prop · GH0324 · 1994-01-01 00:00:00 — Lagrådet konstaterar också att övervägande skäl talar för att den föreslagna regeln inte kommer i konflikt med artikel 5 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna oavsett hur man enligt svenskt betraktelsesätt vill karaktärisera frihetsinskränkningen. Jag instämmer i Lagrådets synpunkter i denna fråga. För egen del vill jag framhålla att i anslutning till tillämpningen av artikel 5 i har givit begreppet "frihetsberövande" en viss kvalificerad betydelse. Den nu föreslagna regeln är inte avsedd att utgöra ett stöd för en sådan åtgärd i konventionens me- ning. (Angående innebörden av begreppet frihetsberövande, se Polisrätts- utredningens delbetänkande [SOU 1993:60] Polisens rättsliga befogenheter s. 69 ff.) Jag håller med om vad Lagrådet uttalar i anslutning till de två domarna från , bl.a. att ett kvarhållande även i språkligt hänseende är att beteckna som ett frihetsberövande. Den antydda oklarheten i terminologin bör dock inte skymma innebörden i mitt förslag, nämligen att det i samband med en kroppsbesiktning skall vara möjligt att med användande av tvång hålla en misstänkt kvar för att åtgärden skall kunna genomföras. Några remissinstanser har påtalat att det också i samband med en kroppsvisitation kan finnas behov av en självständig regel om kvarhållande av den som skall undersökas. Promemorian innehåller inte något förslag härom. Jag anser att läget är något annorlunda i dessa fall. Visserligen kan tänkas fall där det finns behov av att ha en regel om att den som skall kroppsvisiteras kan hållas kvar . Behovet av en sådan regel bedömer jag emellertid inte som särskilt stort. I dessa fall kan man i stället kräva att den avskildhet m.m. som krävs enligt 28 kap. 13 § RB, går att ordna i omedelbar anslutning till den plats där åtgärden aktualiseras. Jämfört med kroppsbesiktning kan kraven på avskildhet för att genomföra en kroppsvisitation inte heller sättas lika höga. Vid en kroppsvisitation krävs inte heller deltagande eller närvaro av läkare eller motsvarande eller normalt tillgång till särskild utrustning. Sammantaget kan behovet av en regel om kvarhållande av den som skall kroppsvisiteras enligt min mening inte sägas vara av det slaget att det med hänsyn till motstående integritetshänsyn motiverar en särskild regel därom. Vad gäller frågan om kvarhållande av den som skall lämna ett alkoholutandningsprov, torde en sådan möjlighet följa av den av mig föreslagna regeln i 28 kap. 12 § tredje stycket RB. I enlighet med den av mig föreslagna definitionen av kroppsbesiktning, utgör ett tagande av alkoholutandningsprov kroppsbesiktning. Någon särskild regel i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov behövs därför inte. I brist på sådan särskild reglering gäller den allmänna regleringen i (se 28 kap. 15 § RB). 2.4.6 Undersökning av icke misstänkta personer Promemorians bedömning: Överensstämmer med min bedömning. Remissinstanserna: Några remissinstanser har påtalat det otillfredsställande med den nuvarande ordningen beträffande undersökningar som utgör kroppsvisitation och kroppsbesiktning av andra än misstänkta. Skälen för min bedömning: Av 28 kap. 11 § andra stycket RB framgår att kroppsvisitation får ske beträffande icke-misstänkta personer under en viss, tämligen snäv, förutsättning; nämligen om synnerlig anledning förekommer att visitationen kommer att ge positivt resultat. Kroppsbesiktning får överhuvudtaget inte ske beträffande annan än den som är misstänkt. I promemorian föreslås ingen ändring av denna ordning. Några remissinstanser framhåller att det ibland finns behov av att använda kroppsliga tvångsmedel beträffande andra än den misstänkte i större utsträckning än vad som tillåts . Det kan exempelvis gälla olika undersökningar på en målsägande i samband med vålds- eller sexualbrott. När det gäller frågan om påtvingade kroppsliga ingrepp beträffande målsägande sades uttryckligen i förarbetena till (NJA II 1943 s. 373) att det inte var lämpligt att stadga någon skyldighet för målsäganden att underkasta sig kroppsbesiktning. Detsamma torde gälla andra icke-misstänkta. Även om det i vissa fall finns ett befogat intresse från brottsutredande utgångspunkter att möjlighet ges till att tvångsmässigt underkasta målsägande och kanske även andra kroppsundersökningar av skilda slag, finns det enligt min mening inte tillräckliga skäl att nu frångå vad som uttalades vid tillkomsten av . Jag föreslår därför inga ändringar av reglerna i detta hänseende. 