prop · GH03163 · 1994-01-01 00:00:00 — Målet med övervakningen av miljökvalitet är att beskriva tillståndet, att bedöma hotbilden i lokalt såväl som globalt perspektiv samt att för framtida forskning dokumentera nuvarande tillstånd. Övervakningen skall lämna underlag för åtgärder samt vara ett sätt att följa upp och redovisa resultat av olika åtgärder. I arbetet ingår också att belysa hälsoeffekter. Miljöövervakningen utnyttjar flera angreppssätt för att täcka in miljörelaterade hälsoeffekter. En del av programmet syftar till att utföra regelbundna mätningar av kända riskfaktorer. Här inkluderas mätningar av luftföroreningar, metaller, organiska miljögifter och nitrat/nitrit i föda. Programmet innehåller dessutom omgivnings- och exponeringsmätningar, dvs. bestämning av halter av ämnen som människor exponeras för. Dessa mätningar utgör sedan en bas för studier av upplevda besvär i olika grupper. Epidemiologiska studier och registerstudier ingår också i miljöövervakningen. avser att utveckla ett utsläppsregister för ett antal kemiska ämnen med uppgifter om utsläpp till vatten, luft, deponier och avfallsanläggningar samt vilka mängder som ingår i producerade varor. Informationen från ett utsläppsregister för kemiska ämnen ger kunskap om på vilka vägar ämnena når miljön och visar storleksordningen på de totala utsläppen. I anges utsläppsregister som en väg att öka informationen om kemiska ämnen. Verket kommer inledningsvis att genomföra en försöksverksamhet i för att få erfarenheter om resursbehov, möjligheter och svårigheter. Efter förslag i kretsloppspropositionen (1992/93:180) har beslutat om riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhällsutveckling på flera områden. Grundtanken är härvid att staten skall ange mål och ramar för arbetet och att producenterna skall stå för ansvaret att nå målen. För att stärka och effektivisera arbetet med kretsloppsfrågor har inrättat en kretsloppsavdelning. är central myndighet för kontroll och tillsyn av läkemedel och vissa andra produkter som med hänsyn till egenskaper eller användning står läkemedel nära, i den utsträckning sådana frågor inte handläggs av annan myndighet. skall särskilt svara för kontroll och tillsyn enligt läkemedelslagen (1992:859), lagen (1992:860) om kontroll av narkotika och övriga läkemedelsförfattningar i fråga om tillverkare, importörer, distributörer och andra som tar befattning med läkemedel. Enligt förordningen (1993:1283) om kosmetiska och hygieniska produkter får meddela föreskrifter för vissa kosmetiska och hygieniska varor. är uppbördsmyndighet för miljöavgiften på handelsgödsel samt för den avgift som infördes på kadmium i handelsgödsel. är vidare tillsynsmyndighet enligt förordningen (1985:839) om kadmium i fråga om kadmiumhalten i gödselmedel. Miljöavgiften på bekämpningsmedel administreras av . Miljöavgifterna på handelsgödsel och bekämpningsmedel har bl.a. använts till åtgärdsprogram för miljöförbättringar inom jordbruket. Här kan nämnas försöks-, utvecklings-, informations- och rådgivningsverksamhet för att styra utvecklingen inom jordbruket mot minskat växtnäringsläckage samt säkrare och minskad användning av kemiska bekämpningsmedel. Detta har redovisats i avsnitt 3.2.1. är vidare tillståndsmyndighet för bekämpningsmedel klass 1 L. På förslag av har i förordningen (1985:836) om bekämpningsmedel bemyndigats att meddela särskilda förskrifter om godkännande av utrustning som är avsedd för spridning av bekämpningsmedel. är central förvaltningsmyndighet för frågor om byggd miljö och hushållning med naturresurser, fysisk planering, byggande och boende. har i förordningen (1985:835) om kemiska produkter bemyndigats att, om det behövs till skydd för inomhusmiljön, i samråd med Kemikalieinspektionen meddela föreskrifter om byggprodukter. utövar också den centrala tillsynen över efterlevnaden av sådana föreskrifter. ansvarar för den regionala och lokala tillsynen enligt förordningen (1985:835) om kemiska proddukter i fråga om