prop · GH03210 · 1994-01-01 00:00:00 — Det vore fullkomligt absurt om en förening med flera tusen medlemmar skulle behöva sortera dessa medlemmar efter storlek och sedan dela in dem, i kategorier - dels en grupp för vilka man kan fastställa ett gemensamt försäljningspris, dels en annan grupp för vilken detta inte skulle vara i överensstämmelse med lagen. Arbetsgruppens resonemang skulle också kunna leda till att en förening i princip bara får fastställa försäljningspriser för de kvantiteter som förädlas i egen regi. För övrigt virke skulle inte sådant gemensamt försäljningspris få förekomma. Detta visar att lagens bestämmelser på den här punkten skulle få helt orimliga konsekvenser. Föreningarnas huvudkonkurrenter på marknaden har givetvis inga sådana begränsningar för sin verksamhet. Skogsägareföreningarna skulle alltså allvarligt diskrimineras jämfört med andra parter på marknaden. Den mycket oklara skrivningen om när en förening får fastställa försäljningspriser riskerar därför att försvaga möjligheterna för enskilda Skogsägare att samverka i skogsägareföreningar. Ett exempel på detta är det nybildade bolaget /Domäns roll som stor säljare av sågtimmer till köpsågverken. Man kommer naturligtvis att utnyttja denna situ- ation för att få bästa möjliga pris för sin råvara. Om då t ex en skogsägare- förening skulle vara förhindrad att ta ut bästa möjliga pris uppstår konkurrens på olika villkor. Att så kan bli fallet framgår för övrigt av följande citat från promemorian: "Förbudet i 6 torde vidare träffa prissamverkan då försälj- ningen av medlemmarnas varor sker till ett och samma pris genom föreningen utan annan grund än att priserna då kan sättas högre än vad som annars skulle vara fallet." Föreningens ändamål är att nå ett bra virkespris och därigenom ta till- vara medlemmarnas ekonomiska intressen. Om sådan verksamhet skulle vara förbju- den eller kräva dispens är det en klar diskriminering av den ekonomiska före- ningen som företagsform. Ett undantag från 6 bör gälla fullt ut. Varje inskränkning innebär ett avsteg från principen att olika företagsformer skall ges möjlighet att arbeta på lika villkor. Det måste understrykas att samverkan inom det enskilda skogsbruket har till syfte att, utöver det självklara målet att få skäligt betalt för den skogliga råvaran, åstadkomma en rationell virkeshandel vad avser transporter, planering, skapande av likartade tekniska villkor etc. Det innebär att en ekonomisk före- ning, liksom varje annan aktör på marknaden, måste ha rätt att träffa överens- kommelser om försäljningspriser utan några begränsningar. Skogsägareföreningarna verkar i konkurrens med många aktörer inom landet. På- verkan kommer också i många fall från företag utanför landets gränser. Det måste under sådana förhållanden vara rimligt att enskilda skogsägare får möjlighet att även i fortsättningen samverka på de grunder som regleras i föreningslagen. Det står också den enskilde skogsägaren fritt att välja att vara med eller att ställa sig utanför. Sågverksföreningarna: När det gäller avtal som innebär att försäljningspriser direkt eller indirekt fastställs noterar vi att Arbetsgruppen föreslår att sådant fastställande av försäljningspriser skall tillåtas i två situationer. Vi vill särskilt inskärpa vikten av att gränserna för dessa situationer - som ju innebär att konkurrensbegränsningar tillåts preciseras. Vi utvecklar i det följande skälen till detta och föreslår också en delvis annan utformning av lagförslaget än Arbetsgruppen. Den första situationen då fastställande av försäljningspriser föreslås tillåtas i primärföreningar är när detta är en nödvändig följd av föreningens verksamhet i övrigt. Detta gäller annan verksamhet än samverkan om försäljning. Arbets- gruppen nämner att det mest tydliga exemplet på när en prissamverkan är en nödvändig följd av föreningens övriga verksamhet är när föreningen säljer pro- dukter från egen förädlingsindustri. Inom skogsnäringen finns flera