2.4.7 Regleringen inom kriminalvården m.m. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med mitt förslag. Remissinstanserna: Förslaget har i huvudsak tillstyrkts eller lämnats utan erinran. Från påtalas behovet av att utöka möjligheterna till att i vissa sammanhang genomföra kroppsvisitationer. Skälen för mitt förslag: Enligt nu gällande bestämmelser i och i behandlingslagen finns möjlighet att under vissa förutsättningar genomföra kroppsbesiktning i samband med intagning eller på redan intagna. Det saknas emellertid regler om hur sådana kroppsbesiktningar närmare skall genomföras. Genom mina nu framlagda förslag till definition av begreppet kroppsbesiktning vinner man till vissa delar klarhet härvidlag, eftersom definitionen i gäller även annan lagstiftning, exempelvis KvaL och behandlingslagen. Det finns dock ett behov av att i dessa båda lagar uttryck- ligen reglera frågan om möjligheten att hålla en intagen avskild kroppsbesiktningen verkställs. Det kan vara frågan om förhållandevis långa tidsrymder, exempelvis vid genomförandet av ett avföringsprov och ibland även vid urinprov. För att sådana kroppsbesikt- ningar skall kunna uppfylla kraven på effektivitet är det av största vikt att den som skall kontrolleras kan hållas avskild från övriga intagna och andra. Jag föreslår således att det i de båda lagarna uttryckligen anges, att en intagen får hållas avskild ett beslut om kroppsbesiktning verkställs. Vad gäller behandlingslagen föreslås i promemorian att regeln placeras i 2 a §. Jag har emellertid valt att placera regeln i 2 b §, eftersom denna paragraf även i övrigt reglerar frågor om verkställighet. Från någon remissinstans har efterfrågats en utvidgning av möjlig- heterna att kroppsvisitera personer intagna på anstalt. I promemorian har denna fråga inte behandlats och jag finner inte anledning att nu föreslå några ändringar vad gäller detta. 2.4.8 Tullens möjligheter att ta urinprov Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak förslaget eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser avstyrker förslaget. Motivet härför är huvudsakligen att frivillighet inte kan berättiga en användning av tvångsmedel. Någon remissinstans påtalar vikten av att regleringen utformas så att det tydligt framgår att det är frågan om ett förfarande som bygger på frivillighet. Skälen för mitt förslag: har tullen möjlighet att enligt varusmugglingslagen under vissa förutsättningar genomföra kroppsvisita- tion och ytlig kroppsbesiktning. Tullen saknar däremot möjligheter att i dessa sammanhang genomföra kroppsbesiktningar som går utöver vad som avses med ytlig kroppsbesiktning (se avsnitt 2.2.4). I stort sett all provtagning faller utanför begreppet ytlig kroppsbesiktning. I promemorian beskrivs erfarenheterna från andra länder av s.k. urintestapparater. Urintestapparaterna fungerar så att urinprovet placeras i apparaten, som ger utslag . Ett negativt utslag visar att personen inte har narkotika i kroppen, medan ett positivt utslag visar att personen endera har narkotika förvarad i kroppen eller har använt narkotika. För att få besked om det positiva utslaget har berott på missbruk eller inte måste man ta ett nytt prov . Visar det nya utslaget ett högre eller ett lika högt värde som det föregående utslaget, har personen narkotika förvarad i kroppen. För en missbrukare sjunker värdet . Enligt min uppfattning kan man alltså förhållandevis rationellt och snabbt med urintestapparaternas hjälp få ett