försvarsmaktens användning av kemiska produkter som inte ankommer på yrkesinspektionen. Arbetet sker enligt samma grunder som inom kemikaliekontrollen i övrigt och i samråd med Kemikalieinspektionen, och Arbetarskyddsstyrelsen. ansvarar för normgivning, tillsyn och kontroll, information och påverkan samt kunskapsuppbyggnad inom livsmedelsområdet. Verksamhet som berör kemikalieområdet är bl.a. att leda och samordna livsmedelskontrollen, undersöka livsmedels sammansättning och ge råd och anvisningar i livsmedelsfrågor. Verket samordnar kontrollen av bekämpningsmedelsrester i livsmedel. Verket skall samordna livsmedelskontrollen och genomför bl.a. inspektions- och provtagningsverksamhet för de livsmedelsanläggningar verket har tillsynsansvar för. Verket utformar dessutom reglerna för produktion och hantering av livsmedel och livsmedelskontroll. Som tidigare nämnts har tillverkare och importörer huvudansvar för de kemiska ämnen eller produkter som de levererar. De är härvid bl.a. skyldiga att utreda kemikaliernas egenskaper och informera om skaderisker och om förebyggande åtgärder av betydelse från hälso- och miljöskyddssynpunkt. Myndigheternas uppgift är att se till att företagen gör det som behövs för att minska och undanröja miljö- och hälsorisker. Förutom dessa kontrollåtgärder finns styrmedel som på olika sätt kan bidra till att fasa ut oönskade produkter, varor eller ämnen. Hit hör exempelvis standardisering, miljömärkning samt ekonomiska styrmedel. Standardiseringen har fått en ökad betydelse för miljöarbetet generellt. Förutom traditionell miljörelaterad standardisering, som ofta avsett mätmetoder och analyser, har nya områden vilka direkt eller indirekt påverkar miljön blivit aktuella för standardisering. För kemikaliekontrollen kan standardisering ha betydelse både positivt och negativt. Bl.a. kan teknisk standardisering i allmänhet av material, produkter, funktioner och processer m.m. leda till sådan bindning till vissa kemiska ämnen eller produkter att en icke önskvärd spridning av kemikalier eller olämplig kemikalieanvändning inte kan undvikas. som t.ex. vill byta ut kemikalier eller göra någon annan form av riskbegränsning kan således få svårigheter om det innebär behov att frångå någon standard. Det är därför väsentligt att säkra att hälso- och miljökonsekvenser beaktas vid utveckling av standarder. Regeringen anför i proposition 1993/94:111 Med sikte på en hållbar utveckling (Genomförande av besluten vid om miljö och utveckling - UNCED) att hög prioritet i det svenska miljörelaterade standardiseringsarbetet bör ges åt i första hand standardisering som görs på bekostnad av EU/EFTA, åt riktlinjer för arbete med att beakta miljöaspekter vid all produktstandardisering samt åt systeminriktad standardisering. Med syfte att ge miljöstandardiseringsarbetet en ökad prioritet beslutades att inom inrätta en policygrupp för miljöfrågor. Policygruppen bevakar att miljöfrågor beaktas vid standardisering och initierar egna standardiseringsprojekt. Det är enligt regeringens mening viktigt att den miljörelaterade standardiseringen nu ges ökad prioritet. En hög ambitionsnivå krävs för att nå resultat. Regeringen har i budgetpropositionen 1994 (1993/94:100 bil. 13) föreslagit som bidrag till SIS. De övergripande målen för bidraget är att standardiseringsverksamheten skall bidra till att öppna marknader, höja produktiviteten och konkurrenskraften hos svenskt näringsliv samt bidra till att statens specifika ansvar när det gäller medborgarnas skydd för liv, hälsa, miljö och egendom tillgodoses. Konsumentens roll i utvecklingen mot ett kretsloppsanpassat och långsiktigt hållbart samhälle kan inte nog betonas. Konsumenter som riktar sin efterfrågan mot mer miljövänliga produkter driver fram en gynnsam varu- och produktutveckling. Detta förutsätter emellertid att den enskilde konsumenten har kunskap om produkters miljö- och hälsoeffekter. Ett sätt att hjälpa konsumenten fatta beslut är miljömärkningen. Denna kan vara