prop · GH0344 · 1994-01-01 00:00:00 — Det är angeläget att se till att trafiknykterhetsbrotten kan bekämpas på ett så effektivt sätt som möjligt och att förfarandet vid de rutinmässiga alkoholutandningsproven inte är förenat med några onödiga be- gränsningar. Polisens bekämpning av trafiknykterhetsbrotten skulle kunna ef- fektiviseras betydligt om enskilda polismän ges en generell rätt att ta alkohol- utandningsprov på förare i trafiken. Mot bakgrund av det anförda anser rege- ringen, i likhet med , att polismän bör ges rätt att mer rutinmässigt kontrollera förares nykterhet på samma sätt som de har rätt att rutinmässigt kontrollera förarnas behörighet genom körkortskontroll. Lagrådet har anfört att jämförelsen mellan körkortskontroller och tagande av alkoholutandningsprov inte är träffande och har utfärdat en varning för att den acceptans som byggts upp under de som gått sedan proven infördes kan komma att äventyras genom en mindre omdömesgill provtagning. Enligt regeringens mening finns det dock anledning att beakta att polisverksamheten reglerats i fastare former genom polislagens införande och att en betydande kompetensökning har skett inom polisen. Härtill kommer att det inte är någon skillnad mellan en assistent och en inspektör i fråga om utbildning och befogenheter, i motsats till vad som tidigare gällt. Det finns därför enligt regeringens mening inte någon anledning att befara att de enskilda polismännen inte skulle kunna tillämpa en sådan reglering med den urskillning som följer av allmänna principer för polisingripanden (se 8 polislagen, 1984:387). Man torde också kunna utgå ifrån att allmänheten har förståelse för åtgärder som så påtagligt som den föreslagna kan öka uppräcktsrisken och därmed öka säkerheten på våra vägar. Regeringen föreslår därför att lagen om alkoholutandningsprov ändras så att en enskild polisman ges generell rätt att ta alkoholutandningsprov på förare av ett motordrivet fordon. har inte presenterat något förslag till lagtext utan hänvisar till ett förslag som presenterat i en framställning till . Förslaget behandlades i ett lagstiftnings- ärende påföljande år och föranledde vissa mindre ändringar i lagen (prop. 1988/89:118 s. 20 ff.). Förslaget innebär att en polisman rutinmässigt får ta alkoholutandningsprov på förare av motordrivet fordon och förare av vissa maskindrivna fordon. Eftersom det i regel är fråga om att företa prov utan att brottsmisstanke föreligger är det väsentligt att säkerställa att den som utsätts för prov inte skall behöva vidkännas en större integritetskränkning än som krävs för att tillgodose syftet med provet. Enligt vår mening uppfylls detta syfte genom att alkoholutandningsprov som avses får tas endast på eller i nära anslutning till den plats där kontrollen eller polisingripandet ägt rum och att endast instrument som kan brukas utan dröjsmål och som bara anger om eventuell alkoholkoncentration överstiger ett visst gränsvärde får användas. Vid sådan kontroll får således endast ett så kallat sållningsprov tas. Om ett sådant prov indikerar att alkoholkoncentrationen överstiger gränsvärdet torde i regel skälig misstanke om trafiknykterhetsbrott föreligga. Polisen har då möjlighet att med stöd av 1 företa den mer ingripande åtgärden att ta ett så kallat kvantitativt prov som kan användas som bevismedel. Den nu föreslagna regleringen uppfyller därigenom såväl kraven på att polisen skall kunna effektivt motverka trafiknykterhetsbrotten som kraven på att enskilda inte i onödan skall utsättas för större integritetskränkning än som kan anses befogat. 