besked om någon har narkotika förvarad i kroppen eller inte. Metoden är inte helt säker, men ändå så pass bra att man på goda grunder kan göra den bedömningen att metoden skulle vara ett värdefullt tillskott till tullens möjligheter att bekämpa narkotikasmugglingen (se ang. tillförlitligheten SOU 1991:45 s. 270-273). Urintestapparater kan med stöd av de regler om kroppsbesiktning som finns i och inom kriminalvårdslagstiftningen användas i den brottsutredande verksamheten. Tullen har däremot ingen möjlighet att med stöd av varusmugglingslagen använda urintestapparaterna, eftersom den lagen inte tillåter att urinprov tas. Lagen tillåter som jag redan har påpekat endast ytlig kroppsbesiktning. Tagande av urinprov är att betrakta som kroppsbesiktning i enlighet med den definition av detta begrepp som jag har redovisat (avsnitt 2.4.3). I promemorian har föreslagits att tullen skall få möjlighet att med stöd av varusmugglingslagen ta urinprov. Förfarandet föreslås förutsätta frivillighet. Flera remissinstanser redovisar invändningar mot förslaget. Bl.a. anförs att det av principiella skäl inte bör införas en tvångsmedelsregel som bygger på frivillighet. Det påpekas också att den föreslagna utformningen gör att frivilligheten endast är formell, eftersom en "vägran" enligt promemorian skall kunna få en viss presumtionsverkan, dvs. om en person inte medverkar till att ett urinprov får tas kan detta i sig anses utgöra skäl för misstanke om narkotikasmuggling. Slutligen påtalas också att promemorians förslag innebär att urinprov kan tas redan vid en mycket låg grad av misstankar, vilket ökar risken för att helt oskyldiga personer kan komma att utsättas för urinprovstagning. Enligt min mening krävs det att tullen ges rationella möjligheter att upptäcka smugglingsförsök för att man kraftfullt skall kunna motverka narkotikasmugglingen. Som tidigare nämnts är det inte ovanligt att smuggling av narkotika sker av s.k. sväljare. Ett sätt att upptäcka sådana personer är att analysera urinprov. Effektivitetsskäl talar således för att tullen skall ges möjligheten att ta urinprov i dessa sam- manhang för att kunna göra en första sållning av misstänkta smugglare. Visar ett test positivt utslag träder de vanliga tvångsmedelsreglerna in, dvs. ledningen av förundersökningen tas vanligtvis över av åklagaren enligt bestämmelserna i 13 § varusmugg- lingslagen. Vägrar den anmodade att medverka, får i stället prövas om förutsättningarna är uppfyllda för att använda andra tvångsmedel såsom gripande, anhållande eller beslut om kroppsbesiktning. Denna prövning ankommer också på åklagare att göra. Integritetsfrågorna gör sig dock starkt påminda, särskilt som det med nuvarande ordning inte krävs särskilt hög grad av misstanke för att tvångsåtgärderna kroppsvisitation och ytlig krop- psbesiktning skall kunna komma ifråga. Vid den avvägning som måste göras har jag likväl stannat för att föreslå att tullen skall ges möjlighet att genomföra urinprovskontroll i sållningssyfte. För att regeln överhuvudtaget skall få någon självständig betydelse bör urinprov kunna tas under de förutsättningar som gäller för genomförande av kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning, nämligen att det finns anledning anta att någon har på sig smuggelgods. Om man skulle kräva strängare förutsättningar - exempelvis att vederbörande är skäligen misstänkt - skulle en sådan reglering vid sidan av regler inte få någon större självständig betydelse. I det till Lagrådet remitterade förslaget betonade jag att bestämmelserna bör utformas så att det otvetydigt framgår att det är fråga om ett förfarande som förutsätter medverkan av den som skall undersökas och att tullen inte skall kunna genomdriva en under- sökning med tvång. Jag framhöll vidare att tullen inte bör ha möjlighet att hålla kvar den som vägrar att medverka, bl.a. med hänsyn till den relativt låga grad av misstanke som föreslås vara tillräcklig för att urinprovstagning skall kunna ske. Lagrådet har i