prop · GH03123 · 1994-01-01 00:00:00 — Enligt Lagrådet skulle en sådan regel ge möjlighet till en friare skälighetsbedömning som skulle kunna leda till att skuldsanering beviljades i ytterligare ett antal angelägna fall som regeln i förening med det kvalificerade insolvensrekvisitet och kravet på femårigt existensminimum för- hindrar att institutet får negativa effekter på betalningsmoralen. Även vid mötet framfördes synpunkter på de i lagrådsremissen angivna kriterierna för den allmänna skälighetsbedömningen. Dessa synpunkter gick huvudsakligen ut på att kriterierna var för vagt angivna. Beträffande Lagrådets synpunkter och synpunkterna från mötet vill jag anföra följande. De erfarenheter som vunnits på olika håll i samband med att försöksverksamhet med skuldsanering har bedrivits visar entydigt att sanering av fysiska personers skulder är en verksamhet som bjuder på många svårigheter. Detta inte minst därför att den enes skuldsituation inte är den andres lik. I mycket stor utsträckning måste varje fall behandlas efter sin särart. Skall ett skuldsaneringsinstitut kunna bli ändamålsenligt och effektivt, måste enligt min mening kriterierna vara angivna på ett sådant sätt att inte någon utesluts från lagens tillämpningsområde på grund av någon enstaka omständighet. Det är dess- utom viktigt att skuldsaneringsinstitutet utformas så att det vinner allmänhetens förtroende. Det innebär bl.a. att det inte får vara utformat med så stela kriterier att skuldsanering tvunget måste beviljas eller vägras så snart vissa lätt avläsbara fakta är för handen. Detta skulle kunna medföra risk för att systemet upplevs som orättvist och kan leda till att hela systemet hamnar i vanrykte. Jag vill också erinra om att den största delen av skuldsaneringsverksamheten skall bestå av frivilliga uppgörelser utanför lagens ram mellan gäldenären och hans borgenärer. Även om borgenärerna i dessa fall säkert beaktar möjligheten av att i ett senare led kunna tvingas till att medverka i en skuldsanering kommer frågan endast att ställas på sin spets vid kronofogdemyndighetens eller domstolens prövning enligt lagen. Enligt min mening återstår ingen annan möjlighet än att falla tillbaka på att ange kriterierna för den allmänna skälighetsbedömningen i generella ordalag, kombinerat med att det anges ett antal omständigheter som särskilt bör beaktas. Dessa särskilt utpekade omständigheter torde i de allra flesta fall ge de tillämpande myndigheterna tillräcklig vägledning, även om det förtjänar att framhållas att det skall vara frågan om en allmän totalbedömning. Nästa fråga är om det allmänna skälighetskriteriet skall anges i positiva termer i enlighet med det till Lagrådet remitterade förslaget eller om det skall formuleras i enlighet med Lagrådets förslag. Våra nordiska grannländers skuldsaneringslagar innehåller samtliga allmänna skälighetsrekvisit. De är dock formulerade på något olika sätt. I är rekvisitet positivt utformat. Skuldsanering kan där beviljas om "gäldenärens förhållanden och övriga omständigheter talar för det". Detta mycket allmänt hållna rekvisit har också tjänat som förebild för förslag. I har man däremot valt ett negativt formulerat skälighetsrekvisit. Där sägs att skuldsanering inte kan beviljas om det "skulle verka stötande för andra gäldenärer eller för samhället i övrigt". I kan skuldsanering beviljas om "det i övrigt föreligger vägande skäl" för det. I ställs i lagen dessutom upp ett antal "Allmänna hinder för skuldsanering" där det anges att skuldsanering i ett flertal konkreta fall inte kan beviljas utan att det föreligger "särskilda motskäl". Avsikten är inte att valet mellan ett positivt eller negativt formulerat skälighetsrekvisit skall få någon större betydelse för den praktiska tillämpningen. Det kvalificerade insolvensrekvisitet och de särskilda omständigheterna som skall beaktas vid prövningen är normalt tillräckligt för att skilja de fall där det bör beviljas skuldsanering från de där skuldsanering inte bör