både positiv och negativ. Exempel på den senare kan sägas vara den märkning om hälsorisker som enligt LKP åläggs tillverkare, importörer och leverantörer. Möjligheten att vidareutveckla denna är starkt beroende av den internationella situationen. Märkning av denna typ betraktas som ett handelshinder. Internationellt harmoniseringsarbete avseende såväl klassificering av egenskaper som märkning är därför av central betydelse. Den positiva miljömärkningen syftar till att peka ut varor som är mindre miljöbelastande än andra. För att märkningen skall ge korrekt information och inte missbrukas i konkurrensen behöver kriterier utformas som talar om vilka krav en vara skall uppfylla för att få märkas. beslutade om en gemensam nordisk miljömärkning. Genom regerings- och riksdagsbeslut (prop. 1989/90:25, bet. 1989/90:LU13, rskr. 1989/90:81) inrättades den svenska Miljömärkningsstyrelsen inom SIS, i , och miljömärkning infördes. I Miljömärkningsstyrelsen finns miljöorganisationer, handel, näringsliv och miljömyndigheter representerade. Kemikalieinspektionen och har vardera en representant i styrelsen. Kriterierna för märkning skall vara lika i de nordiska länderna och systemet skall fungera som ett samnordiskt miljömärkningssystem. Enligt de riktlinjer som fastställts ställs höga miljökrav på produktens kvalitet och funktion. Som märkningssymbol har valts en stiliserad svan. Systemet är frivilligt. Producenter och importörer ansöker om att få använda märket på sina produkter och får mot ersättning produkterna granskade och licensierade för märkning. har arbetet resulterat i att kriterier fastställts för 19 produktgrupper, bl.a. tvättmedel, bilvårdsmedel, diskmaskiner, finpapper, mjukpapper, byggplattor, oljepannor och brännare samt båtmotorer. Miljömärkningslicensen beviljas efter oberoende testning och certifiering. Ca 250 produkter med licens att använda den samnordiska miljömärkningens symbol finns nu på den svenska marknaden. Det svenska miljömärkningssystemet har huvudsakligen finansierats med statsanslag. driver tillsammans med ICA, och Bra Miljöval-märkningen. Arbetet omfattar framtagning av kriterier, marknadsöversikter och hyllkantsmärkning med syfte att stimulera en mer miljövänlig produktutveckling. Kriterierna fastställs av och finns för bl.a. diskmedel, tvättmedel, batterier och schampo. Ekonomiska styrmedel är ett samlingsnamn för olika instrument, som har det gemensamt att de utnyttjar marknadens prismekanism. Genom att belägga t.ex. en vara med en miljöskatt ökar varans pris, vilket medför att efterfrågan minskar som efterfrågan på och utbudet av mer miljöanpassade varor med lägre pris kan antas öka. Ekonomiska styrmedel har använts relativt sparsamt för att minska användningen av miljöfarliga kemikalier. Miljöavgifter finns på kväve och kadmium i handelsgödsel, på bekämpningsmedel samt på olika typer av batterier. har av tradition en hög ambitionsnivå inom miljöområdet såväl nationellt som internationellt. De övergripande målen för den svenska miljöpolitiken är giltiga också för agerande i det internationella miljösamarbetet. Kemikaliehanteringen omfattar de flesta sektorer i ett samhälle. Den är i hög grad internationell via handel med kemiska ämnen, varor och produkter. Omfattningen och betydelsen av internationellt samarbete kan förväntas öka . om miljö och utveckling i förde upp miljöfrågorna på dagordningen. Vikten av en hållbar utveckling poängterades och ett program för miljöarbetet inför det 21:a århundradet - - lades fast. Där finns bl.a. ett omfattande kapitel som rör kemikaliesäkerhet. arbete kan komma att utvidgas genom dels anslutning av nya medlemsländer, dels ökat samarbete i olika former med östeuropeiska, centraleuropeiska och även . Internationell samverkan är nödvändig för att på ett kostnadseffektivt sätt begränsa och minska risker med kemikalier. Detta sker i flera fora.Inom EG bedrivs ett aktivt arbete med kemikaliekontroll. EG har lagt ett femte handlingsprogram för miljön, där