princip inte haft något att invända mot att det införs en rätt för tullen att ta urinprov som bygger på frivillig medverkan från den anmodades sida. Lagrådet framhåller dock att man bör vara försiktig när det gäller att dra slutsatser av att en person vägrar medverka till urinprovstagning och att en vägran knappast kan få någon nämnvärd presumtionsverkan. Lagrådet har vidare haft synpunkter på utformningen av regeln om urinprovstagning, bl.a. innebärande att det remitterade förslaget inte tillräckligt klart ger uttryck för den frivillighet som avses. Jag ansluter mig till Lagrådets synpunkter i denna del. Regeln bör därför utformas i enlighet med Lagrådets förslag. Detta innebär att tullen ges en möjlighet att ta urinprov i sållningssyfte vid en relativt låg grad av misstankar. Förfarandet bör vara frivilligt så till vida att ingen skall kunna hållas kvar mot sin vilja för att lämna urinprov. Den nya regleringen bör så snart den har varit i kraft bli föremål för en utvärdering. 2.4.9 Lagändringar i övrigt Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag, med undantag av att det i promemorian inte föreslås någon ändring av 27 kap. 4 § RB. Remissinstanserna: Några remissinstanser förordar att hänvisningar görs till i samtliga de fall begreppen kroppsvisitation respektive kroppsbesiktning förekommer i andra författningar. En remissinstans påtalar behov av en följdändring i 27 kap. 4 § RB. En annan remissinstans anser att promemorians förslag till ändring i 63 § tullagen är onödig. Skälen för mitt förslag: De föreslagna ändringarna i 28 kap. 11 och 12 §§ RB aktualiserar också frågan om ändringar i annan lagstiftning där begreppen kroppsvisitation respektive krop- psbesiktning förekommer. Rent allmänt anser jag det vara av stort värde att åstadkomma en enhetlighet vad gäller begreppsbildningen. Detta är i själva verket en av utgångspunkterna i detta lagstiftningsärende. Med de av mig föreslagna definitionerna av kroppsvisitation och kroppsbesiktning åstadkommer man också - jämfört med - en avsevärt högre grad av överensstämmelse och konsekvens i begreppsbildningen. Den lagstiftning där begreppen kroppsvisitation och kroppsbesiktning förekommer har redovisats i promemorian. Där diskuteras i vilken utsträckning ändringar bör ske i dessa olika lagar. Slutsatsen i promemorian är att ändringar endast bör göras i de lagar där de före- slagna ändringarna i gör det absolut nödvändigt. Några remissinstanser har förordat att ändringar görs i betydligt större utsträckning. Som ett alternativ till promemorians förslag har framförts att hänvisningar till bör göras i all annan lagstiftning där begreppen kroppsvisitation och kroppsbesiktning förekommer. Av skäl som jag skall redovisa i det följande ansluter jag mig till promemorians förslag. Rent allmänt vill jag säga att syftena med tvångs- medelsregleringen inte alltid är desamma i den övriga lagstiftning där begreppen förekommer. Den övriga lagstiftningen spänner dessutom över ett brett område. De skilda lagarna har också tillkommit vid vitt skilda tidpunkter och uppvisar inbördes inte obetydliga skillnader vad gäller lagstiftningstekniken. Allt detta bidrar till att en viss försiktighet bör iakttagas beträffande ändringar i de olika lagarna. Som jag redan har påpekat intar en ställning av baslag även utan uttryckliga hänvisningar i annan lagstiftning, vilket också är känt av dem som tillämpar regler om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Även detta bidrar enligt min mening till att det rent generellt inte behövs några hänvisningar till . Jag föreslår i stället att ändringar i annan lagstiftning endast skall göras i de fall där det är nödvändigt. I övrigt bör lagändringar undvikas. Med detta ställningstagande som utgångspunkt skall jag nu redovisa i vilka lagar ändring bör göras och i vilka lagar ändringar inte är nödvändiga. Beträffande kroppsvisitation kan konstateras att avsikten med den av mig föreslagna regleringen i 28 kap. 11 § RB är att klargöra