4.14 Övriga frågor Utöver de förslag som lämnas av Väg- och sjöfyllerikommittén har en lång rad synpunkter och förslag lämnats av olika remissinstanser. Förslagen berör bl.a. medverkansansvaret vid rattfylleri, den nedre straffbarhetsgränsen vid sådant brott, åtgärder mot s.k. eftersupning, förbud mot skoterfylleri samt införandet av s.k. alkolås och smart cards. Synpunkter har också lämnats på forsknings- och utvecklingsinsatser kring alkohol och trafik. Regeringens bedömning: De frågor som sålunda upptagits är samtliga i och för sig av intresse vid övervägande av rattfyllerilagstiftningens utformning. Med hänsyn bl.a. till det beredningsunderlag som föreligger i detta ärende kan dock frågorna inte prövas på ett fullständigt sätt i förevarande sammanhang. Ett flertal av de framlagda förslagen är emellertid av sådan natur att man redan nu kan förutse att de kommer att övervägas i det kommande trafiksäkerhetsarbetet. 5 Sjöfylleri - Allmän motivering 5.1 Inledning Båtlivet är för många människor en källa till avkoppling och rekreation. har intresset för fritidsbåtar dessutom ökat väsentligt. Det är viktigt att säkerheten i våra farvatten _ både när det gäller nöjestrafik och yrkessjöfart _ hålls på en hög nivå. Straffbestämmelserna om onykterhet till sjöss spelar i detta sammanhang en betydelsefull roll. Frågan om en särskild bestämmelse om ansvar för onykterhet till sjöss övervägdes . Först infördes emellertid en uttrycklig bestämmelse i ämnet. Denna bestämmelse togs in i 325 sjölagen (1891:35 s. 1) och behölls i sak oförändrad fram till , då de nuvarande bestämmelserna om onykterhet till sjöss infördes. lagfördes den som varit onykter till sjöss genom åberopande av den dåvarande sjötrafikförordningens bestämmelser om vårdslöshet i trafik till sjöss eller sjölagens och dåvarande sjömanslagens bestämmelser om ansvar för den som genom vårdslöshet eller försummelse i tjänsten vållat en sjöolycka. I det straffstadgande som infördes stadgades straff för den som på fartyg fullgjort uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och därvid varit så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller något annat berus- ningsmedel, att det måste antas, att han inte på ett betryggande sätt kunnat ut- föra vad som därvid ålegat honom. Straffet var böter eller fängelse i högst . Genom lag (1986:297) omformulerades bestämmelsen för att tydligare framhäva att den även avsåg dem som framförde fritidsbåtar. Genom ändringar i sjölagen gavs straffbestämmelserna om sjö- nykterhetsbrott en likartad lagteknisk uppbyggnad som motsvarande bestämmelser i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott (trafikbrottslagen) och järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Ändringarna innebar en skärpt syn på onykterhet till sjöss. Bl.a. infördes särskilda brottsbenämningar. Vidare delades den brottsliga gärningen in i två grader, sjöfylleri och grovt sjöfylleri. Några gränsvärden för alkoholkoncentrationen i blodet eller utandningsluften infördes emellertid inte i sjölagens bestämmelser. De nu gällande bestämmelserna om nykterhetsbrott till sjöss finns i 325 och 325 a sjölagen. Enligt 325 sjölagen skall den dömas för sjöfylleri som framfört fartyg eller i övrigt på ett fartyg fullgjort uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och då varit så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller något annat medel, att det kan antas, att han inte på ett betryg- gande sätt kunnat utföra vad som därvid ålegat honom. Straffet för sjöfylleri är böter eller fängelse . Är ett sjöfylleribrott att anse som grovt, skall enligt 325 a sjölagen dömas för grovt sjöfylleri till fängelse i högst . Frågan huruvida ett sjöfylleribrott är att anse som grovt skall avgöras med beaktande av samtliga omständigheter vid brottet. Enligt 325 a sjölagen skall emellertid särskilt beaktas, om 1. gärningsmannen varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel, 2. den uppgift som gärningsmannen haft att fullgöra varit särskilt krävande med hänsyn till fartygets egenskaper eller andra omständigheter eller 3. framförandet av fartyget inneburit en påtaglig fara för säkerheten till sjöss. Uttrycket "avsevärt påverkad" i 325 a sjölagen bör enligt förarbetena (prop. 1990/91:128 s. 17) i princip förstås på samma sätt som motsvarande uttryck i andra bestämmelser om trafiknykterhetsbrott. Som nämnts finns det dock inte bland de omständigheter som