beviljas. Enligt min mening markerar dock ett positivt formulerat skälighetsrekvisit på ett tydligare sätt att en överskuldsättning inte ensamt är tillräckligt för att skuldsanering skall beviljas. Därutöver bör det alltså krävas att det i det enskilda fallet är skäligt att vederbörande beviljas skuldsanering. Detta betyder att en avvägning måste göras mellan de inblandade intressena. Även om det är viktigt att skuldsaneringsinstitutet vid denna avvägning får en restriktiv tillämpning, får detta givetvis inte innebära att kraven på skälighet ställs alltför högt. För att institutet skall kunna tjäna sitt rehabiliterande syfte är det viktigt att de avvägningar som görs i tillämpningen görs på ett verkligt nyanserat sätt, så att skuldsanering verkligen kommer till stånd i de fall som uppfyller kraven. I lagen bör därför enligt min mening ställas upp ett krav på att skuldsanering får beviljas endast om det är skäligt med hänsyn till gäldenärens personliga och ekonomiska förhållanden. Det skall då som framgått vara frågan om en total- bedömning där samtliga omständigheter som rör gäldenärens ekonomi och hans personliga förhållanden skall beaktas. En viktig punkt att beakta vid den allmänna skälighetsprövningen är naturligtvis gäldenärens behov av ekonomisk rehabilitering. Detta knyter nära an till det kvalificerade insolvensrekvisitet. Behovet av skuldsanering framgår tydligast när det är ett uppenbart missförhållande mellan å ena sidan gäldenärens totala skuldbörda och å andra sidan hans tillgångar och förvärvsförmåga. Om en gäldenär som har en skuldbörda på åtskilliga 100 000-tal kronor och som i stort sett saknar omsättningsbara tillgångar, till följd av sjukdom blir arbetsoförmögen är detta missförhållande uppenbart. Av det sagda följer att det som regel inte kan bli tal om skuldsanering med mindre gälde- närens totala skuldbörda är betydande i förhållande till hans tillgångar och förvärvsförmåga, vilket följer redan av kravet på ett kvalificerat insolvensrekvisit. Som har framhållits är det inte möjligt att därvidlag ange några bestämda belopp till vilka skuldbördan bör uppgå (se avsnitt 4.3.2). Det är i stället frågan om att sätta skuldbördan i relation till den nuvarande och framtida betalningsförmågan. Vidare bör det förhålla sig så, att en skuldsanering medför positiva effekter för gäldenären inte bara på det viset att han blir kvitt sin skuldbörda helt eller delvis, utan också på det sättet att han motiveras att förbättra sin ekonomiska situation över huvud taget. I detta sammanhang kan det finnas anledning att något beröra den situationen att gäldenären själv är kraftigt skuldsatt och själv saknar tillgångar samt har låg eller ingen inkomst, men att en annan hushållsmedlem är skuldfri och har stora tillgångar och kanske också goda inkomster. Ett typfall kan vara att gäldenären själv är utblottad men exempelvis hans maka eller sambo är välbeställd. Frågan är om en allmän skälighetsbedömning skall hindra en sådan gäldenär från att erhålla skuldsanering. Enligt min mening är svaret givet. Skuldsanering bör inte komma i fråga i ett sådant fall. Är det exempelvis så att två makar eller därmed jämställda medvetet har planerat en sådan skevhet, är det uppenbart att skuldsanering inte kan komma i fråga. Men även utan att en sådan medveten planering ligger bakom bör den allmänna skälighetsbedömningen medföra att skuldsanering inte beviljas. Det bör understrykas att en skuldsanering måste bygga på ett ekonomiskt betraktelsesätt. Den bedömning som kronofogdemyndigheten och, i sista hand, domstolen skall göra träder till stor del i stället för det klarläggande av gäldenärens skuldsituation som annars sker genom ackord eller konkurs. Gäldenären skall inte kunna "tjäna på" att direkt begära skuldsanering i stället för att först gå igenom ett konkursförfarande. Borgenärerna måste tillförsäkras ett utbyte av skuldsaneringen som åtminstone motsvarar vad som skulle ha tillfallit dem, om gäldenären i stället hade