vilka åtgärder som ryms inom begreppet kroppsvisitation och som således får vidtas med stöd av bestämmelsen. Den föreslagna definitionen innefattar inte bara undersökning av någons kläder, utan också undersökning av föremål i övrigt som någon har med sig. Det föreslås därvid inte ha någon betydelse om det medhavda föremålet är låst, stängt utan att vara låst, eller öppet. Beträffande lagregler där begreppet kroppsvisitation förekommer utan att det därjämte finns särskilda regler om att väskor och dylikt får undersökas uppkommer frågan om man här skall hänvisa till för att markera att intar ställningen av baslag beträffande tvångsmedelsbegreppen. I viss lagstiftning finns redan sådan direkt hänvisning till . Sådan finns i 17 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och 19 § lagen (1991:572) om särskild kontroll av vissa utlänningar. I dessa fall finns därför inte något behov av lagändring i nu aktuellt hänseende. I annan lagstiftning finns regler om kroppsvisitation som också saknar kompletterande bestämmelser om un- dersökning av väskor m.m., men där direkt hänvisning till saknas. Jag syftar då på 52 a § KvaL, 2 § behandlingslagen, 7 och 8 §§ lagen (1979:1088) om gränsövervakningen i krig m.m., 19 § varusmugglingslagen, 32 § LVM, 46 § smittskyddslagen, 17 § LVU, 2 kap. 7 § lagen (1992:1602) om valuta- och kreditreglering och 23 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. I dessa fall finns det givetvis goda skäl att ifrågasätta om inte bestämmelserna borde förses med en uttrycklig hänvisning till regler om kroppsvisitation. Någon sådan hänvisning är emellertid inte nödvändig och bör därför i enlighet med vad jag har sagt inte göras. I vissa lagar kompletteras bestämmelserna om kroppsvisitation med bestämmelser som uttryckligen tillåter undersökning av väskor och annan medförd egendom eller egendom i övrigt. De skilda lagreglerna kan uppvisa vissa inbördes skillnader. De lagregler som åsyftas är 3 § lagen (1970:926) om särskild kontroll på flygplats, 5 § lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling, 3 § lagen (1985:12) om kontroll av berusningsmedel på sjukhus, 45 § lagen (1986:644) om dis- ciplinförseelser för krigsmän, m.m., 74 § tullagen, 5 § lagen (1988:144) om säkerhetskontroll vid sammanträde med kammare och utskott och 5 kap. 2 § utlänningslagen (1989:529). Undersökningsrätten beträffande väskor m.m. i dessa regler skulle kunna sägas bli överflödig, när den föreslagna definitionen kommer att flyta in i . I de nu nämnda reglerna är emellertid undersökningsrätten i några fall vidare än som följer av den föreslagna definitionen och i andra fall är den preciserad på ett visst speciellt sätt. Det kan vara frågan om en rätt att undersöka egendom som sänts till någon, skåp som disponeras av någon m.m. Av detta skäl bör dessa regler bibehållas oförändrade. Lagrådet har efterlyst en längre gående strävan efter enhetlighet och ifrågasatt om inte begreppet kroppsvisitation utan några tillägg kan användas också i samtliga de lagar i vilka bestämmelserna om kroppsvisitation nu kompletteras med bestämmelser som uttryckligen tillåter undersökning av väskor och annan medförd egendom eller egendom i övrigt. Jag kan instämma i Lagrådets synpunkt att värdet av en enhetlig reglering i sig kan vara stort. Av de skäl som jag redan har redovisat är jag emellertid inte beredd att föreslå några ändringar i de nämnda bestämmelserna. Det fordrar nämligen överväganden av andra slag än vad som har gjorts i detta ärende. bör man givetvis verka för att fullfölja strävandena efter enhetlighet på området. I vissa andra lagar finns regler där den kompletterande undersökningsrätten helt motsvarar den av mig föreslagna definitionen i . Det gäller 29 § KvaL, 19 § polislagen, 10-12 §§ lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. och även 63 § tullagen. I dessa lagar kommer alltså en komplettering med en rätt att undersöka väskor m.m. att bli helt överflödig, eftersom en sådan undersökningsrätt