skogsägareföreningar som driver såväl en ren tim- merhandel som en förädlingsverksamhet i form av sågverk. Det faktum att en skogsägareförening driver såväl sågverk som timmerhandel bör dock enligt vår uppfattning normalt inte leda till att föreningen kan samverka om priserna i timmerhandeln, även om man gör det i marknadsföringen av sågverks- produkterna. Detta kan enligt vår uppfattning inte anses vara en "nödvändig följd" av sågverksverksamheten som uppfyller lagförslagets kriterier. Vi anser att det är i allra högsta grad angeläget att regeringen i motiven till sitt lagförslag klargör var gränserna går för vilka verksamheter som kan leda till att föreningen tillåts fastställa priserna i den rena timmerhandeln. Om skogsägareföreningarna nämligen tillåts motivera prissamverkan i massaveds- och timmerhandeln med sågverkssamverkan, kan dessa föreningar enkelt driva upp priserna på timmer, inklusive värdet av de tillägg som köparna betalar till en nivå som gör det svårt för köpsågverken att få lönsamhet i sin verksamhet, som skogsägareföreningarna kan låta intäkterna från den gemensamma rundvirkeshandeln i föreningen subventionera det egna sågverket. En annan omständighet som enligt förslaget kan motivera fastställande av för- säljningspriser i primärföreningarna är när dessa samlar medlemmarnas utbud "gentemot större kunder". Någon precisering av vad som täcks av detta begrepp görs inte. Även om detta möjligen kan vara en beaktansvärd situation inom jord- bruket, vill vi framhålla att skogsnäringen skiljer sig från jordbruket på denna punkt. Inom skogsnäringen finns många köpare bland sågverken som är små och medelstora företag. Dessa kan visserligen vara större än den enskilde skogsäga- ren, men de är definitivt inga storföretag som kan diktera villkoren gentemot säljarna. Prissamverkan är därför enligt vår uppfattning sällan en nödvändig följd av styrkeförhållandena på sågtimmermarknaden. Vi föreslår därför, beträffande den föreslagna punkten a) i 18 b , 2 st, 2 p. lagförslaget, - att regeringen tydligare motiverar lagförslaget i den här delen, så att det framgår att skilda verksamheter i en primärförening, vilka inte har något objek- tivt motiverat samband, inte skall kunna anses utgöra en "nödvändig följd" i lagförslagets mening. Denna motivering kunde med fördel förses med exempel från skogsnäringens område, samt - att regeringen klargör vad som menas med "större företag" i detta sammanhang, dvs vilka styrkeförhållanden som i sig motiverar att föreningarna tillåts fastställa försäljningspriser. Den andra situationen då fastställande av försäljningspriser föreslås tillåtas är när samverkan i föreningen bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande och fastställandet av försäljningspriser är nödvändigt för att uppnå ett sådant resultat. Som exempel på när fastställande av priser kan vara nödvändigt för att organise- ra en fungerande marknad nämns i förslaget att det för en skogsägare som endast bedriver skogsbruk i begränsad omfattning kan vara alltför betungande att kräva att denne själv skall förhandla om priser och andra villkor med köparsidan. Vår uppfattning är att många alternativ till säljsamverkan med av skogsägareför- eningen fastställda priser existerar inom skogsnäringen och att huvudregeln där- för borde vara att sådan säljsamverkan inte tillåts. För det första finns det inget som hindrar att skogsägareföreningarna utvecklar ett system där dessa verkar som agenter för medlemmarna. Om detta sker på ett sätt som innebär att medlemmen betalar provision till föreningen för dennes arbetsinsats, liksom sker i andra branscher, i stället för att som låta köparna betala olika tillägg på en grundprislista, anser vi att en funge- rande marknad kan skapas. För det andra anser vi det vara fullt realistiskt att skogsägareföreningarna kan etablera marknadsplatser såsom en hörs eller auktion där medlemmarnas timmerposter kan bjudas ut. För det tredje vill vi framhålla den mångfald