försatts i konkurs. Det nu sagda hindrar inte att man också anlägger ett socialt perspektiv på skuldsaneringen. En skuldsanering kan rent allmänt bidra till att gäldenären får ett bättre fotfäste i sin tillvaro. Som en bieffekt till en skuldsanering kan man tänka sig att olika sociala problem också får sin lösning. Man bör emellertid inte gå den motsatta vägen och använda skuldsanering som någon sorts universalmedel mot sociala problem. Redan hänsyn till den allmänna betalningsmoralen talar emot att skuldsanering används på det sättet. Trots att det således bör vara fråga om en totalbedömning anser jag i likhet med utredningen att det i lagen bör anges ett antal omständigheter som särskilt skall beaktas vid skälighetsprövningen. Det är givetvis en rad detaljfrågor som inställer sig vid en skälighetsprövning av nu angivet slag. Med beaktande av lagens syften och förfarandets karaktär utkristalliserar sig dock tämligen snabbt vissa omständigheter som man bör fästa särskilt avseende vid när skälighetsbedömningen görs. Det är då först viktigt att framhålla att hela skuldsaneringsförfarandet och tankarna bakom lagen bygger på en aktiv medverkan från gäldenärens sida. Detta ger sig till känna på åt- minstone två sätt. Det bör krävas dels att gäldenären innan ett mer organiserat skuldsaneringsförfarande inleds på olika sätt själv har försökt reda ut sina ekonomiska problem, dels att gäldenären lojalt medverkar till sakens riktiga belysning när väl ett skuldsaneringsförfarande har inletts. Dessa krav kan inte sägas vara orimliga, särskilt med tanke på det stöd som bör finnas att få från kommunala organ vad gäller vägledning och rådgivning. I lagen bör därför anges att det vid den allmänna skälighetsprövningen särskilt skall beaktas vilka ansträngningar gäldenären har gjort för att fullgöra sina förpliktelser och att själv försöka nå en uppgörelse med sina borgenärer och dessutom hur han har medverkat under handläggningen av ett skuldsaneringsärende. Brister gäldenären i något av dessa hänseenden, kan detta medföra att han inte erhåller skuldsanering, även om förutsättningarna i övrigt kanske är uppfyllda. Har gäldenären t.ex. aktivt försökt att hålla sig undan krav från borgenärerna, överlåtit egendom på närstående eller på något annat illojalt sätt försökt att "skydda sig" mot betalningskrav, talar detta naturligtvis emot att han skall erhålla skuldsanering. Även mindre flagranta förhållningssätt kan få samma effekt; ibland kan det helt enkelt stå klart att gäldenären inte har gjort vad han kunnat för att betala - kanske åtminstone en del - av sina skulder. Har gäldenären å andra sidan i samband med tidigare vidtagna indrivningsåtgärder öppet redovisat sina tillgångar och inkomster m.m., finns det anledning att se mer positivt på hans ansökan om skuldsanering. Ett liknande synsätt kan anläggas på gäldenärens försök att på egen hand reda upp sin ekonomiska situation. Har han exempelvis på ett icke acceptabelt sätt försökt att "spela ut" borgenärerna mot varandra, kan detta verka hindrande för skuldsanering. Har han däremot hållit borgenärerna underrättade om sin situation och fortlöpande informerat dem om förändringar av den, kan detta tala för att skuldsanering skall beviljas. En annan omständighet som bör tillmätas särskild betydelse vid den allmänna skälighetsbedömningen är skuldernas ålder. Ju äldre skulderna är, desto mer kan de tynga gäldenärens ekonomi. Härrör exempelvis en större del av skuldbördan från en tidigare bedriven näringsverksamhet som har resulterat i konkurs kan skuldernas ålder få särskild betydelse på det viset att en stor kvarstående skuldmassa i sig är ett väsentligt argument för att medge skuldsanering. Att närmare ange hur gammal skuldsättningen skall vara låter sig inte göras. Normalt måste det dock, för att skuldsanering skall komma i fråga, ha förflutit från det att problemen med "överskuldsättning" först visade sig. Omvänt bör alltför färsk skuldsättning verka i hindrande riktning. Skulle