ju faller under definitionen av kroppsvisitation. Dessa lagar bör därför ändras. Beträffande kroppsbesiktning kan konstateras att avsikten med den av mig föreslagna definitionen av kroppsbesiktning i är att klargöra vilka åtgärder som får företas med stöd av en bestämmelse om kroppsbesiktning. Det är alltså inte fråga om att utvidga tilllämp- ningsområdet. Fråga är i vilken utsträckning justeringar i sådan annan lagstiftning, som innehåller bestämmelser om kroppsbesiktning, behöver göras för att markera att bestämmelsernas innebörd skall vara densamma som i . När det gäller sådana lagar som innehåller särskilda bestämmelser om ytlig kroppsbesiktning är det knappast nödvändigt att ändra dessa, eftersom den föreslagna bestämmelsen om kroppsbesiktn- ing i inte alls påverkar bestämmelserna om ytlig kroppsbesiktning. Det finns inga sakliga skäl att nu utvidga möjligheterna till kroppsbesiktning i de fall där det endast tillåts ytlig sådan. Den av mig föreslagna bestämmelsen i innebär endast att det direkt av lagtexten framgår att det finns olika former av kroppsbesiktning. Som jag tidigare framhållit (avsnitt 2.4.1) är det inget som hindrar att begreppet ytlig kroppsbesiktning används i annan lagstiftning, trots att jag inte har föreslagit någon enhetlig definition av detta begrepp. Ytlig kroppsbesiktning är alltså endast en av flera former av undersökningar som ryms under begreppet kroppsbesiktning. Anser man det i vissa fall vara tillräckligt med regler om mindre ingripande åtgärder skall man givetvis låta sig nöjas med det. Jag föreslår därför inga ändringar i dessa lagar. Jag anser, av skäl som jag har redovisat, det inte heller vara nödvändigt med någon hänvisning till , där det för övrigt inte heller föreslås någon enhetlig definition av begreppet ytlig kroppsbesiktning. De lagar där det sålunda inte behövs någon ändring i detta hänseende är 29 § KvaL, 3 § lagen (1985:12) om kontroll av berusningsmedel på sjukhus, 19 § varu- smugglingslagen, 32 § LVM, 46 § smittskyddslagen (1988:1472), 17 § LVU, 13 § lagen (1990:749) om valutareglering och 23 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. I vissa andra lagar som innehåller särskilda bestämmelser om kropps- besiktning finns redan en direkt hänvisning till bestämmelser om kroppsbesiktning. Därför behöver inte någon ändring nu göras i dessa lagar. De lagar som innehåller sådana direkta hänvisningar är 10 § polislagen, 2 § lagen (1988:1473) om undersökning beträffande HIV-smitta i brottmål och 19 § lagen (1991:572) om särskild kontroll av vissa utlänningar. Slutligen finns i ett antal lagar bestämmelser om kroppsbesiktning som saknar en direkt hänvisning till . Dessa bestämmelser är 52 b § KvaL, 2 a § behandlingslagen och 7-8 §§ lagen (1979:1088) om gränsövervakningen i krig, m.m. Av skäl som jag redan har redovisat föreslår jag att det i dessa lagar inte görs några hänvisningar till . Angående 27 kap. 4 § RB I 27 kap. 4 § RB stadgas att den som verkställer häktning, husrannsakan eller kroppsvisitation får lägga beslag på de föremål som då påträffas. Av regeln framgår alltså inte att föremål påträffade genom kroppsbesiktning får tas i beslag. Som jag har sagt (avsnitt 2.1) förekommer det att man påträffar narkotika vid kroppsbesikt- ningar. I promemorian har inte föreslagits att några ändringar i 27 kap. 4 § RB görs. En remissinstans har dock anmärkt att ett sådant tillägg bör göras, så att det där framgår att även föremål åtkomna genom kroppsbesiktning skall kunna tas i beslag. Narkotika som påträffats vid en kroppsbesiktning kan givetvis tas i beslag med stöd av andra regler. Även om så kan ske, bör det enligt min mening av 27 kap. 4 § RB för tydlighetens skull framgå att beslag kan ske av föremål som påträffats vid en kroppsbesiktning. 2.4.10 Kroppsvisitation för att söka efter klotterutrustning m.m. Promemorians bedömning: Promemorians bedömning överensstämmer med min. Remissinstanserna: Remissinstanserna delar i huvudsak promemorians bedömning.