prop · GH03177 · 1994-01-01 00:00:00 — En viktig uppgift för det internationella miljöuniversitet är vidare att arbeta aktivt för att etablera nära kontakter med beslutsfattare inom olika områden, inte minst inom industrin. Svenska och utländska företag och organisationer förutsätts bidra till verksamheten också ekonomiskt. Verksamheten skall bedrivas dels i , dels i . Skälen för regeringens förslag: Regeringen har forskningsproposition understrukit vikten av internationalisering av svensk forskning och högre utbildning. Långsiktigt samarbete mellan svenska forskningsmiljöer och utländska institutioner är en väsentlig del i en sådan utveckling. Den forskning och utbildning på miljöområdet - med inriktning på sambandet miljö och ekonomi - som föreslås bedrivas inom det internationella miljöuniversitetet ligger väl i linje med den förstärkning av svensk miljöstrategisk forskning som inrättandet av (Mistra) innebär. Den utvärdering som genomförts visar att den forskning som bedrivs vid avdelningen för industriell miljöekonomi vid håller hög kvalitet. Regeringen erinrar om att det här aktuella förslaget liksom övriga förslag rörande miljöstrategisk forskning, som inkommit under beredningen av propositionen (prop. 1992/93:171) Forskning i frontlinjen, överlämnats till stiftelsen . Regeringen anser det angeläget att det projekt, som enligt förslaget leder fram till ett internationellt miljöuniversitet med förankring i resp. , , kan få en stabil grund. Detta kan enklast åstadkommas genom att erforderliga medel läggs i en särskild stiftelse med ändamål att bidra till upprättandet av det vi nu betecknat som miljöuniversitetet i och att därefter främja detta projekts fortgång. Förvaltningen av en sådan stiftelse kan inledningsvis anförtros åt Mistra, som under hand förklarat sig villig till detta. Sedan projektet kommit igång bör förvaltningen kunna övergå till ledningen för projektet. En sådan ordning kan föreskrivas i stiftelsens stadgar. Det bör ankomma på Mistra att närmare överväga hur den föreslagna verksamheten bäst kan utformas för att överensstämma med de miljöpolitiska ambitionerna och kopplas till övrig miljöforskning. Det är särskilt angeläget att satsningen kan användas för att öka kompetensen i miljöfrågor hos svenska företag, särskilt små och medelstora. 6.1.4Åtgärder för ökad kvalitet i vårdutbildning Det finns 27 kommunala vårdhögskolor geografiskt spridda över hela . Huvudmän för de kommunala vårdhögskolorna är landstingen samt och kommuner. När i fortsättningen landsting nämns som huvudmän eller beställare avses även de ovan nämnda två kommunerna. Dessutom finns i tre enskilda sjuksköterskeskolor. Vid vårdhögskolorna bedrivs i huvudsak sjuksköterskeutbildning, sjukgymnastutbildning, arbetsterapeututbildning, laboratorieassistentutbildning, social omsorgsutbildning, tandhygienistutbildning och barnmorskeutbildning. Vid och bedrivs dessutom sjukgymnastutbildning i statlig regi. Huvudmannaskapet för vårdhögskolorna har utretts tidigare, bl.a. i samband med att vårdutbildningarna inordnades i högskolesystemet 1982. Vid begärde att huvudmannaskapsfrågan återigen skulle utredas (bet. UbU 1990/91:12, med anledning av prop. 1990/91:100 bil. 10, rskr. 1990/91:355). Landshövding fick ett utredningsuppdrag som också omfattade vårdhögskolornas styrning, forskningsanknytning och kvalitet i utbildningarna. Utredningen har belyst dessa frågor. I dess betänkande Vårdhögskolor - kvalitet, utveckling och huvudmannaskap (SOU 1993:12) presenterades ett flertal utvecklingsmöjligheter för vårdutbildningarna. Regeringens förslag: För att garantera kvaliteten och mångfalden i den vårdutbildning som bedrivs vid vårdhögskolorna skall utrymme skapas för alternativa samarbets- och huvudmannaskapsformer. Staten bör anordna vårdutbildning på de orter där så avtalas med den nuvarande huvudmannen. Följande alternativ kan bli aktuella: *Staten övertar huvudmannaskapet för vårdutbildning och utgör huvudsaklig beställare av utbildning. *Staten