skall beaktas vid sjöfylleribrottets svårhet något gränsvärde för alkoholkoncentrationen i den misstänktes blod eller utandningsluft. Detta innebär emellertid inte att alkoholkoncentrationen skulle sakna betydelse vid tillämpningen av bestämmelserna om sjöfylleri. I förarbetena framhölls att det är en fördel om det i förundersökningen finns tillgång till analysbevis beträffande alkoholkoncentrationen i blod eller utandningsluft. Vidare uttalades att i de fall där analysresultatet visar att alkoholhalten uppgått till i blodet respektive per liter utandningsluft gärningsmannen, med hänsyn till vad som är känt om alkoholens inverkan på människan, i allmänhet torde få anses ha varit avsevärt påverkad (a. prop. s. 17 och bet. 1990/91:LU35 s. 9). Det framhölls också att avsevärd påverkan kan föreligga även vid lägre alkoholkoncentrationer. Sjölagens bestämmelser om onykterhet till sjöss omfattar som framgått inte enbart förare av fartyg utan även andra som fullgör uppgifter av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss. Bestämmelserna är vidare tillämpliga på alla typer av fartyg oavsett om fråga är om båtar eller skepp. Frågan om att införa promilleregler för sjötrafikens del har vid ett flertal tillfällen aktualiserats, men har alltid avvisats. Det finns olika skäl till detta, men framför allt har man hänvisat till de starkt skiftande och dessutom särpräglade förhållanden som råder inom sjötrafiken. Såväl olika slag av fartyg som olika sysslor ombord, t.ex. navigering, manövrering, maskintjänst, telegrafi och t.o.m. lasthantering, ställer olika höga krav på nykterhet. Det har antagits att en straffbarhet, som är baserad på en promilleregel, mot bakgrund härav riskerar att kunna leda till en alltför onyanserad rättsskipning när det gäller förhållandena till sjöss. En utförlig redogörelse för tidigare behandling av denna fråga lämnas i Väg- och sjöfyllerikommitténs betänkande (s. 155 ff.). Frågan om att i sjöstraffrättsliga sammanhang införa promilleregler övervägdes senast i samband med ikraftträdandet av ändringar av sjölagens nykterhetsbestämmelser. I den departementspromemoria som utarbetades inom (Ds 1990:52), vilken promemoria låg till grund för lagändringarna, konstaterades att ett införande av promilleregler för sjötrafikens del är förenat med åtskilliga problem av såväl praktisk som prin- cipiell natur. Sammantagna bedömdes dessa ha en sådan styrka att det då inte ansågs finnas tillräckliga skäl för sådana regler. I den efterföljande proposi- tionen (prop. 1990/91:128) gjordes den bedömningen att det då inte fanns ett tillräckligt beredningsunderlag för att föreslå promilleregler för sjötrafiken och att frågan därför borde bli föremål för förnyade överväganden av en ut- redning. Väg- och sjöfyllerikommittén har redovisat ett förslag i frågan. När det gäller frågor om innehållet i utländsk rätt i nu aktuellt avseende kan hänvisas till betänkandet (s. 167 ff.). Här kan endast anmärkas att det i lagts fram ett utredningsförslag om en fast promillegräns på sjön (NOU 1993:21). Utformningen av det norska förslaget skiljer sig emellertid på väsentliga punkter från Väg- och sjöfyllerikommitténs förslag. Även beträffande vissa andra frågor såsom statistiska uppgifter m.m. kan hänvisas till Väg- och sjöfyllerikommitténs betänkande. Inom pågår på grundval av sjölagsutredningens slut- betänkande (SOU 1990:13) en mer allmän översyn av sjölagen. Översynen kan förväntas resultera i en lagrådsremiss . De förslag som därvid kan komma att läggas fram påverkar inte i sak sjölagens nykterhetsbestämmelser. 