bl.a. positionerna på kemikalieområdet flyttas fram. Inom FN arbetar , och miljöprogram, , tillsammans inom det gemensamma programmet IPCS, International Program on Chemical Safety, vars primära syfte är att bistå utvecklingsländer med kunskap om kemiska produkters hälsorisker. driver ett internationellt register för potentiellt giftiga kemikalier, IRPTC. Det är ett globalt informationssystem för farliga kemikalier med mål att bl.a. göra data om kemikalier tillgängliga för dem som önskar, framför allt länder som saknar egna resurser och kompetens för utvärdering av kemikaliers egenskaper. Inom bedrivs ett omfattande arbete med att förbättra kunskapen om existerande kemikalier, harmonisera klassificering av kemikalier och utarbeta gemensamma riskbegränsningsprogram. noterades en ökande okontrollerad export till utvecklingsländer av framför allt bekämpningsmedel och läkemedel som förbjudits i exportlandet. Detta ledde till ett arbete inom för framtagande av riktlinjer beträffande information om kemikalier i internationell handel. Riktlinjerna antogs av och benämns Guidelines. Länderna erbjuds delta i ett anmälningssystem och uppmanas att utse nationella kontaktpunkter. När ett land beslutar om ett förbud eller restriktioner av en kemisk produkt skall detta anmälas till IRPTC som informerar de nationella kontaktpunkterna. Om export av sådan produkt blir aktuell skall en förnyad anmälan göras direkt till exportlandet. Vanligast är att ansvar för detta åläggs exportören med informationsskyldighet till det egna landets nationella myndighet. För att ytterligare kontrollera och begränsa export av farliga kemikalier har förslag till krav på godkännande från importlandet utarbetats, den s.k. PIC-proceduren (Prior Informed Consent) som är tänkt att utgöra ett tillägg till Guidelines. PIC-proceduren innebär i korthet att ingen export av förbjuden eller hårt reglerad kemisk produkt får äga rum innan importlandet lämnat sitt tillstånd. En arbetsgång för PIC-systemet har tagits fram. IRPTC föreslås vara ansvarigt. Deltagande är frivilligt.PIC-förfarandet har ännu inte börjat tillämpas men finns med i . Där anförs bl.a. att alla berörda parter, om det är möjligt, bör deltaga i PIC-förfarandet. Frågan kommer att diskuteras vidare vid den om kemikaliesäkerhet som skall hållas i . Förutom dessa instanser som mer eller mindre direkt behandlar kemikaliekontroll, finns ett antal konventioner inom vilka internationellt miljöövervakningsarbete bedrivs. Nämnas kan de regionala havskonventionerna, de s.k. Oslo- och Pariskonventionerna resp. . Oslokonventionen är en konvention om förhindrande av havsföroreningar genom dumpning från fartyg och luftfartyg, och rör förhindrande av havsföroreningar från landbaserade källor. Båda konventionerna omfattar Nordostatlanten inkl. med och . Helsingforskonventionen syftar till att skydda miljö mot alla former av havsföroreningar. Alla Östersjöstater förutom är med. Konventionen omförhandlades och i detta sammanhang infördes begreppen om försiktighetsprincipen, bästa tillgängliga teknik och bästa miljöpraxis. Den nya konventionen lyfter även fram frågor om biologisk mångfald och naturskydd. Till konventionen är ett verkställande organ, (), knutet. Vad gäller kemikaliesäkerhet och kemikalielolyckor har inom ramen för ECE (FN:s ekonomiska kommission för ) undertecknat en konvention om industriolyckor. I detta samarbete ingår erfarenhetsutbyte, gemensam forskning, underrättelse om olyckor, m.m. Samarbetet inom ramen för motsvaras inom EG av ett samarbete enligt ett direktiv beträffande kemikalieloyckor, det s.k. Seveso-direktivet. Direktivet ses över. Dessutom har medverkat vid framtagning av en om förebyggande av storolyckor inom industrin. Regeringen har för avsikt att avge proposition avseende en svensk ratifikation . I deltar bl.a. i en expertgrupp för kemikalieolyckor. Arbetet utgörs huvud- sakligen av att ge vägledande principer och dokumentation kring kemikalieolyckor. arbete utnyttjas