som finns på köparsidan på sågtimmermarknaden. Enskilda skogsägare i norra kan inom en tiomilsradie normalt välja mellan 5-20 olika sågverk som tänkbara köpare. I är motsvarande siffror 20-50. De enskilda sågverken å sin sida har däremot normalt bara en skogsägareförening som säljare av sågtimmer att vända sig till inom samma radie. Om skogsägarna regelmässigt tillåts prissamverka i sina primärföreningar kommer därför ingen fungerande marknad att kunna upprätthållas. För det fjärde bör hållas i minnet att skogsägarna alltid kan avvakta med av- verkningen, om man är missnöjda med de priser som erbjuds, tills man tror mark- nadsförhållandena blivit gynnsammare. Skogsbruket skiljer sig härvid markant från jordbruket, där "avverkning" ofta måste ske i produk- tionscykeln. Sammantaget anser vi att det ovan anförda visar att det normalt alltid finns andra sätt att organisera handeln på inom skogsnäringen, än genom att låta skogsägareföreningarna fastställa försäljningspriser. Det är därför olämpligt att i lagförslaget inkludera en möjlighet till sådan samverkan. I de få fall då sådan prissamverkan i skogsägareföreningarna kan motiveras av rationalitetsskäl torde enligt vår uppfattning kriterierna i den generella undantagsklausulen i 8 KL vara uppfyllda. De skogsägareföreningar som är i den beskrivna situationen kan ansöka om ett individuellt undantag och den föreslagna särbestämmelsen är då överflödig. En fördel med att hantera frågan inom ramen för ordinarie undantagsbestämmelse är vidare att de konkurrensvårdande myndigheterna får större möjligheter att kontrollera att prissamverkan i skogsägareföreningarna endast förekommer då så verkligen är motiverat. Vi föreslår därför att punkten b) i 18 b , 2 st, 2 p. lagförslaget utgår, eller i vart fall inte skall gälla för primärföreningar inom skogsnäringen. I den mån de nämnda föreningarna kan påvisa att samverkan om försäljningspriser bör tillåtas p g a att detta leder till en mer rationell handel på marknaden i fråga, bör detta prövas av i varje enskilt fall enligt 8 KL. Departementspromemorian tar inte upp en del av de särskilda prisbildnings- mekanismer som förekommer inom skogsnäringen. Vi syftar dels på systemet med s k köparprovisioner, dvs där skogsägareföreningarna låter sågtimmerköparna betala en provision till föreningen som läggs ovanpå det pris som föreningen fastställt i förhållanden till skogsägaren/medlemmen, och dels på bruket av s k virkesår, där skogsägareföreningarna fastställer ett garantipris gentemot sina medlemmar vilket gäller hela virkesåret, oavsett variationen i efterfrågan . Om skogsägareföreningen lyckas höja virkespriserna gäller denna höjning retroaktivt från virkesårets början. Detta system motverkar kraftigt ett marknadsanpassat virkesutbud. Vi har i tidigare skrivelser till och till Arbetsgruppen be- skrivit de ekonomiska konsekvenserna av denna praxis. Vi hänvisar därför till bilagt material till remissyttrandet (bilaga 2 och 3, kan erhållas från ) för en fylligare beskrivning av dessa förhållanden. Vi hemställer att regeringen måtte beakta de sålunda beskrivna marknadsförhål- landena inom skogsnäringen i detta lagstiftningsärende. Det galler dels huruvida skogsnäringen alls skall inkluderas i lagförslaget och dels hur lagförslaget och dess motiv skall utformas med särskilt avseende på skogsnäringen. : Endast vad avser samverkan vid fastställande av försäljningspriser uppställer förslaget vissa förutsättningar för att även sådan samverkan skall anses tillåten. Den föreslagna ordalydelsen och de motiv och exempel som redovisas av arbetsgruppen är dock så oklara och i viss mån mot- stridande att det över huvudtaget ej är möjligt all därur framläsa var gränsen går för vad som är tillåtet respektive otillåtet. Några begränsningar vad avser inköpssamverkan innefattande fastställande av gemensamma inköpspriser saknas helt. MoDo: Virkesmarknaden karaktäriseras av viss stabilitet och balans. I mellersta och samverkar ett