5.2 Gränsvärden för alkoholkoncentrationen till sjöss m.m. Regeringens bedömning: Några promillegränser för sjötrafiken införs inte . I stället bör få i uppdrag att utvärdera resultatet av de ändringar i sjöfylleribestämmelserna som trädde i kraft . Bortsett från en höjning av straffmaximum för grovt sjöfylleri föreslås inte heller några andra ändringar av sjöfyllerilagstiftningen. Kommitténs förslag: Kommittén har förkastat möjligheten att med ett nedre gränsvärde för alkoholkoncentrationen i blodet eller utandningsluften bestämma vad som skall bestraffas som enkelt sjöfylleri; straffbarheten får som prövas genom s.k. klinisk bedömning. Däremot föreslår kommittén att det i 325 a sjölagen införs ett gränsvärde för att bestämma vad som skall straffas som grovt sjöfylleri. Enligt kommittén bör detta gränsvärde vara detsamma som det som föreslås för grovt rattfylleri, dvs. alkohol i blodet eller motsvarande värde i utandningsluften. Som en grundläggande förutsättning för att brottet skall anses grovt, måste det dock enligt förslaget begås i en syssla som efter omständigheterna ställt höga krav på gärningsmannen. Om den uppgift gärningsmannen haft att utföra bedöms ha ställt höga krav på honom, skall man sålunda, enligt kommitténs förslag, gå vidare till en katalog med tre punkter som utgör omständigheter som näst efter uppgiftens beskaffenhet särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottet skall anses grovt. Den första av dessa punkter är enligt förslaget att gärningsmannen har haft en alkoholkoncentration i blodet eller utandningsluften som uppgått till det angivna gränsvärdet. Omständigheter enligt förslagets punkt två och tre är om gärningsmannen annars har varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel, respektive fullgjort uppgiften på ett sätt som medfört påtaglig fara för säkerheten till sjöss. Mot bakgrund av den föreslagna ändringen i 325 a sjölagen, föreslår kommittén vidare att det i bestämmelsen om enkelt sjöfylleri i 325 sjölagen förs in en regel enligt vilken straffvärdet skall bedömas med utgångspunkt i de krav som uppgiftens beskaffenhet efter omständigheterna ställt på gär- ningsmannen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker kommitténs förslag eller lämnar det utan erinran. Några instanser _ däribland Region- åklagarmyndigheterna i och , vid , , (), , och _ framför ståndpunkten att även ett nedre gränsvärde bör införas. Flertalet av dessa instanser förordar därvid som gräns. Ett par remissinstanser, och , föreslår dock som sådan gräns. i anser att en nedre gräns bör gälla för förare eller dem som biträder med ett fartygs förande. Juridiska fakultets- nämnden vid anför att en sådan gräns bör gälla för den som framför fartyg. i anser att sjöfyllerilagstiftningen bör be- gränsas till att gälla dels motordrivna fartyg och dels fartyg vars skrov har en största längd av . Ett antal remissinstanser avstyrker eller har allvarliga invändningar mot förslaget. avstyrker kommitténs förslag i sjöfylleridelen utom vad gäller förslaget om att höja straffmaximum för grovt sjöfylleri till fängelse (se avsnitt 5.3). Verket framhåller därvid att de skäl som av kommittén åberopats mot att införa ett nedre gränsvärde även kan appliceras på förslaget om en promillegräns i fråga om grovt sjöfylleri. Vidare anförs att bestämmel- serna har ändrats och att praxis, som ännu inte har stabiliserat sig helt, är på väg mot en skärpt hållning. är på flera punkter kritisk till de föreslagna förändring- arna. Tingsrätten betonar därvid att förhållandena till sjöss är väsentligt olika dem som råder i vägtrafiken varför man enligt tingsrätten inte utan vidare kan överföra reglerna om rattfylleri till sjötrafiken. Tingsrätten anser visserligen att en promilleregel bör införas i sjöfyllerilagstiftningen. Enligt tingsrätten bör dock en sådan regel införas i bestämmelserna om enkelt sjöfylleri och bör i så fall väljas som nedre gräns. Tingsrätten anför också att straffansvar även skall kunna inträda om påverkansgraden kan styrkas på annat sätt (klinisk bedömning). Tingsrätten avstyrker den föreslagna ändringen av 325 a sjölagen. Länsrätten i avstyrker de föreslagna ändringarna. anser att de nuvarande bestämmelserna har fungerat tillfredsställande för yrkessjöfartens del och att bestämmelserna därför bör vara kvar oförändrade. Om det anses nödvändigt får enligt förbundet en särskild bestämmelse tillskapas som tar sikte