merparten av skulderna inte vara äldre än tre á , bör skuldsanering som regel vara utesluten. Det finns bl.a. anledning att erinra om att gäldenären ju först skall ha försökt att på egen hand lösa sina ekonomiska problem. Det får inte heller vara så att en skuldsanering får en allmänt sett demoraliserande effekt på så vis att vissa personer lockas till lättsinniga kreditåtaganden och sedan sätter sin lit till att mer eller mindre omgående erhålla skuldsanering. En mycket viktig omständighet att beakta är också omständigheterna vid skuldernas tillkomst. betonar i sitt betänkande att skuldsanering inte bör innefatta någon bedömning av det skäliga i fordringshavarens anspråk. I stället skall ett insolvensrättsligt betraktelsesätt anläggas. Ur denna synvinkel skulle det inte spela någon roll hur ett fordringsanspråk har uppkommit. Jag håller rent principiellt med om detta synsätt. Det är ett naturligt utflöde av likabehandlingsprincipen. Ett skuldsaneringsförfarande skall inte användas för att jämka eventuellt oskäliga avtalsvillkor eller för att tolka innebörden i gäldenärens förpliktelser eller liknande. Inte heller bör man inom ramen för ett skuldsaneringsförfarande söka värdera t.ex. betydelsen av hur pass noggrann kreditprövning kreditgivaren har gjort. Det finns annan lagstiftning som berör sådant, exempelvis generalklausulen i 36 § avtalslagen och konsumentkreditlagen. Innehållet i gäldenärens förpliktelser skall alltså inte bedömas i ett skuldsaneringsförfarande. Det är dock enligt min mening ofrånkomligt att man i ett skuldsaneringsförfarande också tar hänsyn till omständigheterna vid skuldernas tillkomst ur ett annat perspektiv. Vad jag avser är omständigheterna kring hur och varför en skuld har uppkommit. har jag nämnt det förhållandet att en gäldenär har skuldsatt sig i betydande omfattning alldeles innan han ansöker om skuldsanering. Ett sådan skuldsättning - kanske i syfte att uppnå skuldsanering - kan givetvis verka diskvalificerande för gäldenären. Man kan inte heller bortse från sambandet mellan skuldernas ålder och skuldsättningens karaktär. Det kan exempelvis finnas anledning att inte se lika negativt på en skuldsättning som härrör från "onödig lyxkonsumtion" om den är gammal jämfört med om den är färsk. I detta sammanhang har bl.a. diskuterats hur skulder skall behandlas som har anknytning till en av gäldenären tidigare bedriven näringsverksamhet. Som jag redan har framållit bör ett skuldsaneringsinstitut avse enbart fysiska personer som inte är näringsidkare (avsnitt 4.3.1). Den som har varit näringsidkare bör emellertid inte vara utesluten från möjligheten att erhålla skuldsanering. I direktiven till (se dir. 1988:52 s. 6 f.) angavs särskilt att ett i första hand bör utformas med sikte på situationer där någon enskild person har försökt starta egen rörelse men har misslyckats och dragit på sig så stora personliga skulder att reell möjlighet saknas att genom eget arbete betala dessa. förslag omfattar också sådana skulder. Att skulderna är att hänföra till denna kategori kan alltså vara en omständighet som vid den allmänna skälighetsbedömningen talar för att skuldsanering skall kunna beviljas. I de fall skulderna härrör från en tidigare bedriven näringsverksamhet kan det också ofta vara en ren tillfällighet om näringsverksamheten har bedrivits i en sådan form att det kvarstår ett personligt betalningsansvar för näringsidkaren. Re- missinstanserna har överlag inte haft något att erinra mot att ett skuldsaneringsinstitut skall kunna omfatta skulder som hör till den nu diskuterade kategorin. Jag instämmer i utredningens slutsats. Det innebär att skulder som härrör från tidigare bedriven näringsverksamhet inte bara bör omfattas av ett skuldsaneringsinstitut, utan dessutom normalt bör beaktas positivt vid den allmänna skälighetsbedömningen. Det är dock viktigt, vilket jag redan har framhållit, att den tidigare bedrivna näringsverksamheten inte har anknytning till brottslig verksamhet. Har