antal skogsindustrier i gemensamma inköpsbolag. Över hela landet samverkar de s k oberoende köpsågverken. Därtill kommer ett stort antal olika köpare och säljare i varierande omfattning över landet. Skogsindustrins samverkan genom Industriskog och Sydved utgör inom respektive område viktiga och nödvändiga balanserande faktorer gentemot skogsägarför- eningarna. Den komplicerade och känsliga virkesmarknaden riskerar att förlora sin funktionsförmåga om lagstiftaren skapar en icke marknadsbetingad obalans. De enskilt största hoten mot svensk skogsindustri är att virkeskostnaderna åter når en nivå som överstiger industrins långsiktiga betalningsförmåga och att den känsliga virkesförsörjningen äventyras. Dessa frågor är av stort national- och samhällsekonomiskt intresse. MoDo godtar förslaget under en, mycket viktig, förutsättning. Lagstiftaren måste uttryckligen anvisa Konkurrenserket en rätt och skyldighet att vid tillämpning av konkurrens lagen beakta effekterna av den nu föreslagna lagstiftningen. måste således ges en rätt att tillåta samverkan också bland köpare av olika kategorier så länge detta kan anses gagna en effektiv handel med skogsråvara som i slutledet gynnar konsumenterna av skogsindustrins förädlade produkter. : har en väl fungerande virkesmarknad där aktörerna gemensamt genom olika former av samverkan skapat förutsättningar för en stabil avsättningsmöjlighet av svenskt virke som säkrar till- förseln av virkesråvara till skogsindustrin, vilket är en förutsättning för dess fortbestånd. En väl fungerande virkesmarknad utgör också grunden för god ekonomi i skogsbruket och medger en långsiktig satsning på god skogsskötsel. Som framgått ovan spelar virkesmarknadens samtliga aktörer, såväl skogsägare- föreningar som sågverksföreningar och inköpsbolagen en viktigt funktion på virkesmarknaden. Det är därför av största betydelse att alla berörda parter och konstellationer kan fortsätta att verka som tidigare och på så lika villkor som möjligt, även ur konkurrensrättslig synpunkt. Skulle exempelvis Industriskog och Sydved inte kunna fortsätta att vara en motvikt till skogsägreföreningarna blir dessa helt dominerande på marknaden. Dagens situation präglas av balans. Industriskog respektive Sydved och skogsä- gareföreningarna kan verka och därmed upprätthålla en konkurrenssi- tuation där ingen kan anses vara dominerande eller far utrymme för missbruk av sin ställning. Kan aktörerna på den svenska virkesmarknaden ej fortsätta att fylla den funktion de gör är risken mycket stor att vi kommer att återgå till den kaotiska situation som rådde och som präglades av en betydande virkesbrist och kraftigt fluktuerande priser. Om skogsägareföreningarna kommer att omfattas av en kommande särlagstiftning är det av största vikt att lagstiftarna klargör att även samverkan mellan skogsbolagen för anskaffande av virke, liksom samverkan inom sågverksföre- ningarna, kan fortsätta och därmed erbjuda en nödvändig funktion och stabilitet på virkesmarknaden. Vi vill slutligen framhålla att den samverkan som sker mellan skogsbolagen i de gemensamt ägda inköpsbolagen, mellan enskilda skogsägare inom skogsäga- reföreningarna och mellan de olika köpsågverken inom sågverksföreningarna gynnar både produktion, distribution och tekniskt och ekonomiskt framåtskridande för såväl skogsindustrin som skogsbruket och sågverksindustrin. : Den sydsvenska virkesmarknaden karaktäriseras av en funge- rande, balanserad marknad, även om Skogsägarföreningarna har en större dominans än övriga aktörer. Det är därför av största vikt att konkurrenssituationen vid inköp av råvara är neutral och i balans mellan marknadens aktörer. - En särbehandling av s k primärföreningar i enlighet med förslaget skulle ome- delbart kunna leda till en besvärande obalans i marknaden. - En sund konkurrens om industriråvaran är absolut avgörande för Skogsindustrins möjlighet att konkurrera i ett internationellt perspektiv. - Vedråvaran utgör den, utan jämförelse, största kostnadsposten vid tillverkning av de flesta skogsprodukter. 