde samtliga dessa frågor näppeligen kunna få en erforderlig behandling vid den av regeringen aviserade hearingen. Regeringen bör därför ges i uppdrag att tillsätta en utredning med uppdrag att utreda situationen för nu nämnda brottsoffer med sikte på en effektiv förbättring enligt de riktlinjer utskottet angett så att de ifrågavarande målsägandena i görligaste mån skall tillförsäkras samma stöd som en målsägande vid svensk domstol. Regeringen bör återkomma till med förslag om de åtgärder som behöver vidtas." I betänkandet om anslag till rättshjälp m.m. (bet. 1990/91:JuU27) återkom utskottet till frågan om stöd till offer för brott utomlands och uttalar därvid (s. 9). "Utskottet kan konstatera att regeringen börjat vidta åtgärder med anledning av uttalanden . vidtagna mått och steg är emellertid inte tillräckliga. Det är nödvändigt att fortsatta åtgärder vidtas utan dröjsmål. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna." biföll utskottets hemställan (rskr. 1990/91:260). 6.2 Utvidgade möjligheter till allmän rättshjälp för brottsoffer i utlandsangelägenheter Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna: Remissinstanserna är i huvudsak positiva till förslaget. Några remissinstanser har synpunkter på den lagtekniska utformningen av promemorians lagförslag. Skälen för mitt förslag: Inte minst mot bakgrund av uttalanden i fråga om rättsligt bistånd till offer för våldsbrott utomlands är tiden nu mogen för förbättringar i skyddet för offer för brott som begåtts utomlands. Det är särskilt angeläget med vissa för- bättringar i syfte att fånga upp de mest ömmande fallen. Rättsligt bistånd i utlandsärenden bör framför allt kunna medges i större utsträckning vid de mest integritetskränkande brotten. Jag vill inledningsvis framhålla att varje land har sitt eget regelsystem på området och att många länder, precis som , har regler som medger ersättning för olika kostnader som åsamkas måls- äganden. Det är därför inte nödvändigt att gå så långt som att mer generellt föreskriva att den svenska staten alltid skall ersätta kostnader för advokat, tolk eller inställelse. När det då gäller vilken metod som skall användas för att förbättra det rättsliga biståndet i utlandsärenden är jag ense med den bedömning som görs i promemorian om att det inte är lämpligt att knyta an till reglerna i lagen om målsägandebiträde eftersom den lagstiftningen passar mindre väl in i ett system som också skulle omfatta mål om brott som skall behandlas utomlands. Reglerna om målsägandebiträde är alltför bundna till den svenska rättsordningen och andra inhemska förhållanden. Målsägandebiträdets uppgift är att ta tillvara målsägandens intressen under såväl förundersökning som rättegång. Ett förordnande redan under förundersökningen i ett brottmål utomlands torde endast undantagsvis kunna bli aktuellt. Därtill kommer samhällsekonomiska aspekter in i bilden när det gäller kostnader för biträdets resor. När det gäller advokat- eller biträdeshjälp utomlands måste det även i fortsättningen i de flesta fall bli fråga om att advokaten i princip får sköta ärendet från och i samband med rättegång eller annan inställelse anlita ett platsombud. Det nu angivna förhållandet gör att den roll målsägandebiträdet har, nämligen att vara närvarande och stötta målsäganden i samband med förhör och rättegång, inte går att upprätthålla i utlandsärendena. Enligt lagen om målsägandebiträde är det domstol som beslutar i alla frågor med stöd av lagen och den principen bör inte ändras utan tungt vägande skäl.