prop · GI03150 · 1994-12-31 00:00:00 — För, exempelvis, de latent arbetslösa förutsätts 18 %erhålla arbete på den reguljära arbetsmarknaden i ett normalt konjunkturläge (setabell Fl.l). För att erhålla det totala antalet latent arbetslösa som erhållerreguljära arbeten i ett normalt konjunkturläge, dvs. 1999, skall en justeringockså göras med befolkningstillväxten fram till denna tidpunkt. Figur Fl.2 llrenden i antalet arbetade timmar inäringslivet 1994/95:150 Bilaga1.1 Potenliell sysselsättning i näringslivet Trenden i antalet arlMtade timmar i näringslivet För definition se texten. Diagram Fl .2 Ibtalt-,trendmässigt- och faktiskt arbetsutbud 1 \ /■■■, 1983:1 1985:1 1987:1 1989:1 1991:1 1993:1 Källor: och . Mellan var antalet personer i åtgärder som ejingår i arbetskraften relativt . har antalet personer iåtgärder utanför arbetskraften ökat kraftigt. Hälften av ökningen utöver dengenomsnittiiga nivån för bedöms vara konjunkhirell, medan dessaåtgärder i övrigt antas vara av varaktig natur På ett liknande sätt uppskattasdrygt en Qärdedel av uppgången av antalet latent arbetssökande varakonjunkturen, medan återstoden är varaktig.' Den varaktiga andelen avsersåledes den andel som inte får reguljära arbeten i ett normalt konjunkturläge. liibell Fl.l KonjunktureU arbetslöshet flir olika typer avarbetslöshet Prop.1994/95:150 Bilaga 1.1 (miljoner timmar) " Avser fjärde kvartalet 1994. Källor: och . I tabell Fl.l sanmianfattas bedömningarna vad gäller denkonjunkturella andelen för olika gmpper av arbetslösa. De i tabellen angivnasidoalternativen diskuteras . I diagram Fl .2har de varaktiga komponenternai åtgärder utanför arbetskraften och latent arbetssökande, vidhuvudalternativet, dragits ifrån det totala utbudet vilket ger det varaktigaarbetskraftsutbudet (betecknat som trendutbudet). Trendnivån i arbetsutbudethar således minskat med drygt 200 000 personer . Nedgången äranmärkningsvärt stor med tanke på att den arbetsföra befolkningen samtidigtökade med ca 250 000 personer Huvudalternativet avspeglar således en utvecklingdär den djupa lågkonjunkturen resulterat i en ganskaomfattande utslagning i form av varaktigt _fler personer i åtgärder utanförarbetskraften och varaktigt högre latent arbetslöshet. Mer specifikt definieras den konjunkturella delen avpersoner i åtgärder utanför arbetskraften (PÄUAK) som, konjunkturen del av PÅUAK ett visst år =0,5'* (PÅUAK förett visst år -genomsnittlig PÅUAK för ). Den konjunkturella andelen latent arbetslösa definieras påmotsvarande sätt med den viktiga skillnaden att koefficienten är 0,3 i ställetför 0,5. Att korrekt uppskatta nivån på den öppnajämviktsarbetslösheten (den Prop. 1994/95:150 varaktiga eller stmkturellaarbetslösheten) är, tillsammans med be- Bilaga 1.1 dömningen av den varaktigadelen av arbetsutbudsminskningen, det mest osäkra momentet i beräkningarna. Detfinns ett antal empiriska undersökningar som tyder på att den öppnajämviktsarbetslösheten 1980-89 i princip sammanföll med den genomsnittligaöppna arbetslöshetsnivån under , dvs. av arbetskraften.Samtidigt var prisutvecklingen inte förenlig med extern balansgivet en fast växelkurs - en aspekt som i allmänhet inte fångas in i deempiriska analyserna. antas därför att den öppnajämviktsarbet-lösheten var , dvs. något högre än den genomsnittliganivån. För åren 1989-93 har vid estimeratutvecklingen av den öppna jämviktsarbetslösheten med hjälp av enmakro-ekonomisk modell. * Hans beräkningar ger vid handen att den öppna jämviktsarbetslöshetenhar ökat med mellan . 