övertar huvudmannaskapet samt hela beställaransvaret för vårdutbildningen. *Landstingen kan också fortsätta som att driva utbildning vid kommunala vårdhögskolor. *Slutligen finns möjlighet för enskilda utbildningsanordnare att inom redan gällande bestämmelser driva vårdutbildning. Samtliga lösningar förutsätter kostnadsneutralitet för staten och landstingen som i förekommande fall regleras genom avtal mellan staten och berörda landsting. Från återstoden av Fond 92-94 avsätts (jfr avsnitt 6.6) till en särskild stiftelse vars avkastning skall gå till forskning och forskarutbildning på vårdområdet samt forskning med inriktning på allergier och annan överkänslighet. En utvärdering av all vårdutbildning inom universitet och högskolor genomförs för att avgöra under vilka omständigheter fortsatt examensrätt kan påräknas. Utredarens förslag: Det övergripande målet är att höja vårdutbildningarnas kvalitet och akademiska anknytning. Forskning och utvecklingsarbete inom vårdutbildningarnas karaktärsämnen är viktiga medel för att ge dessa ämnen en klarare profil. För att åstadkomma detta föreslår utredaren att vårdhögskolornas kontaktvägar till den statliga forskningsorganisationen på olika sätt stärks. De viktigaste åtgärderna är enligt utredarens mening att åstadkomma en starkare samordning mellan olika högskolor samt en ökad nationell koncentration. Huvudmannaskapsfrågan är med denna utgångspunkt av underordnad betydelse om mål och strategi kan uppfyllas i ett gemensamt perspektiv för universitet och högskolor. I betänkandet anför utredaren kritik rörande den kvalitativa nivån inom delar av vårdutbildningarna. Det finns , vilket också redovisas av utredningen samt i vissa remissvar, ett antal samarbetsprojekt mellan statlig utbildning och landstingens vårdutbildning. Hälsouniversitetet i är ett exempel på ett sådant samarbetsprojekt som kommit att omfatta både kortare vårdutbildning och längre medicinsk utbildning. I , och finns professurer i omvårdnad. Vid finns en professur i vårdpedagogik. Utöver detta har ett antal centrumbildningar tillskapats för att främja den vetenskapliga utvecklingen av vårdutbildningarna samt forskning och forskarutbildning inom området. Utredaren redovisar tre alternativ för förändring av huvudmannaskap. Det första är att vissa utbildningar överförs till statligt huvudmannaskap genom att de flyttas från kommunala vårdhögskolor till statliga utbildningsanordnare. Det andra innebär att vårdhögskolorna i och förstatligas och inordnas i på respektive ort. Det tredje är att all vårdutbildning överförs till statligt huvudmannaskap. Utredaren föreslår också att avtal skall kunna slutas mellan landsting och staten om en samarbetsorganisation för vårdutbildning. Utredaren föreslår vidare att en vårdhögskola, oberoende av huvudmannaskap, skall ha en särskild högskolestyrelse i vilken rektors, lärares och studenters inflytande garanteras. Därutöver anser utredaren att den interkommunala ersättningen bör avskaffas. En sammanfattning av betänkandet finns bifogat som bilaga 1. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna förordar ett enhetligt statligt eller ett blandat huvudmannaskap för vårdutbildningarna. i samt accepterar ett förstatligande. Landstingen i , och är öppna för olika lösningar. Universiteten i , , , , , samt tillstyrker också ett förstatligande. och kommun har avstått från att svara på denna fråga i sina remissvar. Endast ett fåtal landsting förordar ett kommunalt huvudmannaskap. anser att varje förändring måste föregås av en förhandling som utmynnar i ett avtal om vem som skall vara huvudman, samt hur finansierings- och inflytandefrågor skall lösas. I remissvaren från samt och och för jämte och finns förslag om att utbildningen som uppdragsutbildning övertas av statliga högskolor. Ungefär en fjärdedel av remissinstanserna ansåg att viss utbildning bör överföras till statligt huvudmannaskap. Vikten av att utbildningar som överförs skall behålla sin särart och skall ha anknytning