10.2.5 Icke-ingripandebesked och undantag enligt 8 KL : I förslaget påstås att samverkan som inte kvalificerar för undantag enligt förslagets 18 b har möjlighet att få dispens med stöd av 8 menar att detta knappast kan vara korrekt. Hela upprinnelsen till lagstiftningsärendet är ju just att undantag enligt 8 visat sig i stort sett uteslutet för primärföreningarna. Vidare utgör kriterierna i 18 b 2 st 2p b) delar av 8 s dispensgrunder. Det är därför svårt att se hur ett förfarande som inte klarar de färre kraven enligt 18 b sedan skall kunna uppfylla både dessa och dessutom vad som i övrigt fordras vid en prövningen enligt 8 . 11 Missbruk av en dominerande ställning De särskilda konkurrensreglerna för lantbrukets primärföreningar avses gälla endast i förhållande till förbudet i 6 . Från tillämpningen av förbudet mot missbruk av en dominerande ställning i 19 görs inget undantag. Avtal eller förfaranden som utgör ett missbruk av marknadsmakt från en förening med dominerande ställning är alltjämt förbjudet. Också avtal eller förfaranden som rör medlemmarnas handlingsfrihet och som har effekter gentemot tredje man kan utgöra ett sådant dominansmissbruk. : Verket vill framhålla vikten av att reglerna fortfarande gör det möjligt att ingripa om primärföreningarna uppträder på marknaden på ett sådant sätt, t ex genom att utnyttja en dominerande ställning, att det leder till negativa effekter för konsumenterna. vid : Jordbrukskooperationens starka ställning i medför att dess olika föreningar i stor utsträckning har en dominerande ställning och att föreningarnas individuella agerande därför kan prövas enligt 19 konkurrenslagen. Innebörden och betydelsen av denna möjlighet torde med fördel kunna behandlas tydligare i det fortsatta lag- stiftningsarbetet. Framför allt bör understrykas angelägenheten av att dominan- sen inte får utnyttjas till åtgärder som direkt eller indirekt försvårar konkur- rens för fristående företag, t ex i form av bindningar som försvårar dessas tillgång till inköps- och försäljningskanaler, användning av kopplingsförbehåll, användning av diskriminerande villkor, hot om bojkott, m.m. Tyvärr ger praxis från den tidigare konkurrenslagen många exempel på att företagen inom jord- brukskooperationen inte dragit sig för att tillämpa dessa slags konkurrensmeto- der. Det kan nämnas att de ifrågavarande föreningarna i vissa fall har en sådan position att de också torde vara att bedöma som dominerande företag enligt konkurrensreglerna i EG/EES. Handelns samarbetsorgan i jordbruksfrågor: Det framförs i skälen till rege- ringens förslag att de särskilda konkurrensreglerna endast avser förhållandet till förbudet i 6 . Inget undantag medges för förbudet mot missbruk av dominerande ställning. Detta bör enligt vår uppfattning särskilt understrykas. LRF: Hur förhåller sig t ex arbetsgruppens kartellsynsätt till 19 konkur- renslagen om missbruk av dominerande ställning och diskrimineringsförbudet? TCO: Någon försvagning av lagreglerna mot missbruk av dominerande ställning bör enligt TCOs mening inte ske. 12 Kostnader och andra effekter av förslaget SLU: Efter en analys av utredningsrapporten kan konstateras att om den före- slagna lagen antages i oförändrat skick, uppstår allvarliga hot mot det svenska jordbruket, den svenska livsmedelsindustrin och den svenska producentkoopera- tionen. Om lagförslaget genomföres, kommer dynamiken i den svenska jordbruks- och livsmedelssektorn att hämmas, eftersom förbud lägges mot många organisa- tionsformer och många handlingsalternativ, vilka kan vara värdefulla, särskilt . Problematiken rörande kooperationens roll i konkurrensen är väl utforskad i bl a och . I båda dessa länder betraktas kooperativa företag såsom vär- defulla element i en välfungerande och konkurrensutsatt samhällsekonomi. Det är uppfattningar, som har såväl en vetenskaplig bas som en allmän förankring inom näringsliv