1beräkningarna antas att den öppna jämviktsarbetslösheten har ökat från 3 %1989 till av arbetskraften , vilket är ett genomsnitt av AndersForslunds olika uppskattningar Nivån av arbetskraften skall tolkas som denförväntade nivån för den öppna arbetslösheten när den svenska ekonomin återbefinner sig i ett normalt konjunkturläge. Denna bedömning är betingad av attden totala åtgärdsvolymen, dvs personer i åtgärder såväl i som utanförarbetskraften, antas uppgå till av arbetskraften 1999.Jämviktsarbetslöshetens omfattning är därför inte oberoende avarbetsmarknadspolitiken. Den totala arbetslösheten förväntas följaktligen uppgåtill knappt 9 V2 % . Ökar antalet personer i åtgärder utöver vad somantagits sjunker troligen den öppna jämviktsarbetslösheten. Nivån 5,5 %överensstänmier också relativt väl med den nivå på den öppna arbetslösheten somfömtses i de medelfristiga kalkylerna. Den potentiella sysselsättningen i hela ekonomin erhållssom skillnaden mellan arbetsutbudstrenden och jämviktarbetslösheten.' För attfå fram den potentiella sysselsättningen i näringslivet minskas den potentiellasysselsättningen i hela ekonomin med den faktiska sysselsättningen i denoffentliga sektorn. Den potentiella sysselsättningen i näringslivetmultipliceras sedan med trenden i medelarbetstiden i näringslivet. Därtill harlagts den uppskattade konjunkturella komponenten i antalet timmar somundersysselsatta önskar arbeta. Slutligen erhålls då potentiellt antal arbetadetimmar i näringslivet. Medelarbetstiden har ökat efter att fallitunder . Se (1994), 'Unemployment. Is stilldifferent', stencil. Ungefar av antalet personer i åtgärder tillhörarbetskraften (exempelvis beredskapsarbeten och rekryteringsstöd). Dessapersoners arbetsinsatser påverkar också produktionsvärdena i näringslivet ochoffentlig sektor. Det förefaller rimligt att deras bidrag tillproduktionsvärdena är högre givet att de får reguljära arbeten. I beräkningarnahar dock inte hänsyn tagits till att en omvandling från åtgärder iarbetskraften till reguljära arbeten faktiskt motiverar en smärre uppjusteringav potentiell BNP. ökningen har varit snabbare lågkonjunkturåi: En Prop.1994/95:150 förklaring till uppgången kan vara att företagen har varit relativtovilliga Bilaga 1.1 att öka antalet sysselsatta under lågkonjunkturåren. Detär också möjligt att de lägre marginalskattesatseraa som infördes i och medskattereformen har ökat incitamenten till att arbeta fler timmar.' Undersysselsättningen, dvs. skillnaden mellan önskad ochfaktisk arbetstid för dem som arbetar färre timmar än de önskar av arbetsmarknadsskäl,har ökat kraftigt . uppgick undersysselsättningentill ca . Motsvarande siffra var . Hälften av uppgången har bedömts vara av cyklisk natur, dvs. ca 70miljoner timmar (se tabell Fl.l). Alla bestandsdelar i det potentiella produktionsmåttet förnäringslivet är nu framtagna; löneandelen, trenden i TFP, potentiellt antalarbetade tunmar samt den faktiska kapitalstocken. Övergången till potentiellproduktion i hela ekonomin görs genom att addera faktisk offentlig produktionoch faktisk produktion i hushållssektora till potentiell produktion inäringslivet. I diagram Fl.3 illustreras den faktiska BNP-utvecklingentillsammans med utvecklingen i potentiell BNP. Det är svårt att utiäsa etttraditionellt konjunkturmönster från utvecklingen av produktionsgapen under80-talet. Mellan 1984-87 är produktionsgapen mycket små. Utvecklingen mellanåren 1987-91 kan karaktariseras som en ovanligt lång men ganskamåttfull överhettning (i den meningen att de beräknade produktionsgapen inte ärspeciellt stora). Den mycket låga tillväxten i potentiell BNP efter 1991förklaras av att den djupa konjunkmmedgången har bedömts resultera i envaraktig nedgång i det faktiska arbetsutbudet som en följd av varaktigt högrenivåer för antalet i åtgärder utanför arbetskraften, den latenta arbetslöshetenoch undersysselsättningen samt en varaktig uppgång i jämviktsarbetslösheten.En sådan tämligen dyster tolkning av utvecklingen förefaller rimlig i ettmedelfristigt perspektiv. Trots denna ganska dystra bild av de varaktigaskadeverkningarna av den djupa lågkonjunkturen så kvarstår ett betydandeproduktionsgap motsvarande av BNP. Storleken på produktionsgapet överensstämmer väl med detillväxtantaganden som ligger till gmnd för scenariot med medelhög tillväxt ide medelfristiga kalkylerna (se kapitel 12). 