på fritidsbåtar. Sjösportens Samarbetsdelegation avstyrker kommitténs förslag i sjöfylle- ridelen. Delegationen anser att man bör avvakta med en förändring till dess polismyndigheter och domstolar kan redovisa erfarenheter av de lagändringar som trädde 1991. Delegationen anför vidare att kommittén inte kunnat redovisa några erfarenheter av de nu gällande reglerna som kan läggas till grund för en bedömning av behovet av en revision. När det gäller valet av gränsvärde för grovt sjöfylleri förordar Region- åklagarmyndigheten i att gränsvärdet bestäms till . Några remissinstanser kommenterar utformningen av förslaget till 325 a sjölagen. Så är fallet beträffande t.ex. , , vid , Tull-Kust, IOGT-NTO-rörelsen och Sjösportens Samarbetsdelegation. anser att tillägget om "höga krav" komplicerar gärningsbeskrivningen samt att uppbyggnaden av paragrafen försvårar för domstolen att göra en allsidig bedömning av omständigheterna och motverkar möjligheten att fälla en person med hög alkoholhalt för grovt brott. anför att det kan och bör komma till klarare uttryck i lagtexten att det föreslagna tillägget i bestämmelsens andra mening är obligatoriskt för att grovt brott skall föreligga och att det härutöver krävs ytterligare något rekvisit enligt den exem- plifierande uppräkningen i tredje meningen. vid hävdar att bestämmelsen om grovt sjöfylleri bör utformas på likartat sätt som 4 a trafikbrottslagen. Tull-Kust anser att utformningen av den föreslagna bestämmelsen skulle medföra att en övervakande tjänsteman måste göra en rad svåra bedömningar. Förbundet förordar därför att alkoholkoncentrationen i första hand skall beaktas vid avgörande av om brottet skall anses som grovt. IOGT-NTO-rörelsen framför att den föreslagna utformningen är tveksam ur rättssäkerhetssynpunkt. Också Sjösportens Samarbetsdelegation är kritisk mot den lagtekniska lösningen. Flera remissinstanser ifrågasätter införandet av en straffvärderegel i 325 sjölagen. Detta gäller ombudsmän, i , Hovrätten för Nedre , , , , vid och Sjösportens Samarbetsdelegation. Flertalet av dessa instanser anser att tillägget är onödigt. Vissa remissinstanser hänvisar därvid till straffvärderegler. Andra hänvisar till att kommittén inte har avsett att få en förändring till stånd. Skälen för regeringens bedömning: En naturlig utgångspunkt för överväganden om hur straffbestämmelserna om onykterhet till sjöss bör vara utformade är att dessa bör anpassas till den reglering som gäller för andra tra- fiknykterhetsbrott. Frågan om att knyta straffbarheten vid sjöfylleri till pro- milleregler har också fortlöpande hållits aktuell genom olika initiativ. Dessa har emellertid inte lett till någon lagstiftning i frågan, vilket främst beror på de svårigheter som är förknippade med införandet av promilleregler till sjöss. Dessa svårigheter kan i sin tur hänföras till de särpräglade och mycket varierande förhållanden som råder inom sjötrafiken. Medan nykterhetskravet i vägtrafiken endast avser förare, gäller för sjölivet dessutom att nykterhetskravet ombord inte omfattar enbart den som framför ett fartyg, utan även den som i övrigt fullgör uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss. Såvitt avser yrkessjöfarten torde förhållandena mer kunna liknas vid vad som gäller inom arbetslivet i allmänhet. Det kan vidare konstateras att ett eventuellt behov av promilleregler på sjön främst gör sig gällande inom vissa slag av sjötrafik. I första hand torde detta gälla nöjestrafik med snabbgående motorbåtar och även annan sjötrafik i si- tuationer som påminner om trafik till lands. Också sjötrafik som innefattar yr- kesmässig befordran av passagerare eller farlig last kan i många fall vara hän- förlig till denna kategori. Sjölagens regler omfattar dock all trafik på sjön, från segelbrädor och kanoter till oceangående fartyg av olika slag. Som kommittén närmare utvecklat kan ett flertal situationer tänkas, där det allmän- nas intresse av att ingripa i form av införandet av promilleregler inte är