den det bör detta vid den allmänna skälighetsbedömningen givetvis tvärtom tala mot att skuldsanering skall beviljas. En annan fråga är hur man skall ställa sig till skadeståndsfordringar i ett skuldsaneringssammanhang. När det gäller fordringar avseende kontraktuella skadestånd finns det inte skäl till någon särbehandling. Den typen av skadeståndsfordringar torde bli sällsynta i detta sammanhang. När det gäller utomobligatoriska skadestånd kan det - även om sådana fordringar också torde bli sällsynt förekommande - finnas anledning till andra överväganden. Utredningen anser att det i vissa fall måste anses stötande att medge skuldsanering beträffande sådana skadeståndsfordringar som grundar sig på brott. Som exempel nämns att någon har dömts till ett flerårigt fängelsestraff för uppsåtlig ekonomisk brotttslighet och har ålagts betydande skade- ståndsskyldighet. I ett sådant fall anser utredningen att det normalt inte bör komma i fråga att tillämpa skuldsaneringsinstitutet. Utredningen erinrar i detta sammanhang också om jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen, som innebär att skadeståndsskyldigheten kan vara bestämd med hänsyn tagen till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden (se prop. 1975:12 s. 176). Å andra sidan menar utredningen att det är svårt att hävda att de allmänna funktioner som ligger bakom skyldigheten att ersätta den skadelidande alltid skall leda till att gäldenären - oavsett hans ekonomiska möjligheter - inte kan komma i åtanke för skuldsanering. Utredningens resonemang leder fram till att man bör välja endera av två ståndpunkter beträffande på vilket sätt skadeståndsfordringar skall behandlas i ett skuldsaneringssammanhang. Den ena är att förekomsten av skadeståndsfordringar (på grund av brott) kan medföra att skuldsanering efter omständigheterna vägras och den andra att sådana fordringar undantas och skuldsanering kan medges beträffande övriga fordringar. Utredningen förordar den förra ståndpunkten. Dess slutsats blir alltså att man inte i lag bör ange någon undantagsregel beträffande skadeståndsfordringar, utan att det får överlämnas till prövningsmyndigheten att avgöra, om det är lämpligt att i det enskilda fallet medge skuldsanering när det finns sådana fordringar mot gäldenären. Utredningens slutsats beträffande skadeståndsfordringar överensstämmer med vad som gäller i . I och är synen på skadeståndsfodringar på grund av brott måhända något annorlunda i det att man där synes vara restriktivare med att bevilja skuldsanering när sådana fordringar ingår bland fordringarna mot gäldenären. Det finns emellertid inte heller i dessa båda länder något absolut hinder mot att medge skuldsanering, när det bland gälde- närens skulder ingår skadestånd. Jag har tidigare berört frågan om vilken betydelse ett brottsligt förflutet bör ha i dessa sammanhang (avsnitt 4.3.1). Mitt ställningstagande i denna fråga är att ett sådant förflutet inte automatiskt bör vara diskvalificerande i ett skuldsaneringssammanhang, men att man i tillämpningen av det allmänna skälighetsrekvisitet bör vara restriktiv med att bevilja skuldsanering i dessa fall. Frågan hur skadestånd på grund av brott bör behandlas är i viss mån besläktad med frågan om hur den som har dömts för brott skall behandlas i ett skuldsaneringssammanhang. Även beträffande den förra frågan instämmer jag i utredningens slutsats. Skadeståndsfordringar som grundar sig på brott bör normalt hindra en skuldsanering. Det vore stötande om den som har dömts för allvarlig brottslighet, t.ex. våldtäkt, och då ålagts att betala skadestånd skulle kunna få skadeståndet nedsatt genom en skuldsanering. Å andra sidan bör skadeståndsfordringar inte generellt undantas från skuldsaneringslagens tillämpningsområde. Det kan tänkas undantagsfall där skuldsanering bör kunna beviljas trots att en sådan fordran ingår bland gäldenärens skulder. Man kan exempelvis tänka sig att frågan är om ett skadestånd av äldre datum där gälde- nären