till den akademiska forskningsmiljön betonas. Nästan samtliga universitet och högskolor har svarat att samarbete redan pågår mellan och eller högskolan på orten. En majoritet av remissinstanserna tillstyrker att styrnings- och ledningsformerna skall vara likartade för all högskoleutbildning och garantera inflytande för rektorer, lärare och studenter. Majoriteten tillstyrker vidare förslaget att magisterkompetens bör vara miniminivå för vårdlärarna och att kliniska lektorat inrättas. Remissinstanserna vid universitetsorterna avstyrker förslaget att minska vårdutbildningens volym, medan övriga orter tillstyrker. Majoriteten av landstingen avstyrker förslaget att avskaffa den interkommunala ersättningen. Samtliga remissinstanser som yttrat sig anser att en utvärdering av landstingens vårdhögskolor och de tre enskilda sjuksköterskeskolorna är nödvändig. De tre enskilda sjuksköterskeskolorna i har tillstyrkt förslaget att ombildas till fristående högskolor. En fullständig remissammanställning finns i bilaga 1. Skälen för regeringens förslag: Vårdutbildning bedrivs vid ett stort antal enheter under varierande betingelser. Staten har två instrument för att garantera att utbildningen håller akademisk nivå. Det ena är regleringen av rätten att utfärda examen enligt samma normer som gäller vid statliga universitet och högskolor. Det andra är möjligheten att utöver examensrätt ge statsbidrag till verksamheten. Sedan utredningen om vårdhögskolorna genomfördes har det i flera fall också blivit tydligt att de nya formerna för ekonomistyrning inom sjukvården medför att utbildningsfrågorna kan komma att bli lågprioriterade inom klinikerna. Regeringens förslag i det följande syftar bl.a. till att förstärka ledningens för vårdutbildningen inflytande över de kliniska momenten i dessa utbildningar. Vad gäller den framtida organisationen av vårdutbildning föreslår regeringen alternativa former. Vårdutbildningarna bör, liksom övrig högre utbildning, kunna bedrivas av olika utbildningsanordnare, kommunala, statliga eller enskilda. Genom att regeringen beslutar om examensrätten har regeringen, oavsett huvudmannaskapet, ett instrument för att säkra en lägsta godtagbara kvalitet i utbildningen. Av utredningen och i remissbehandlingen har framkommit att samverkan mellan vårdhögskolor och statliga högskolor inte är ovanlig. Förutom den samverkan som redan finns på universitetsorterna pågår vid flera vårdhögskolor diskussioner med närliggande statliga högskolor om att påbörja eller fördjupa pågående samarbete. På vissa håll finns gemensamma lokaler. Samarbetet syftar till att utveckla såväl de statliga högskolorna som de kommunala vårdhögskolorna. I åtskilliga fall kan det finnas väsentliga pedagogiska, organisatoriska och ekonomiska skäl att låta huvudmannaskapet för högre vårdutbildning övergå från ett landsting till en statlig högskola. I det föregående har fastslagits att vårdutbildning skall kunna bedrivas under huvudmän med olika legal status. I remissvaren föreligger vissa variationer i inställning hos nuvarande huvudmän till tanken på ett statligt huvudmannaskap. Landstingen i och har aviserat att ett alternativ till statligt huvudmannaskap för deras del kan vara en privaträttslig associationsform. Om de nuvarande huvudmännen skulle föredra detta bör staten kunna träffa samarbetsavtal med dessa organisationer samt medge rätt att utfärda examen enligt lag (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina. I bedrivs merparten av sjuksköterskeutbildningen vid tre enskilda skolor (, Sophiahemmet och Röda Korset). Särskilda avtal bör träffas mellan staten, och dessa skolor angående utbildningens volym, inriktning och genomförande. Vårdutbildning bör således kunna bedrivas vid statliga universitet och högskolor eller i högskolor som drivs av ett landsting. Härutöver kan vårdutbildning bedrivas av enskilda utbildningsanordnare. Statlig vårdutbildning En åtgärd som bör kunna bidra till att generellt utveckla kvaliteten i