även inom ECE och EG och ligger till grund för överföring genom av kunskap och för kapacitetsuppbyggande i utvecklingsländerna. Nordiska ministerrådets FoU-grupp för kemikalieolyckor på land och till sjöss arbetar med att identifiera forsknings- och utvecklingsbehov inom om kemikalieolyckor och initiera forskning och utveckling för att tillgodose dessa behov. Gruppen samordnar de nordiska ländernas insatser på området inom bl.a. ECE, och . arbetar med sanering efter och bekämpning av kemikalieolyckor i . Det finns också överenskommelser om samarbete i och i i fråga om utsläpp av olja och andra skadliga ämnen till sjöss. I nordiska sammanhang deltar i det kemikaliearbete som sker inom ramen för . Insatserna är koncentrerade till huvudområdena giftighetsaspekter, substitution och bekämpningsmedel. Resultaten från arbetet används i stor utsträckning som en plattform för arbetet i internationella organisationer, såsom EG-förhandlingarna och inom kemikalieprogram. Inom området giftighetsaspekter är arbetet fördelat på ett flertal olika verksamheter såsom kriterier för klassificering av miljöfarliga ämnen i mark, kriterier för miljöfarlighetsklassificeringar av sammansatta produkter, klassificering av hälso- och miljöfarliga ämnen, kriterier inom allergiområdet, reglering av doftämnen i hudprodukter och rengöringsmedel samt förbättrad produktinformation om nervskadande ämnen. När det gäller substitution pågår arbete med att behandla begränsning av farliga kemikalier såsom klororganiska föreningar, tungmetaller och ozonreducerande ämnen. Beträffande bekämpningsmedel pågår arbete med att dels utvärdera ett antal aktiva bekämpningsmedelssubstanser och harmonisera synen på risker med bekämpningsmedel i , dels få till stånd gemensamma arbetsrutiner för dokumentationskrav, kriterier för godkännande, utvärderingar samt informationsutbyte när det gäller biocider. miljösituation innebär för flera allvarliga miljöhot. Kraftigt miljöstörande ämnen släpps ut till luft och vatten i alltför hög omfattning och förorenar därigenom vårt gemensamma innanhav; . Med vindarna från Öst- och förs också föroreningar in över och , vilket inte minst visade. antogs Östersjödeklarationen i . Målet är att återställa ekologiska balans och för detta har omfattande aktionsprogram framtagits och påbörjats. I används en mängd kemikalier, vilka redan förbjudits eller är under avveckling i . Sålunda kommer vissa miljöhot på grund av spridningen till och via luften att kvarstå i om inget görs för att lösa problemen i de östeuropeiska länderna. Internationella organisationer och enskilda länder i framför allt har ett ansvar för att bistå med ett aktivt stöd för att åstadkomma en infrastruktur som skapar förutsättningar för en kraftfull miljöpolitik. I samband med förberedelserna för om kemikaliesäkerhet (se avsnitt 4.5.2 nedan) ägde ett möte rum i med bl.a. ett antal företrädare för institutioner m.m. i Öst- och . Av den genomgång som då gjordes av aktuella problem framgår att det finns ett behov av att dels utforma modern lagstiftning och bygga upp administrativa system och resurser, dels vidta begränsnings- och avvecklingsåtgärder beträffande användningen av bekämpningsmedel tungmetaller, m.m. disponerar medel för stöd till kunskapsuppbyggnad och förvaltningsstöd till länder i . Regeringen föreslår i årets budgeproposition (prop. 1993/94:100 bil. 15) att ytterligare anvisas för samma ändamål. disponerar vissa medel för särskilda arbetsmiljöinsatser för (prop. 1991/92:100 bil.11, bet. 1991/92:AU12, rskr. 1991/92:251). Svenska myndigheter verksamma inom kemikalieområdet, framför allt Kemikalieinspektionen, bör kunna bidra med erfarenhet och kunskap i arbetet med att bygga upp en väl fungerande kemikaliekontroll i Öst- och . Regeringen anser att myndigheterna bör intensifiera kontakterna med motsvarande ansvariga myndigheter och institutioner i dessa länder, framför allt i . Förutom stöd avseende lagstiftning, myndighetsfunktioner och övrig infrastruktur på området, bör vad gäller akuta åtgärdsbehov, t.ex. i fråga om bekämpningsmedel, kunskaper och erfarenheter finnas i , inte minst från halveringsprogrammet. Regeringen har med tillfredställelse noterat att i samarbete med Kemikalieinspektionen, och lagt upp ett projekt rörande bekämpningsmedel inom detta stödprogram. 