prop · GH03112 · 1994-01-01 00:00:00 — I kapitlet föreskrivs straff för lydnadsbrott, grovt lydnadsbrott, rymning, våld eller hot mot förman, samröre med fienden, undergrävande av stridsviljan, försummelse av krigsförberedelse, obehörig kapitulation, stridsförsumlighet samt tjänstebrott. Som nämnts bildar krigsmannabegreppet utgångs- punkt för tillämpningsområdet för disciplinlagen och 21 kap. . I 2 och 3 §§ disci- plinlagen anges vilka som är krigsmän under fred respektive höjd beredskap. I fred är det olika kategorier av den militära personalen som är krigsmän. Den anställda personalen omfattas dock inte av den bestämmelsen. Bestämmelser om försvarsmaktens personalindelning finns i förordningen (FFS 1983:50) om försvarsmaktens personal. I förordningen anges vilka grupper som hör till den militära personalen respektive till den civila personalen. I punkt 1 i 2 § disciplinlagen anges att värnpliktiga är krigsmän då de är tjänstgöringsskyldiga enligt värnpliktslagen. I punkt 2 nämns kvinnor som utbildas enligt lagen (1980:1021) om militär grundutbildning för kvinnor. Enligt punkt 3 är de som genomgår utbildning för att få militär anställ- ning vid försvarsmakten krigsmän. I punkt 4 nämns hemvärnsmän då de är tjänst- göringsskyldiga. I punkt 5 anges de som genom kr- igsfrivilligavtal eller annat avtal åtagit sig att frivilligt tjänstgöra i befattning inom försvars- maktens krigsorganisation, då de är tjänstgöringsskyldiga. Av punkt 6 framgår slutligen att de som är anställda i utlandsstyrkan inom försvarsmakten är krigsmän, när de tjänstgör utom- lands. Av paragrafens utformning följer att den anställda personalen i övrigt är undantagen från disciplinansvarssystemets tillämpning i fred. Enligt 3 och 4 §§ disciplinlagen får krigsmannakretsen en betydligt större omfattning under höjd beredskap. De kategorier som då blir krigsmän anges i fem punkter. Enligt punkt 1 i paragrafen är under sådana förhållanden alla som är tjänstgöringsskyldiga vid försvarsmakten krigsmän. Detta innebär att också de som är anställda blir krigsmän när de är tjänstgöringsskyldiga vid försvarsmakten till följd av sina anställningsav- tal. Anställd militär personal är yrkesofficerare och reservofficerare. Av 2 § förordningen om för- svarsmaktens personal framgår dock att även perso- nal som har civila tjänster blir militär personal, när de med stöd av sina anställningsavtal tas i anspråk för tjänstgöring i försvarsmaktens krigsor- ganisation. Krigsmän i krig är enligt punkten 2 vidare polismän som utan att vara tjänstgörings- skyldiga vid försvarsmakten är skyldiga att delta i rikets försvar. I punkt 3 anges som krigsmän i krig skyddsvakter och skyddsområdesvakter som förordnats med stöd av lagen (1990:217) om skydd för samhälls- viktiga anläggningar m.m. I punkt 4 nämns alla som annars vistas vid avdelningar av försvarsmakten, när avdelningarna är i fält eller verkar under lik- nande förhållanden. Slutligen är enligt punkt 5 också medlemmar i den organiserade motstånds- rörelsen krigsmän i krig. Vid tillämpningen av 21 kap. avses med krigsmän enligt 3 § alla de som ingår i krigsmannakretsen enligt 3 § disciplinlagen. I 18 § disciplinlagen anges att en krigsman som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter vad han på grund av reglementen, instruktioner eller för- mäns order eller i övrigt skall iaktta i tjänsten skall åläggas disciplinpåföljd för disciplinför- seelse. I ringa fall skall påföljd inte åläggas. Disciplinpåföljderna utgörs enligt 10 § disciplin- lagen av varning, extratjänst, löneavdrag och ute- gångsförbud. Varning innebär enligt 11 § att den felande erinras om att han för framtiden skall iaktta sina skyldig- heter i tjänsten. Varning är den lindrigaste dis- ciplinpåföljd som kan användas. Extratjänst innebär (12 §) att den felande vid högst fem tillfällen utöver den vanliga tjänsten skall utföra handräckning eller någon annan sär- skild uppgift. Enligt 13 § får löneavdrag bestämmas för och innebär avdrag på dagersättning