vårdutbildningarna är att lärarna i en betydande utsträckning inlemmas i den statliga fakultetsorganisationen. Då kan den kritiska massa fakulteterna redan har utnyttjas effektivt. Denna vinst kan bäst uppnås genom att ett antal vårdhögskolor som drivs i landstingsregi förstatligas. I första hand bör detta ske med universitetsorternas vårdhögskolor. Det skapar förutsättningar för stabila, varaktiga och slagkraftiga miljöer där lärare får möjligheter att bedriva forskning på lika villkor som lärarna vid andra statliga universitet och högskolor. I samband med ett förstatligande infogas vårdutbildningarna i universitetens och de statliga högskolornas forskningsorganisation. Fakultetsanknytningen kan variera något beroende på utbildningarnas karaktär men den torde i huvudsak beröra medicinsk, samhällsvetenskaplig och matematisk-naturvetenskaplig fakultet. I bör vårdutbildningarna ingå i eller samverka med den nya universitetsstruktur som föreslagits i föregående avsnitt. Särskilda anordningar kan därvid krävas för att tillgodose behovet av anknytning till medicinsk fakultet för dessa utbildningar. Ett förstatligande innebär att samtliga för utbildningen erforderliga ekonomiska, personella och fysiska resurser, efter förhandling mellan staten och berört landsting ställs till den statliga utbildningshuvudmannens förfogande. Ekonomiska resurser för både för teoretisk och klinisk utbildning inkluderas i ersättningen för vårdutbildningen och den kliniska delen av utbildningen köps i sin tur av respektive statlig högskola från sjukvårdshuvudmannen (klinik eller motsvarande). Härigenom markeras att ansvaret för utbildningen entydigt och i sin helhet övergått till den högskola som också har examensrätten. Samarbetsavtal mellan respektive lärosäte och sjukvårdshuvudmannen som tillgodoser högskolans inflytande över den kliniska utbildningens innehåll och omfattning kan undantagsvis ersätta ett rent köp-sälj-förhållande. Beställaransvaret för den vårdutbildning som förstatligats kan i allt väsentligt ligga kvar hos respektive landsting (som påpekats ovan avses med landsting här även de primärkommuner som anordnar vårdutbildning) eller i sin helhet föras över till staten. Är landstingen beställare innebär det att dessa uppträder som huvudfinansiär för vårdutbildning medan staten står för ett mindre utbildningsuppdrag - i princip motsvarande det tidigare statsbidraget - till de lärosäten som anordnar vårdutbildning. Ett statligt beställaransvar innebär att vårdutbildningen vid det aktuella eller högskolan helt finansieras av staten och ingår som en del i det utbildningsuppdrag fastställer för varje lärosäte. I de landsting där överenskommelse träffas mellan staten och bör kommunalt beställd grundutbildning av varaktig karaktär etableras. blir därmed den dominerade beställaren av vårdutbildning från den statliga högskola som har ansvar och examensrätt avseende utbildningen. Övergången kan ske enligt följande principmodell: * Genom avtal mellan staten och berörda landsting överförs ansvaret för utbildningens genomförande till en statlig högskola. I avtalet regleras också de ekonomiska villkoren i samband med övergången, t.ex. vad gäller lokaler och personalens pensionsskuld . * Regeringen fattar beslut om att flytta rätten att utfärda examen, efter yttrande från kanslersämbetet, från den till en statlig högskola. * personal erbjuds anställning i den statliga högskolan. * köper utbildning av den statliga högskolan inom ramen för ett långsiktigt avtal. Ett långsiktigt ramavtal, förslagsvis benämnt Vårdutbildningsavtal, VUA, skall ge de erforderliga ramarna för förhållandet mellan den statliga högskolan, den eller de avtalsslutande landstingen och regeringen. Avtalet skall bl.a. omfatta frågor rörande krav på utbildningens kvalitet, regler för beräkning av ersättning samt rollfördelningen mellan staten och landstingen. I avtalen kan ingå överenskommelser om formerna för berörda landstings inflytande över omfattningen av utbildningen, lokaliseringen