1 detta scenario är den genomsnittiigatillväxten mellan . Med en underliggande tillväxtom , samt ett produktionsgap uppgående till av BNP som sluts1999, så genererar gapanalysen i princip samma genomsnittliga tillväxt framtill . Den permanenta komponenten i medelarbetstiden harberäknats genom att HP-filtrera tidsserien. DiagramFl .3 Det svenska produktionsgapet beräknat med en produktionsfunktions- Prop. «'* BUaga 1.1 1983:1 1985:1 1987:1 1989:1 1991:1 1993:1 Källor: , ochFinansdepartementet. Kan det relativt stora gapet tolkas som att intehar ett inflationsproblem? Det fiims åtminstone tre anledningar till varför ensådan tolkning inte kan göras. För det första är den potentiellaproduktionsnivån konstmerad så att den är förenlig med inflation. ISveriges fall är den genomsnittiiga historiska inflationen högre äninflationsmålet varför den pågående övergången från höginflationsekonomi tilllåginflationsekonomi innebär att inflationsförväntningama måste nedjusteras.Det andra skälet till inflationsoro är takten som gapet sluts i. Skulle gapetniinska för snabbt kan en sådan utveckling ge upphov till betydandeanpassningskostnader med risk för flaskhalsar i produktionen ochöverhettningstendenser på arbetsmarknaden. För det tredje innebär den kraftigamdelningen av den svenska ekonomin en risk för snabbt stigande löner och priseri de sektorer där kapacitetsutnyttjandet är högt. En sådan utveckling kan ocksåresultera i att löne- och prisökningarna sprids till övriga delar av ekonomin.Slutsatsen är därför att det inte är möjligt att närma sig den potentiellaproduktionsnivån hur snabbt som helst utan att inflationsmålet, och därmed enviktig fömtsättning för en hög underliggande tillväxt, hotas. Bidragen till potentiell BNP I tabell Fl.2redovisas bidragen till tillväxten ipotentiell BNP från arbete, kapital, TFP samt offentlig sektor. Som framgår avtabellen sjönk potentiell BNP . Förklaringen har till stor delatt göra med persistensproblem på arbetsmarknaden, vilket bidraget från arbetskraftenunder 90-talet återspeglar lUbeU F1.2 Bidrag till tillväxten i potentieU BNP1984-1994* 1994/95:150Bilaga 1.1 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1994 BNP-tillväxt(potentiell) Bidrag från näringslivet Arbetskraft Kapital Total faktorproduktivitet Bidrag från offentlig sektor 2,4 1,9 0,5 -0,1 0,4 0,2 0,5 0,5 0,6 0,9 0,5 -0,4 -0,5 -0,7 0,6 0,5 0,7 0,7 0,8 0,8 0,9 0,9 0,7 0,4 0,2 0,0 1,2 1,1 0,8 0,6 0,3 0,1 0,1 0,2 0,4 0,7 1,0 0,5 0,2 0,2 0,2 0,1 0,4 0,4 0,0 -0,5 -0,6 -0,3 ' Utöver bidrag från näringslivet och offentlig sektortillkommer även ett bidrag från Detta bidrag är dock så litet att detgenomgående avrundas till noll. redovisas det inte i tabellen. Pä grundav avrundning summerar inte alltid delarna till totalen. Källor: och . Det finns ett intressant mönster i bidragsutvecklingenunder senare delen av och . Bidraget från dentotala faktorproduktiviteten började falla , bidraget frånarbetskraften föll kraftigt , medan fallet ikapitalbidraget inföll något . Totalfaktorproduktivitetsbidraget börjadeöka och 1994 kommer det största bidraget till tillväxten från TFP År1994 är bidraget från arbetskraften återigen positivt medan kapitalbidragetännu följer en negativ trend. Den negativa utvecklingen av förädlingsvärdet ioffentlig sektor har inte motverkats av en expansion inäringslivet utan genomslaget i den potentiella tillväxttakten har varit stort. Många av de bedömningar som ligger till gmnd för denredovisade beräkningen av produktionsgapets storlek är mycket osäkra. produktionfunktionsansatsen tydliggörs dock de centrala antagandena.Speciellt svårt är det att avgöra storleken på den varaktiga minskningen avarbetsutbudet samt på jämviktsarbetslöshetens nivå. Det huvudalternativ sompresenterades ovan representerar dock en balanserad bedömning. I dettadelavsnitt redovisas beräkningar av produktionsgapets storiek vid altemativarimliga antaganden avseende arbetsmarknadens fiinktionssätt. 