eller motsvarande ersättning. I åtskilliga fall kan inte något löneavdrag verkställas därför att den betalningsskyldige t.ex. ryckt ut. I sådant fall bortfaller inte påföljden. I stället gäller att den som har ålagts löneavdrag skall betala motsvarande belopp. Utegångsförbud innebär enligt 14 § förbud för den som är förlagd inom ett kasernområde, läger eller motsvarande område att , minst sju och , på fritid vistas utanför det område som är upplåtet åt en viss avdelning eller utanför en del av ett sådant område. För den som är förlagd ombord på ett fartyg skall utegångsförbudet avse förbud att lämna fartyget. Enligt 15 § får löneavdrag åläggas tillsammans med utegångsförbud, om det krävs av hänsyn till ordningen inom försvarsmakten. Av regeringens proposition 1985/86:9 om lag om disciplinförseelser av krigsmän m.m., s. 105 f. framgår bl.a. följande. I princip gäller att endast en påföljd skall åläggas för en disciplinförseelse. Vid lindrigare förseelser skall i första hand varning och extratjänst komma i fråga. Vid allvarligare förseelser har man att välja mellan löneavdrag eller utegångsförbud. I princip bör löneavdrag anses som en lindrigare påföljd än utegångsförbud. Gränserna är dock flytande och ett stort antal dagars löneavdrag kan anses vara svårare än t.ex. sju dagars utegångsförbud. Myndigheterna får anses ha relativt stor frihet att i de enskilda fallen välja mellan dessa två olika slag av disciplinpåföljder. Valet kan betingas inte endast av förseelsens svårhetsgrad utan även av andra omständigheter, som t.ex. lämpligheten att under vissa förhållanden inskränka rörelsefriheten. Vid förseelser som är så allvarliga att man närmar sig det obligatoriska straffbara området ges genom denna bestämmelse en möjlighet att kombinera löneavdrag och utegångsförbud. Om disciplin- förseelsen utgör ett brott, skall åtalsanmälan göras. Detta framgår av 16 § disciplinlagen. Åtalsanmälan behöver dock inte göras beträffande vissa i 17 § särskilt angivna brott. Åtalsanmälan skall alltid göras om brottet riktar sig mot någon utanför försvarsmakten, om målsäganden har förklarat att han avser att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet eller det finns skäl anta att påföljden för brottet inte kommer att stanna vid böter. Då myndigheten på grund av en anmälan eller på något annat sätt fått kännedom om att en krigsman kan antas ha gjort sig skyldig till en disciplinförseelse, skall myndigheten inleda en utredning av disciplinärendet. Detta framgår av 14 § förordningen (1987:187) om disciplinförseelser av krigsmän, m.m. (FDK). Utredningen leds enligt 18 § FDK av den som har rätt att avgöra ärendet. Myndigheten skall inledningsvis hålla ett förhör. Detta skall enligt 25 § disciplinlagen i regel vara muntligt. Om särskild förhörsledare är utsedd, skall denne ha en högre tjänstegrad än den hörde och vara lägst kompanichef eller motsvarande chef (18 § FDK). Om det inte bedöms vara nödvändigt att hålla muntligt förhör, kan det som anförts mot den anmälde överlämnas skriftligen. Han skall då också uppmanas att yttra sig i saken (25 § disciplin- lagen). Av 19 § FDK framgår att den som skall höras för en disciplinförseelse har rätt att anlita ombud eller biträde. Bestämmelser om detta finns i 9 § förvaltningslagen (1986:223). Under utredningen kan myndigheten enligt 27 § disciplinlagen begära bevi- supptagning med vittnen eller sakkunniga hos tingsrätten. Vid varje myndighet som har att handlägga disciplinärenden skall enligt 22 § disciplinlagen finnas en auditör, vilken skall vara lagfaren. Auditörens uppgift är att biträda myndighetens chef vid handläggningen av disciplin- och ersättningsärenden. Yttrande skall inhämtas från auditören innan en disciplinpåföljd beslutas eller en åtalsanmälan görs. Auditörens medverkan skall omfatta såväl själva beslutet om att ålägga en disciplinpåföljd som skälen för beslutet. Auditören är medansvarig för de beslut som myndigheten fattar på hans tillstyrkan (23 § disciplinlagen). Om