och den övergripande inriktningen vid de "säljande" högskolorna. För att hänsyn skall kunna tas till utvärdering skall det också vara möjligt att säga upp ramavtalet. VUA bör förutsätta att landstingen och de statliga högskolorna direkt sluter lokala utbildningsavtal. Staten lägger därvid ut ett mindre utbildningsuppdrag, vilket i princip motsvarar det nuvarande statsbidraget, som lägger ett större uppdrag. Omfattningen av uppdrag förutsätts vara beroende på bedömning av utbildningsbehoven. I dessa uppdrag regleras takbelopp, högsta antal helårsstudenter, prestationer och vilka examination som förväntas, i enlighet med det system som redan tillämpas för statliga universitet och högskolor. De lokala avtalen bör tecknas för perioder som överensstämmer med statens treåriga utbildningsuppdrag till universitet och högskolor i övrigt. På vissa orter kan det finnas ett intresse för staten att överta både huvudmannaskap och beställaransvar. Ett övertagande av hela ansvaret förutsätter dock att ekonomiska regleringar kan göras så att det vid övergångstillfället och är kostnadsneutralt för staten och det berörda . En eventuell överenskommelse får inte vara förenad med villkor eller begränsad till tiden. I förhandlingar med varje enskilt landsting där en överföring av beställaransvaret till staten är intressant måste möjligheterna till att ordna en sådan kostnadsneutral finansiering klarläggas. Regeringen bedömer att ett statligt beställaransvar i första hand kan vara av intresse på universitetsorterna. Om ovan angivna förutsättningar kan uppfyllas bör möjlighet även finnas att på andra orter sluta avtal som innebär ett helstatligt beställaransvar. Övergång till det nya systemet bör kunna ske med början . Regeringen avser att återkomma till budgetproposition i de fall förutsättningar funnits för att sluta avtal enligt denna modell. Det bör stå varje landsting, som har examensrätt, fritt att även fortsättningsvis driva vårdutbildning i egen regi om utbildningen håller godtagbar kvalitet. Även om vårdhögskolorna på universitetsorterna överförs till staten och ytterligare vårdhögskolor förändras enligt VUA-modellen kommer vissa vårdhögskolor, på eget initiativ, sannolikt att kvarstå med kommunalt huvudmannaskap. Dessutom kommer alltjämt vissa helt fria vårdutbildningar att leva vidare utan förändringar. Ledning av kommunala vårdhögskolor Vårdhögskolorna har inte samma grad av självständighet som de statliga universiteten och högskolorna. Vårdhögskolornas styrelser utgörs av politiskt sammansatta nämnder. Dessa nämnders arbete regleras i kommunallagen. I de flesta fall betyder detta att föredragande för nämnden är landstingens utbildningschef, som är en tjänsteman som oftast också har ansvar för övriga utbildnings- och kulturfrågor i . Endast om rektor alltså är utbildningschef har denne samma ställning i styrelsen som rektorer vid statliga universitet och högskolor. Visserligen har kommuner och landsting medgivits rätt att när det gäller frågor inom deras högskolor delegera beslut till andra organ än de som inrättats inom högskolan, men någon skyldighet att göra det finns inte. Denna ordning ger inte studenter och lärare sådana garantier för inflytande som de har vid statliga universitet och högskolor. Mot den nu angivna bakgrunden anser regeringen att det bör införas en skyldighet för landstingen att inrätta styrelser, med största möjliga parallellitet till de statliga universitetens och högskolornas styrelser. Rektor, lärare och studenter kan härigenom ges ett starkare inflytande och styrelserna sålunda få en starkare akademisk kompetens. Sådana bestämmelser kan enligt regeringens bedömning ges inom ramen för det bemyndigande som regeringen har enligt 5 kap 5 högskolelagen (1992:1434) när det gäller organisationen av kommuners och landstings högskoleutbildning. Andra utbildningsanordnare Utöver de nu befintliga vårdhögskolorna kan också nya utbildningsanordnare komma till. Dessa förutsätts på vanligt sätt ansöka om