1 det första sidoaltemativet antas arbetsmarknaden varamer flexibel, Prop. 1994/95:150 t.ex. som en följd av framgångsrikarbetsmarknadspolitik. Den varaktiga Bilaga 1.1 minskningen i arbetsutbudet är då mer begränsad (se tabell Fl.l) somjämviktsarbetslösheten är lägre; i stallet för drygt 5,5 %.BNP-gapet uppgår då till av BNP. I det andra sidoaltemativet antas arbetsmarknaden varamindre flexibel, dvs. persistensproblemen på arbetsmarknaden är allvarligare äni huvudalternativet. Antagandena är i detta fall de spegelvända i förhållandetill den positiva utvecklingen (se tabell Fl. Den varaktiga minskningen avarbetsutbudet är här äimu större än i huvudalternativet somjämviktsarbetslösheten är högre; i stället för drygt 5,5 %.BNP-gapet uppgår då till av BNP . Till följd av den djupa lågkonjunkturen har enmycket stor arbetskraftsreserv. Denna reserv har första årvuxit mycket snabbt och uppgick till drygt 800 000 personer och består avpersoner i arbetsmarknadspolitiska åtgärder, latent arbetslösa, öppetarbetslösa och undersysselsatta. Den höga nivån och den snabba tillväxten iarbetskraftsreserven lågkonjunkmr är den viktigasteförklaringen till varför den potentiella produktionen varhögre än den faktiska. Lågkonjunktmens negativa inverkan på den potentiellaproduktionsnivån inledning illustrerarpå ett slående sättpersistensproblem på arbetsmarknaden och därmed svårigheterna med att urskiljaen trendkomponent som är oberoende av konjunkturcykeln. I vilken utsträckningarbetsutbudet är högre och arbetslösheten är lägre när återigenbefinner sig i ett normalt konjunkmrläge är det mycket svårt att uttala sig om.I ett huvudalternativ, som också måste bedömas som det mest sannolikaaltemativet, faller den öppna arbetslösheten till . Givetatt andra kategorier av arbetslöshet utvecklas på ett liknande sätt kanproduktionsgapet uppskattas till av BNP. 1 ett meroptimistiskt, men inte osannolikt, altemativ är istället produktionsgapetknappt . Skulle däremot persistensproblemen på arbetsmarknaden varaallvarligare än förväntat är produktionsgapet av BNP. har den svenska kronans växelkiu-svarit utsatt för tvära kast med devalveringar och valutakriser Som framgår avdiagram F2.1 har kronans nominella värde i princip halverats mellan 1970 ochutgången av 1994. Utvecklingen har inneburit enytterligare försvagning motsvarande . För en öppen och intemationelltberoende ekonomi som den svenska är växelkursen en mycket viktig variabel vidmakroekonomiska kalkyler av den typ som redovisas i kapitel 12.Finansdepartementets prognoser har tillbaka baserats på ettantagande om en apprecierande krona. Syftet med föreliggande kapitel är därföratt ge en en bild av gmndema för en sådan analys och i viss mån av de faktorersom har motverkat en sådan utveckling. Diagram F2.1 Kronans nominella växelkursutveckling vägdmot 14 , 1970-1994 Prop.1994/95:150 BUaga 1.1 gg-h I IIIIIIII I IIII]III'I1'<-1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 1994 Detta kapitel behandlar först begrepp relaterade tillreala och nominella växelkurser, långsiktig jämvikt samt huvudidéema förvärdering av en valuta. Därefter studeras och analyseras kronans värde vidslutet av 1994 i relation till en långsiktig jämvikt. Kapitlet avslutas med endiskussion om växelkursens utveckling mot . F2.1 Växelkurser och långsikrig jämvikt Prop. Växelkursen är priset på ett lands valuta uttryckt itermer av ett annat lands valuta. Detta pris sätts på den intemationellavalutamarknaden och bestäms således, som andra tillgångar, av utbud ochefterfrågan. Valuta är emellertid en helt nominell vara utan egentiigtegenvärde och med speciella egenskaper som gör att det blir ett ovanligtkomplext instrument att värdera. Valuta fungerar både som bytesmedel ochvärdebevarare. Detta medför att växelkursen inte bara beror på den köpkraftpengarna representerar med dagens prisnivåer Förväntningar om pengamas framtidaköpkraft blir också mycket viktiga när växelkursen bestäms. Den nominella växelkmsen är särskilt betydelsefiillt fören liten ekonomi med stor utrikeshandel. Växelkursens värde bestänmier ettlands bytesförhållanden och konkurrenskraft genom att direkt påverka relativprisetpå landets produkter på