det behövs av hänsyn till ordningen inom försvarsmakten eller av någon särskild anledning, får myndigheten i beslut om extratjänst eller utegångsförbud förordna att beslutet skall verkställas trots att det inte vunnit laga kraft (32 § andra stycket disciplinlagen). En myndighets beslut om att ålägga en disciplinpå- följd kan överklagas. Reglerna härom finns i 48 - 54 §§ disciplinlagen. Ett beslut överklagas i allmänhet hos den tingsrätt inom vars domkrets myndigheten är lokaliserad. Reglerna om disciplinansvar innebär bl.a. att om en krigsman förlorar eller skadar materiel, skall den myndighet där han tjänstgör eller har tjänstgjort ålägga honom en disciplinpåföljd, om han har åsidosatt den aktsamhet han skall iaktta vid handhavandet av materielen och förseelsen inte är ringa. Gäller det materiel som utlämnats till krigsmannen för personligt bruk, får myndigheten också ålägga honom ersättningsskyldighet, om han anses skadeståndsskyldig enligt skadeståndslagen (1972:207). Om åläggande av ersättningsskyldighet finns bestäm- melser i 56 § disciplinlagen. En krigsman som har ålagts ersättningsskyldighet kan också överklaga ett sådant beslut hos tingsrätten. 5 Handläggningen i domstol Handläggningen i domstol av de ärenden som överklagats regleras i 50 -54 §§ disciplinlagen. I domstolen tillämpas lagen (1946:807) om hand- läggning av domstolsärenden. Enligt 54 § disciplinlagen förs det allmännas talan i tingsrätt och hovrätt av allmän åklagare. Huvuddragen av handläggningen vid domstol är följande. Förfarandet är vanligen skriftligt men muntligt förhör kan hållas. Tingsrätten består vid avgörandet av saken av en lagfaren domare och tre nämndemän. Tingsrättens avgörande sker genom ett slutligt beslut som vinner laga kraft efter beslutets datum. Tingsrätten får förordna att det meddelade beslutet, om det är verkställbart, tills vidare inte får verkställas. Tingsrättens beslut kan överklagas till hovrätt som är sista instans. Beträffande ersättningsärendena gäller att disciplinlagens bestämmelser i tillämpliga delar skall gälla även dessa ärenden. Om krigsmannens överklagande hos tingsrätten avser endast frågan om ersättningsskyldighet, skall dock vad som gäller om rättegången i tvistemål tillämpas. I förarbetena till disciplinlagen finns inte mycket sagt om varför man valt den ordningen att en åkla- gare skall föra det allmännas talan i tingsrätt och hovrätt. I betänkande Nytt militärt ansvarssystem (SOU 1983:2) sägs endast (s. 78) att det ligger i öppen dag att en allmän åklagare är mera skickad som motpart än den militära myndigheten. inkom till åklagarmyndigheterna 237 överklagade ärenden angående disciplinansvar och ersättningsskyldighet enligt disciplinlagen för handläggning. Mer än hälften av myndigheterna hade inte några sådana ärenden för handläggning. De flesta myndigheter som redovisade inkomna ärenden hade endast ett fåtal ärenden av denna typ. Den myndighet som redovisade det största antalet var åklagarmyndigheten i som hade 42 ärenden. avgjordes enligt en inhämtad uppgift 10 000 - 14 000 ärenden angående disciplinansvar och ersättningsskyldighet enligt disciplinlagen inom försvarsmakten. Den alldeles övervägande delen av ärendena överklagades således inte. 6 Ändringar med anledning av att den nya myndigheten inrättas Regeringens förslag: En del av de myndigheter som ingår i huvudprogram 5 i försvarsmakten kommer fr.o.m. att vara särskilda myndigheter utanför den nya myndigheten . Anställda hos dessa myndigheter som i krig skall vara tjänstgöringsskyldiga i Försvarsmakten kommer även i fortsättningen att vara krigsmän under höjd beredskap. Denna personal kommer då att omfattas av disciplinlagens bestämmelser och av bestämmelserna i 21 kap. . Övrig anställd personal hos dessa myndigheter blir däremot inte krigs- män under höjd beredskap och kommer inte längre att omfattas av dessa bestämmelser. Disciplinlagen ändras så att frågor om disciplinansvar eller åtalsanmälan beträffande krigsmän, som tjänstgör eller har