fullgjort en del av sin betalningsförpliktelse eller där den skadelidande är positivt inställd till en skuldsanering för gäldenären eller där skadeståndet utgör endast en mindre del av gäldenärens samtliga skulder. Över huvud taget bör här skuldens ålder tillmätas en avgörande betydelse. Ju äldre skadeståndsfordran är desto större bör möjligheterna vara för gäldenären att erhålla skuldsanering. I det sammanhanget bör också vägas in den omständigheten att en skuldsanering kan innebära att den skadelidande faktiskt får viss del av skadeståndet betalt, vilket annars kanske inte skulle bli fallet. Som regel bör dock förekomsten av en skadeståndsfordran på grund av brott vid den allmänna skälighetsbedömningen verka hindrande för skuldsanering. Fordringar på utomobligatoriskt skadestånd som inte har uppkommit i anledning av brott bör behandlas i princip på samma sätt. Förekomsten av en sådan fordran mot gäldenären bör alltså inte utgöra något absolut hinder mot skuldsanering, men kan verka i hindrande riktning, dvs. tala emot skuldsanering. Grunden för skadeståndsansvaret bör inverka på bedömningen. Om ansvaret grundas på ett grovt vårdslöst handlande talar det mot skuldsanering i vidare mån än om grunden är strikt ansvar, t.ex. enligt lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter. För det fall man i ett enskilt fall anser att det är skäligt att bevilja en gäldenär skuldsanering, trots förekomsten av en skadeståndsfordran, bör fordringen behandlas enligt likabehandlingsprincipen, dvs. den sätts med samma procenttal som övriga fordringar. Det bör alltså inte finnas någon möjlighet att särbehandla skadeståndsfordringar i ett skuldsaneringsförfarande. Enligt min mening talar intresset av att skapa ett ändamålsenligt och effektivt sådan ordning. I likhet med vad utredningen uttalar anser jag också att man måste räkna med att även andra omständigheter än de berörda kan få betydelse vid en skuldsaneringsprövning. Jag finner det angeläget att återigen påpeka att det måste vara fråga om en totalbedömning, där samtliga omständigheter vägs samman, när man avgör om skuldsanering skall beviljas. En omständighet som utredningen tar upp är den att gäldenären har utsikt att erhålla ett större arv. I likhet med utredningen anser jag att omständigheter av sådant slag för att tillmätas någon betydelse måste röra mycket närliggande och uppenbara förhållanden. Enbart en spekulation om att en sjuklig, välbeställd släkting till gäldenären inom en inte alltför avlägsen framtid skall avlida bör således inte hindra skuldsanering. Hur situationen att en gäldenär som har beviljats skuldsanering efter beslutet erhåller ett större arv eller lotterivinst eller på annat sätt oväntat får en förstärkning av sin ekonomi skall hanteras återkommer jag till senare (avsnitt 4.7.7). 4.4 Den rättsliga innebörden av skuldsanering : förslag överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan erinran utredningens förslag. Skälen för mitt förslag: Ett skuldsaneringsinstitut bör alltså avse privatpersoner som är insolventa och där man kan förvänta sig att insolvensen kommer att vara bestående såvida inga särskilda åtgärder vidtas. Insolvenskriteriet är inget som särskiljer ett skuldsaneringsinstitut. Tvärtom gör ju detta kriterium att likheten med konkursinstitutet är slående. Det förhållandet att man vid en skuldsanering betonar betalningsoförmågans utsträckning i tiden förändrar i grunden inte denna likhet. Samma sak gäller i förhållande till ackordsinstitutet. Konkurs och ackord är generella institut genom att de avser att utnyttja gäldenärens samlade tillgångar för att tillgodose borgenärerna. Detsamma bör gälla för skuldsanering. En betydelsefull skillnad är emellertid att konkursinstitutet är statiskt såtillvida att det inte berör gäldenärens framtida inkomster och tillgångar. Ett skuldsaneringsinstitut är däremot dynamiskt i den bemärkelsen att inte bara gäldenärens nuvarande, utan också hans framtida inkomstmöjligheter berörs.