den intemationella marknaden. Växelkursen påverkarockså värdet på alla utländska tillgångar, varor och produktionsfaktoreruttryckt i svenska kronor Den reala växelkm-sen definieras som priset för enuppsättning varor i ett land relativt ett annat land uttryckt i samma valuta'.Justeringar av den reala växelkursen kan därför konuna till stånd både genomprisförändringar samt förändringar av den nominella växelkursen. Om Sverigesinflationstakt överstiger den utländska kommer svenska varor att bli dyrarejämfört med utländska vid en given nominell växelkurs, dvs. den realaväxelkmsen apprecierat Samma effekt erhålles om den nominella växelkursenapprecierar genom att antalet enheter utländsk valuta per krona stiger. Dåminskar priset på utiändska varor relativt de svenska. Ekonomisk teori säger att ett ekonomiskt system strävarefter jämvikt. Prisbildningen är marknadsinstnunentet för att nå jämvikt.Frågan är vad som menas med jämvikt när det gäller ekonomin i stort och vilkenroll växelkursen spelar I öppna ekonomier bmkar intem och extem balans nänmassom mål för den ekonomiska politiken. Med extem balans menas vanligen att bytesbalansen inteuppvisar så stora imderskott att landet inte klarar av att återbetalasin utlandsskuld. Ett underskott i bytesbalansen är liktydigt med att landetbygger upp en skuld till utlandet. Den långsiktiga hållbarheten i en sådansituation är av central betydelse. På kort och medellång sikt kan underskott iby tesbalansen motiveras av en rad olika skäl, t.ex. gynsammainvesteringsmöjligheter och demografiska faktoret Med intem balans menas att de inhemskaproduktionsresurserna är fullt utnyttjade som det råderprisstabilitet. Växelkursen spelar en roll i uppfyllandet av både externoch intem balans. Relativpriset på intemationellt handlade varor påverkarefterfrågan både på export och import och därmed den extema balansen.Växelkursen Den reala växelkursen, q, definieras som; q = e * (p' /p'');där e är den nominella växelkursen, uttryckt som antal enheter utländskvaluta per krona, och p"", p° är den inhemska respektive utländskaprisnivån. påverkarockså den intema balansen genom att förändra den relativa Prop. 1994/95:150lönsamheten mellan skyddad och konkurrensutsatt sektor En hög Bilaga 1.1vinstnivå i den konkurrensutsatta sektom p.g.a. en realt undervärderad valutaleder till en omfördelning av produktionsresurser inom landet. Det finns flera teorier för att förklara utvecklingen avväxelkurser Gemensamt för många av dessa teorier är att de varit ämnade attförklara växelkursens utveckling som karaktarisetats avspeciella problem, som t.ex. stora underskott i bytesbalansen eller höginflation. I detta avsnitt skisseras viktigare idéer och begrepp samt deslutsatser som kan dras. Teorin om köpkraftsparitet, eller Purchasing Parity(PPP), beskriver en av de gmndläggande idéerna om växelkurser. Tanken är att omen vara kan köpas och handlas mellan två länder så kommer växelkursen attjusteras så att varan kostar lika mycket uttryckt i gemensam valuta. I aimatfall kan riskfria, s.k. arbitragevinstei; göras genom handel. Detta går undernamnet "lagen om ett pris". PPP förekommer i olika versioner Om lagen om ett prisgäller för enskilda varor så kommer vamkorgar att kosta lika mycket i gemensamvaluta, detta kallas absolut PPP En svagare version, relativ PPP, säger attprissutvecklingen i gemensam valuta skall vara densamma. Detta tillåter för beståendeskillnader i relativa prisnivåer p.g.a transportkostnadei; handelshinder m.m.För industrialiserade länder har relativ PPP ett empiriskt stöd på lång sikt. PPP är främst ett långsiktigt jämviktsvillkor mellanpriser och växelkurs och utgår från flexibilitet i pris- ochväxelkursbildningen. Vid nationella prisförändringar justeras växelkursen, ochvid en växelkursförändring justeras prisema, på ett sådant sätt attarbitragemöjligheter försvinner Satnmanfattningsvis gäller alltså att enligt PPP så förklarasutvecklingen av den nominella växelkursen helt genom relativa inflationstaktervilket medför