tjänstgjort vid Försvarsmakten, skall prövas av chefen för det förband eller den enhet av annat slag, vid vilken krigsmannen tjänstgör eller, om han inte längre tjänstgör, senast har tjänstgjort, såvida chefen har lägst överstes eller kommendörs tjänstegrad. Försvarsmakten får dock besluta att någon annan chef vid förbandet eller enheten med lägst överstelöjtnants eller kommendörkaptens tjänstegrad skall pröva sådana frågor. Med anledning av att den nya myndigheten inrättas föreslås dessutom en del följdändringar i disciplinlagen och i lagen (1993:599) om radiokommunikation. UFT:s förslag: Förslaget överenstämmer såvitt nu är i fråga i stort sett med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig över UFT:s förslag i denna del har inte anfört något särskilt beträffande de frågor som behandlas i denna proposition. Skälen för regeringens förslag: Som tidigare nämnts är disciplinlagen tillämplig på krigsmän. Inrättandet av den nya myndigheten innebär inte några förändringar med avseende på vilken personal som är krigsmän i fred. Visserligen tjänstgör t.ex. en del värnpliktiga vid myndigheter som ingår i huvudprogram 5 i försvarsmakten och som kommer att ligga utanför den nya myndigheten . De värnpliktiga tjänstgör dock primärt hos något förband eller hos någon annan myndighet som efter omorganisationen kommer att ingå i Försvarsmakten och lånas endast ut till en annan myndighet. De värnpliktiga är således tjänstgöringsskyldiga enligt värnplikts- lagen och krigsmän enligt 2 § 1 disciplinlagen även om deras tjänstgöring är förlagd till någon annan myndighet än Försvarsmakten. Motsvarande förhållande råder för övrigt i vissa fall . Således tjänstgör värnpliktig personal utanför försvarsmakten vid t.ex. Försvarsdepartementet och Försvarshögskolan. Disciplinansvarsfrågor be- träffande dessa värnpliktiga hanteras av den militära myndighet där de har sin primära stationering och inte av den myndighet utanför för- svarsmakten där de tjänstgör. På motsvarande sätt bör disciplinfrågorna för värnpliktiga som kommer att tjänstgöra utanför Försvarsmakten vid någon av de nuvarande huvudprogram 5-myndig- heterna hanteras av Försvarsmakten. I den mån verksamhet som bedrivs inom huvud- program 5 i försvarsmakten i fortsättningen skall bedrivas av självständiga myndigheter utanför För- svarsmakten, innebär det däremot förändringar vad gäller tillämpningsområdet under höjd beredskap för disciplinlagen. Krigsmän i krig är - som har sagts - bl.a. alla anställda, när de till följd av sina anställningsavtal är tjänstgöringsskyldiga vid försvarsmakten. Detta gäller således såväl officerare som personal som har civila tjänster. Båda dessa kategorier återfinns vid de nuvarande huvudprogram 5-myndigheterna. Även och Försvarets forskningsanstalts personal blir enligt dagens system krigsmän i krig. Båda dessa myndigheter ingår nämligen i krig - men inte i fred - i den nuvarande försvarsmakten och de anställda som är tjänstgöringsskyldiga vid myndigheterna i krig blir därför krigsmän och omfattas också då av disciplinansvarssystemet och 21 kap. . LEMO har i en promemoria (dnr Fo93/2376/MIL) Vissa begrepp och organisationer övervägt i vad mån någon verksamhet som i fortsättningen skall bedrivas vid vissa myndigheter utanför Försvarsmakten i stället skall bedrivas av myndigheten under höjd beredskap. LEMO har konstaterat att , , , , och även i krig bör finnas kvar som självständiga myndigheter under regeringen. Däremot bör enligt LEMO vissa delar av dessa myndigheters verksamhet efter en krigsorganisering i stället utföras av Försvarsmakten och personer eller delar/enheter i dessa myndigheter vid krigsorganisering ingå i Försvarsmakten. LEMO:s förslag har remitterats till de berörda myndigheterna som inte har haft något att erinra mot den av LEMO föreslagna ordningen. Regeringen delar LEMO:s uppfattning att den mer operativt inriktade verksamheten vid de berörda myndigheterna i krig i stället bör bedrivas av Försvarsmakten. Det ankommer på