examensrätt hos regeringen. Ansökningarna kommer precis som för andra enskilda utbildningsanordnare att prövas av innan regeringen fattar beslut i frågan. Forskning kring omsorg och vård är ett relativt ungt område med tvärvetenskaplig karaktär där forskningserfarenhet och forskningstradition är begränsad. Forskningen är angelägen bl.a. för att kunna utveckla nya metoder för att på ett bättre sätt ta hand om patienter vilket kan leda till minskat lidande och därmed ökad livskvalitet för individen. För samhället kan det i sin tur medföra besparingar inom hälso- och sjukvården. Vårdutbildningarna innehåller stora inslag av yrkesförberedande klinisk utbildning. För att säkerställa en hög kvalitet i utbildningen är det angeläget att de vetenskapliga inslagen samt den kliniska anknytningen förstärks. Detta kan bl.a. ske genom att andelen disputerade lärare inom vårdutbildningen ökas, samt genom ökade forskningsinsatser på vårdområdet. Det är lämpligt att i samband med en förändring av huvudmannaskapet för vårdhögskolorna göra insatser som garanterar en långsiktig utveckling av vårdforskningen. En förstärkning av vårdforskningen är mot denna bakgrund angelägen. Allergier och annan överkänslighet är vanliga och har ökat under . (SOU 1989:76) har framhållit behovet av forskning om orsaker till allergiska sjukdomstillstånd och möjligheter att förebygga dessa. Det finns särskilda behov av att förstärka den gränsöverskridande allergologiska forskningen, omfattande t.ex. beteendevetenskap, ekonomi, byggnadsteknik och toxikologi. Vikten av ett nära samband mellan forskning och utbildning vid de akademiska lärosätena är markerad genom ett uttryckligt stagande i 1 kap. 3 högskolelagen (1992:1434). Hur anknytningen till forskningen skall ske beror på om utbildningen har statligt, kommunalt eller enskilt huvudmannaskap. För utbildningar under statligt huvudmannaskap skall fakulteterna vid de statliga lärosätena ges ansvar genom att utbildningarna inlemmas i olika fakulteters verksamhetsområden (Bilaga 2, förteckning B till högskoleförordningen 1993:100). För vårdutbildning med annan huvudman än staten bör frågan lösas genom föreskrifter för fakulteterna att sluta samverkansavtal. Detta är också vad utredaren har föreslagit. Stiftelse för vårdforskning och forskning om allergier Regeringen föreslår att ur återstoden av Fond 92-94 avsätts till en vårdforskningsstiftelse. Avkastningen ur denna stiftelse bör användas till forskning och forskarutbildning på vårdområdet i enlighet med vad som framhållits. Inledningsvis bör medlen användas för att öka andelen disputerade lärare med vårdutbildning som grundutbildning. Vidare är forskning om allergier och annan överkänslighet angelägen. Därvid är det viktigt att utrymme ges till gränsöverskridande forskning inom medicinens olika grenar men även forskning inom områden av icke-medicinsk karaktär t.ex. beteendevetenskap, byggnadsteknisk forskning och ekonomi. Vidare bör som regeringen tidigare framhållit utrymme finnas för forskningsinsatser vid i i samband med en etablering i . Organisation, den närmare preciseringen av medlens användning m.m. kommer att bli föremål för beredning med bl.a. sjukvårdshuvudmännen. Interkommunal ersättning är det belopp landstingen betalar varandra för att studenter skall kunna studera i ett landsting som personen inte är skriven i. måste en studerande vara folkbokförd på den ort där vederbörande bedriver studier senast efter det att studierna påbörjats. Detta torde redan ha fått konsekvenser för tillämpningen av interkommunal ersättning. För en student som studerar vid en högskola och som då han/hon sökte till utbildning var folkbokförd i ett annat landsting kan interkommunal ersättning utgå under det första halvårets studier. Därefter skall studenten vara folkbokförd i det landsting där denne också studerar varför interkommunal ersättning ej längre kan utgå. Den interkommunala ersättningen kommer därför att utgöra en betydligt mindre del av landstingens budget .