och förvaltning. Den svenska konkurrenspolitikens förhållande till producentkooperation avviker markant från motsvarande rättstillämpning utomlands. Detta återkommer i det aktuella lagförslaget. Analyserna har svag relevant teoretisk underbyggnad, och visar brist på kunskap om svensk lantbrukskooperation. Jämförelserna med ut- ländsk lantbrukskooperation och anslutande konkurrensrättsliga bestämmelser är otillräckliga. Utredningens resonemang avviker således såväl från etablerad teori om kooperativt företagande som från allmänt accepterade ståndpunkter i de länder, som brukar jämföra sig med. Inte ens det faktum att de svenska lantbrukskooperativa företagen överlag består av föreningar, som har öppet medlemskap och mottagningsplikt, är något som den svenska konkurrenspolitiken beaktar. I andra länder betraktas detta som ett mycket värdefullt bidrag till en väl fungerande konkurrens, eftersom alla voly- mer, som överhuvudtaget kan tänkas bli producerade, kommer ut på marknaden och pressar prisnivåerna. Mot denna bakgrund är det förståeligt att utredningens konklusioner blir starkt diskriminerande gentemot det producentkooperativa företagandet i , speci- fikt lantbrukskooperationen. Det kan finnas flera skäl till att utredningen har fått denna slagsida: - Den tidigare svenska jordbrukspolitiken har givit upphov till en lantbrukskoo- peration med en mycket dominerande marknadsställning. Även om denna är re- sultatet av statsmakternas önskemål, är det självfallet tvivelaktigt ur ett kon- kurrensperspektiv. - Omställningen inom lantbrukskooperationen i riktning mot marknads- och kon- kurrensanpassning har ännu inte helt fullföljts, dock att det sker omfattande förändringar. - Den svenska lagstiftningen om kooperativt företagande, Lagen om ekonomiska föreningar, är föga anpassad för producentkooperativa företag, som verkar i en konkurrenspräglad marknadsekonomi. Den är i hög grad baserad på en otidsenlig ideologi av konsumentkooperativt ursprung, och den är tillkommen , då svensk lantbrukskooperation p.g.a. ett stark jordbrukspolitiskt skydd inte hade anledning att agera för en marknadsorienterad kooperationslagstiftning . - Utredningsgruppens kunskap om kooperativt företagande synes till stor del byggd på allmänna observationer av svensk lantbrukskooperation, vilken alltså utgör ett kraftigt specialfall, eftersom denna dels har präglats av en stark jordbrukspolitik och dels har organiserat sig i enlighet med den otidsenliga föreningslagen. En del av de vanföreställningar och schablonbilder rörande kooperativt företagande, har tyvärr fått fotfäste i utredningsarbetet. - Möjligtvis kan utredarnas uppfattning om kooperation också vara baserad på observationer av svensk konsumentkooperation, vilket i så fall vore synnerligen olyckligt, eftersom dessa båda kooperationsformer på den principiella nivån har mycket begränsade likheter med varandra. Dessutom upplever svensk konsu- mentkooperation f n sådana ekonomiska och organisatoriska problem att inga som helst förebilder kan hämtas därifrån. Det kan vidare konkluderas att om den svenska lantbrukskooperationen tvingas att organisera sig enligt lagförslaget, blir dess integrationsgrad mycket lägre än vad som förekommer bland konkurrenter både utomlands och i . Att dessa konkurrerande företag har en hög integrationsgrad är ingen tillfällighet det innebär att de olika produktionsaktiviteterna kan strömlinjeformas till en helhet, som är effektivitetsskapande. Svensk lantbrukskooperation skulle alltså inte få lov att öka sin effektivitet. Till detta kommer andra negativa effekter. Om integrationsgraden mellan medlem och företag skulle bli mycket låg, kommer företagen att bli lidande såväl vad gäller såväl kapitalfunktionen som ledningsfunktionen. Medlemmarna incitament att förse företagen med egenkapital minskar. Den främsta lösningen på detta problem är att företagen bygger upp en ännu större mängd kollektivt kapital, vilket är olyckligt ur flera aspekter.