att den reala växelkursen hålls . Räntan har en central plats vid bedömningar avväxelkursen. En viktig distinktion att göra är den mellan korta och långalöptider på räntebärande papper. Korta räntor bestäms till stor del avRiksbankens penningpolitik vilken påverkar utbudet av pengar i ekonomin. Denlånga räntan däremot speglar förväntningar om framtiden, främst inflation ochväxelkursförväntningar, och bestäms på obligationsmarknaden. för längre löptider kandelas upp i en realränta samt inflationsför- Prop. 1994/95:150 väntningar(normalt ingår också en riskpremie vilken bortses från för Bilaga I.ltillfället). Avkastningenpå en investering i en obligation denominerad i utländsk valuta bestar, utöverupplupen ränta, dels av värdeförändringen på obligationen och dels påväxelkursens förändring. Under ett antagande om rationella förväntningar ochriskneutrala investerare skall den förväntade avkastningen vara lika, oberoendeav vilken valuta pengarna placeras i. Därför bör ett relativt högre ränteläge ien valuta motsvaras av en motsvarande förväntad depreciering av växelkursen. 1annat fall är arbitragevinster möjliga. Detta antagande kallas öppenränteparitet och medför att räntedifferenser utgör ett mått på marknadensförväntningar om växelkursen. På när inflationsförväntningarövergår till faktiska prishöjningar sammanfaller öppen ränteparitet och PPPÖppen ränteparitet visar dock tydligare på förväntningamas roll när dagensväxelkurs bestäms. Priserpå varor och tjänster är av naturliga skäl mer trögrörliga än växelkurser. Enförändring i den nominella växelkursen leder därför på kort och medellång sikttill en förändring i relativpriser mellan länder, dvs. den reala växelkursenförändras. 1 de teorier vilka antar trögrörliga priser sker anpassningen av denreala växelkursen genom att efterfrågan på varor och arbetskraft förändras. Enreal depreciering leder till att avkastningen på produktion av handlade varorökar och kapitalstocken byggs ut i det land där "övervinster"uppkommit. Följden blir att utbudet av varor och efterfrågan på valuta skiftarså att den reala växelkursen successivt återgår till en långsiktig jämvikt. Viktigavariabler i detta sammanhang är sambandet mellan bytesbalans, internationellamarknadsandelar, relativ lönsamhet och den reala växelkmsen, vilka tillsammanskan visa på perioder där den reala växelkursen ger "för hög" eller"för låg" konkurrenskraft. Andrateorier betonar att växelkursen är en viktig del av priset på finansiellatillgångar snarare än på varor, vilket kan vara naturligt med tanke på att baranågra procent av den dagliga omsättningen på valutamarknaden är relaterad tillköp och försäljning av varor Den största delen av valutahandeln placeras iräntebärande finansiella tillgångar. Därmed fungerar växelkursen på kort siktfrämst till att skapa jämvikt på de finansiella marknaderna och inte påvarumarknaden. luteniationellainvesterare håller portföljer av internationella tillgångar och efterfrågartillgångar i olika valutor för att sprida riskerna globalt. Om t.ex.investerare i allmänhet vill ha en större andel tillgångar denomineradei D-mark och i sina portföljer, som en följd av ökat Prop. förtroendeför den tyska prisstabilitetspolitiken, ökar efterfrågan på D- Bilaga 1.1 mark somdå apprecierar Sådana portföljskiften torde till stor del ligga bakomD-markens uppgång imder . dollamhar däremot, i ökande grad, uppfattats som en riskfylld valuta. Växelkursoch räntor mellan D-mark och dollar anpassas då tills den önskadeportföljsammansättningen uppnås vid de nya förhållandena. Sådanaperioder kan föranleda turbulens på valutamarknaderna eftersom dessavalutor ingår i en så stor andel av världens valutatransaktionet För att förstå valutakursens utveckling gäller det såledesatt bestämma vad som styr efterfrågan och utbudet på pengar i olika valutor Pålång sikt skall pengar användas för konsumtion varför pengamas förväntadeköpkraftförändring, dvs. inflationen, är viktig liksom de andra fundamentalafaktorer som tagits upp ovan.