regeringen att närmare bestämma vilken verksamhet som vid en krigsorganisering skall överföras till Försvarsmakten. En del av den personal som arbetar inom verksamheter som i krig skall föras över till Försvarsmakten kommer självfallet att krigsplaceras i Försvarsmakten och därmed också få ställning som krigsmän enligt 3 § 1 disciplinlagen och 21 kap. 3 § . Någon lagändring erfordras således inte för att denna personal även i fortsättningen skall omfattas av disciplinansvarssystemet och av särregler för krigsmän under höjd beredskap. Den personal som under höjd beredskap kommer att tjänstgöra inom sådana verksamheter som även då skall bedrivas av de ifrågavarande myndigheterna utanför Försvarsmakten blir däremot - om inga lag- ändringar görs - i allmänhet inte krigsmän och kommer inte heller att omfattas av disciplinansvarssystemet eller bestämmelser om brott av krigsmän. Det kan dock inte anses föreligga något behov av att föreslå någon ändring i detta hänseende. Att vara krigsman i krig innebär typiskt sett att man deltar i stridshandlingar eller att man direkt understödjer dessa. Bakom tillkomsten av vårt militära disciplinansvarssystem ligger bl.a. folkrättens krav på ett disciplinärt ansvarssystem; för att personal skall få åtnjuta folkrättsligt skydd som kombattanter måste det finnas ett sådant system. De uppgifter som den anställda personalen som inte krigsorganiseras i Försvarsmakten under höjd beredskap kommer att ha hos de nuvarande huvudprogram 5-myndigheterna, och är inte sådana som är tänkta för tillämpningen av 21 kap. eller av disciplinlagen. Det enda undantaget utgörs av den personal som tas i anspråk av driftvärnet vid respektive myndighet. Driftvärnet är en del av hemvärnet, som ingår i armén. Eftersom hemvärnsmän under tid då de är tjänstgöringsskyldiga enligt 2 § disciplinlagen är krigsmän, kommer dessa anställda liksom att vara krigsmän och omfattas av disciplinansvarssystemet. Disciplinansvarsfrågor för hemvärnsmän kommer självfallet att hanteras av Försvarsmakten. Regeringen föreslår - på anförda skäl - inte någon ändring av 3 § disciplinlagen eller 21 kap. 3 § . Regeringen går härefter över till att behandla vilka följder myndigheten inrättan- de får för vem som skall pröva frågor om disciplin- ansvar eller åtalsanmälan. När Försvarsmakten inrättas läggs de myndigheter som ingår i huvudprogram 1-4 ner. På förslag från LEMO beslutade statsmakterna att det i Försvarsmakten skall finnas en central ledningsorganisation som benämns högkvarteret. På lägre regional nivå skall den taktiska ledningen i krig utövas av fördelningschefer, försvar- sområdesbefälhavare, marinkommandochefer och flygkommandochefer. Försvarsområdesbefälhavaren svarar, liksom , för den territoriella ledningen. Motsvarande organisation skall också finnas i fred. De huvudsakliga uppgifterna är att genomföra krigsplanläggning, att leda produktionen av de egna krigsförbanden på uppdrag från högkvarteret och att leda ingripanden mot kränk- ningar av svenskt territorium. Produktionsuppdragen riktas alltså dels internt inom myndigheten till krigsförbandschefer, marinkommandochefer och flygkommandochefer samt till olika skolor m.m., dels till särskilda stöd- och produktionsmyndigheter samt till andra myndigheter och företag (prop. 1991/92:102 s. 42 ff.). Frågor om disciplinansvar och åtalsanmälan prövas enligt 19 § disciplinlagen av den myndighet där krigsmannen tjänstgör eller senast tjänstgjort, om regeringen inte föreskriver annat. Av 20 § disciplinlagen framgår att ärenden enligt 19 § skall avgöras av myndighetschefen eller, efter regeringens förordnande, av någon annan chef vid myndigheten med lägst överstelöjtnants eller kommendörkaptens tjänstegrad. Åt vissa lägre chefer får överlämnas att avgöra ärenden under förutsättning att de inte bör medföra svårare påföljd än varning, extratjänst eller ute- gångsförbud i (21 §). Det är naturligt att man i förvaltningsrättsliga frågor som ärenden om disciplinansvar lägger beslutanderätten