4.3 EG/EES Det femte miljöhandlingsprogrammet har betecknats som en milstolpe i EG:s miljöarbete. Det har sin utgångspunkt i kommissionens miljörapport och översikt av EG:s miljöpolitik under . Programmet slår fast EG:s ambition på miljöområdet och lyfter fram följande. En strävan att ändra beteendemönster, företeelser och verksamheter som förstör miljön och utarmar naturresurserna genomsyrar programmet. Alla samhällssektorer skall engageras i en anda av delat ansvar och en rad nya instrument ställs till förfogande för att lösa problemen. Exempel på sådana instrument är ekonomiska styrmedel, forskning, teknisk utveckling, bättre planering, information och utbildning samt ekonomiskt stöd genom EG:s olika fonder.Handlingsprogrammet framhåller: "Miljöarbetet inom Gemenskapen har mest byggt på lagstiftning uppifrån och ned, men den nya strategin bygger på att alla ekonomiska och sociala aktörer måste engageras nedifrån och upp." Miljöfrågor som klimatförändringar, försurning och luftföroreningar, utarmning av naturresurser och biologisk mångfald, utarmning och förorening av vattenresurser, försämring av stadsmiljön, försämring av kustområdena samt uppkomst och hantering av avfall tas upp. Åtgärder skall primärt inriktas på en uthållig förvaltning av naturresurser, en integrerad föroreningskontroll och ett avfallssnålt samhälle, minskad förbrukning av icke förnybar energi, effektivare och mer miljövänliga transporter, förbättrad miljö i städerna samt en förbättring av människors hälsa och säkerhet. har i resolution 93/C138/01, i vilken programmets allmänna inriktning och strategi understöds, förordat att substitution av farliga processer och ämnen mot mindre farliga processer och ämnen skall användas som en väg att förhindra utsläpp av farliga föreningar. I artikel 130r-2 utsägs klart att Gemenskapens miljöpolicy skall baseras på försiktighetsprincipen. 4.3.2Maastrichtfördraget om den europeiska unionen trädde i kraft. Därvid har EU också uttryckligen anslutit sig till ett en hållbar utveckling skall eftersträvas. I fördragets Artikel 2 står att EU skall "främja en harmonisk och balanserad ekonomisk utveckling, uthållig och icke-inflatorisk tillväxt som respekterar miljön." Försiktighetsprincipen som en grund för unionens framtida miljöpolitik infogas i (artikel 130r). Det sägs också att miljöpolitiken skall syfta till en hög skyddsnivå med hänsyn tagen till regionala skillnader. Stor vikt läggs vid närhetsprincipen, dvs. att beslut skall tas i så nära anslutning som möjligt till dem som beslutet avser. För att stödja en miljövänlig utveckling inom EU och möjliggöra en hög skyddsnivå även i medlemsländer med begränsade resurser införs en s.k. utjämningsfond. Även den internationella dimensionen - att finna lösningar på regionala och globala miljöproblem - förs upp på listan över målsättningarna för miljöpolitiken, vilket markerar EU:s avsikt att spela en aktiv roll i miljöarbetet även utanför det egna området. I en förordning (EEC No 1210/90) reglerar ministerrådet etablerandet av en europeisk miljömyndighet, den s.k. Miljöbyrån. Målet för är att etablera ett europeiskt miljöövervakningsystem. Prioritet skall ges åt följande arbetsområden: luft, vatten, flora och fauna samt biotoper, naturresurser, avfall, buller, kemikalier och strandskydd. beslutade ministerrådet att Miljöbyrån skall lokaliseras till och dess verksamhet planeras att starta . Förordningen redovisar vidare att även EFTA-länder har möjlighet att deltaga i byråns verksamhet och har anmält sitt intresse för deltagande. Byråns verksamhet har förberetts av en s.k. "Task Force" och ett arbetsprogram för verksamheten har utarbetats.