sär- skilt påtagligt. Att i en lagbestämmelse särskilja de situationer där ett behov av promilleregler kan sägas föreligga från situationer där något sådant behov inte finns är dock förenat med betydande svårigheter. Mot bakgrund härav delar regeringen kommitténs uppfattning att något nedre gränsvärde för sjöfylleri inte bör införas, vare sig i form av en generell nedre straffbarhetsgräns eller i form av gränsvärden knutna till vissa slag av fartyg eller knutna enbart till förare och den som biträder med ett fartygs förande eller liknande (jfr betänkandet s. 176 f.). De argument som anförts mot införande av ett nedre gränsvärde kan givetvis i princip åberopas jämväl mot att införa ett gränsvärde för grova brott. Som påpekat gäller detta också _ om än i mindre grad _ kommitténs förslag till ett sådant gränsvärde. Den av kommittén föreslagna lagtekniska lösningen förefaller visserligen i många stycken tilltalande. Emellertid är det svårt att bortse ifrån att den föreslagna konstruktionen av 325 a sjölagen skulle kunna medföra vissa tillämpningsproblem t.ex. i fråga om gränsdragningen mellan uppgifter som ställt höga krav på gärningsmannen och andra uppgifter. Detta gränsdragningsproblem finns förvisso , men med kommitténs förslag skulle beskaffenheten av gärningsmannens uppgift komma att spela en mer central roll än tidigare vid bedömningen av om ett brott skall anses som grovt. Vidare är det inte omöjligt att utformningen av bestämmelsen kan leda till att vissa gärningar som förtjänar att bedömas som grova inte går att hänföra till sådana brott utan får bedömas enligt reglerna om enkelt sjöfylleri i 325 sjölagen. Man kan t.ex. tänka sig fall där gärningsmannen har haft en hög eller t.o.m. mycket hög alkoholkoncentration, men där uppgiftens beskaffenhet inte helt når upp till den angivna gränsen på höga krav utan hamnar strax nedanför denna gräns. I sådana situationer _ där alltså den uppgift gärningsmannen utfört inte har varit helt okomplicerad _ kan gärningen ändå i vissa fall ha inneburit förhållandevis stor fara för andra på grund av den höga alkoholkoncentrationen. Detta kan i vart fall inte uteslutas. Det skulle dock inte vara möjligt att i ett sådant fall döma gärningsmannen för grovt sjöfylleri eftersom uppgiftens beskaffenhet enligt förslaget skall bedömas fristående från övriga omständigheter och dessutom har erhållit en avgörande betydelse för om gärningen skall kunna hänföras till sådant brott. Även om fängelse ingår i straffskalan också för enkelt sjöfylleri, måste en sådan konsekvens framstå som otillfredsställande. Införande av den föreslagna promilleregeln medför också en icke obetydlig risk för att andra omständigheter _ t.ex. det sätt på vilket fartyget framförts _ får minskad betydelse vid bedömningen av om en gärning är att anse som grov. Med de skiftande förhållanden som råder till sjöss måste en sådan konsekvens framstå som särskilt ogynnsam, inte minst med tanke på sådana fall som bör bedömas som grova trots att alkoholhalten hos gärningsmannen varit lägre än det angivna gränsvärdet. Till det sagda kommer också att sjöfyllerilagstiftningen relativt genomgått en omfattande förändring och skärpning. De lagändringar som vidtogs innebar bl.a. att sjölagens onykterhetsbrott delades in i två svår- hetsgrader: sjöfylleri och grovt sjöfylleri. Ett av syftena härmed var att det skulle komma tydligare till uttryck att vissa gärningar borde bedömas strängare. Någon genomgripande utvärdering av lagändringar och lagändringarnas inverkan på rättspraxis m.m. har dock inte ägt rum. Mot bakgrund av den tveksamhet som kan framföras mot kommitténs lagförslag och med beaktande av att effekterna av lagändringar ännu inte är klarlagda, bör man enligt regeringens mening avvakta med att införa nya lagändringar på området. Istället bör få i uppdrag att utvärdera ändringar på sjöfyllerilagstiftningens område. När detta underlag föreligger får frågan om ytterligare skärpningar _ t.ex. i form av promilleregler _ tas upp på nytt.