hos myndigheten. Den nya organisationen förändrar självfallet inte denna syn. Till skillnad mot kommer det däremot som huvudregel att finnas endast en rikstäckande myndighet som skall pröva disciplinansvarsfrågan. är det den myndighet där krigsmannen tjänstgör eller senast har tjänstgjort som prövar frågor om disciplinansvar. kommer frågorna i fråga om krigsmän som tjänstgör eller har tjänstgjort vid Försvarsmakten att prövas av myndigheten . I vissa fall kan det dock vara lämpligare att någon annan myndighet har beslutanderätten i disciplinärenden. Regeringen bör därför på motsvarande sätt som ges befogenhet att föreskriva undantag från huvudregeln. Särskilda regler kan således behövas för polismän som utan att vara tjänstgörings- skyldiga vid Försvarsmakten är skyldiga att delta i försvar. Denna kategori är ju enligt 3 § 2 disciplinlagen krigsmän i krig. Även för vissa skyddsvakter (3 § 3 disciplinlagen) behövs särskilda bestämmelser. Vad härefter gäller behörigheten att besluta på myndighetens vägnar kan det konstateras att det av praktiska skäl inte går att låta ärenden om dis- ciplinansvar hos den rikstäckande Försvarsmakten avgöras av dess myndighetschef. Av hänsyn till rättssäkerheten för dem som lyder under disciplinansvarssystemet bör direkt i lagen anges på vilken nivå beslut i fråga om disciplinansvar skall fattas. Handläggningen av disciplinärendena bör även i fortsättningen äga rum på de verksamhetsställen där den lokala förbandsproduktionen, t.ex. utbildning av värnpliktiga, finns. Liksom bör vidare beslutsberättigad chef i disciplinärenden ha lokal anknytning till verksamheten. På samma sätt som kommer verksamheten att bedrivas vid olika enheter, t.ex. förband och skolor. Det är därför lämpligt att cheferna för dessa enheter ges behörighet att pröva frågor om disciplinförseelse eller åtalsanmälan beträffande krigsmän som tjänstgör eller har tjänstgjort där. Detta bör i lagen uttryckas så att disciplinärendena skall avgöras av chefen för det förband eller den enhet av annat slag, vid vilken krigsmannen tjänstgör eller, om han inte längre tjänstgör, senast har tjänstgjort, såvida chefen har lägst överstes eller kommendörs tjänstegrad. Vidare bör som få bestämmas att någon annan chef vid förbandet eller enheten av lägst överstelöjtnants eller kommendör- kaptens tjänstegrad skall få pröva frågorna. Dock bör Försvarsmakten - i stället för som regeringen - få bestämma i vilken ut- sträckning sådan delegering skall ske. I övrigt påverkar inte omorganisationen tillämp- ningen av disciplinlagen på annat sätt än att vad som gäller för försvarsmakten i fortsättning- en kommer att gälla för den nya myndigheten . Dessutom krävs en del ändringar av redaktionell karaktär. Ändring i lagen (1993:599) om radiokommunikation Lagen om radiokommunikation innehåller bestämmelser om innehav och användning av radioanläggningar samt om användning av radiovågor för kommunikation, m.m. För att här i landet eller på ett svenskt fartyg eller luftfartyg utomlands få inneha eller använda en radiosändare krävs tillstånd enligt 3 § första stycket lagen om radiokommunikation. Krav på till- stånd gäller i samma utsträckning för att få inneha en radiosändare som är ofullständig eller en byggsats för tillverkning av radiosändare. Detta krav på tillstånd gäller inte för försvarsmakten. Efter hörande av Överbefälhavaren beslutar tillståndsmyndigheten om frekvenstilldelning för försvarsmakten och de ytterligare villkor som behövs. Såsom har nämnts kommer bl.a. de myndigheter som ingår i huvudprogram 1-4 i försvarsmakten att slås samman till den nya myndigheten medan vissa av de myndigheter som ingår i huvudprogram 5 i försvarsmakten kommer att vara särskilda myndigheter utanför Försvarsmakten. Dessa myndigheter kommer att ha till uppgift att i olika hänseenden stödja Försvarsmakten. En av dessa myndigheter är . Även i fortsättningen finns ett behov av att utöver den nya myndigheten undanta även denna myndighet från lagens krav på tillstånd.