prop · GH0380 · 1994-01-01 00:00:00 — För reformeringen av de kontanta understöden vid arbetslöshet är det redan nu nödvändigt att vidta ytterligare åtgärder som leder till en snabb förstärkning av dessa understöds finansiering. Som ett första led i denna process föreslår vi att en allmän avgift för finansieringen av kontantförmåner vid arbetslöshet införs. Förslaget är avsett att utgöra en övergångslösning. Regeringen har i kompletteringspropositionen presenterat ett saneringsprogram för de offentliga finanserna som innebär en budgetförstärkning på sammanlagt . De nu föreslagna förändringarna i arbetslöshetsförsäkringen innebär sammantaget och i full effekt en förstärkning av de offentliga finanserna på . Infasningen är sådan att budgetförstärkningskravet för saneringsprogrammets första del vad avser arbetslöshetsförsäkringen m.m. väl uppfylls. 5.2.1 Allmän avgift för finansiering av kontantförmåner vid arbetslöshet, m.m. Regeringens förslag: En allmän avgift för finansiering av kontantförmåner vid arbetslöshet införs. Underlaget för avgiften skall vara summan av sådan inkomst av anställning som avses i 11 kap. 2 § lagen (1962:381) om allmän försäkring och sådan inkomst av annat förvärvsarbete som avses i 11 kap. 3 § nämnda lag. Avgiften skall utgöra av underlaget fr.o.m. och fr.o.m. och beräknas på förvärvsinkomster upp till 7,5 basbelopp. Avgiften skall betalas av den enskilde och bidra till finansieringen av ersättningar från arbetslöshetsförsäkringen och KAS. Avgiften skall tas ut av den som vid årets ingång inte har fyllt . Avgiften skall dock inte tas ut av den som uppbär förvärvsinkomst som understiger av det vid årets ingång gällande basbeloppet. Underlaget för avgiften skall bestämmas av skattemyndigheten i samband med taxeringen till statlig och inkomstskatt. Vid taxeringen skall skattemyndigheten dra av den på inkomståret belöpande allmänna avgiften från den taxerade förvärvsinkomsten innan grundavdraget görs. Den finansieringsavgift (egenavgift) som arbetslöshetskassorna betalar för finansiering av statens kostnader för utbetalade arbetslös- hetsersättningar slopas. Utredarens förslag: Överenstämmer i princip med vårt förslag. Utredaren föreslår dock att den allmänna avgiften bestäms till av inkomstunderlaget upp till den s.k. brytpunkten för den statliga inkomstskatten. Remissinstanserna: Cirka en tredjedel av remissinstanserna har kommenterat förslaget. Förslaget tillstyrks av Länsrätten i och av Arbetsgivaralliansen. tillstyrker i huvudsak förslaget. Enligt kontoret är dock förslaget om avskiljande av medel som inflyter från den allmänna avgiften och överförande av medlen till en särskild fond onödigt krångligt. Enligt kontoret bör i stället hela fondens uppsamlade underskott inkl. upplupna räntor finansieras genom utbetalningar från statsbudgeten till fonden. och samt anser att kostnaderna för kontantförmånerna vid arbetslöshet bör bäras med 1/3 vardera av arbetsgivarna, arbetstagarna och staten. och anser följaktligen att nivån på den allmänna avgiften bör vara högre men att den inte bör tas ut på inkomstdelar som överstiger det belopp för vilket vederbörande är försäkrad. Även avvisar utredarens förslag och anför att arbetslöshetsförsäkringen bör finansieras genom arbetsgivar- och medlemsavgifter som förs till en arbetsmarknadsfond. Finansieringen ska enligt TCO renodlas genom att de delar av arbets- marknadspolitiken som belastar arbetsmarknadsfonden finansieras över statsbudgeten. Statsmakten ska dock inte kunna frånhända sig ansvaret för arbetslöshetens kostnader och i en situation med extremt hög arbetslöshet måste regering och riksdag ta det yttersta ansvaret för finansiering både av arbetslöshetsförsäkringen och arbets- marknadspolitiken. framhåller att det finns ett uppenbart samband mellan kontantstödsvolymen och volymen aktiva insatser mot arbetslöshet. En ökning eller minskning av volymen aktiva insatser vid en given arbetslöshetsnivå leder till direkta effekter på kostnaderna för kontantstöd. Mot denna bakgrund finns det enligt styrelsens mening starka skäl för en samordnad finansiering. Enligt styrelsen bör den som kan komma i fråga för kontantförmåner betala försäkringsavgift i förhållande till sin inkomst. Företagare med aktiebolag bör omfattas av samma avgiftsregel som anställda medan övriga företagare bör betala avgift genom egenavgift. Också den som redovisar förlust skall betala en viss avgift. Akademikers anser att avgift bör tas ut endast på inkomstdelar som är förmånsgrundande. Enligt innebär utredningsmannens förslag på denna punkt och i fråga om det föreslagna arbetsgivaravgiftsuttaget för statsbudgetens del att måste finansieras genom ytterligare upplåning . Upplåningsbehovet ökar därmed, vilket enligt verkets tolkning inte är förenligt med utredningens tilläggsdirektiv. framhåller att det är väsentligt att det finns en stark koppling mellan finansieringen av försäkringssystemet och rätten att utnyttja det. Enligt verkets uppfattning bör därför en statlig grundförsäkring finansieras över statsbudgeten medan en tilläggsförsäkring bör finansieras av arbetsmarknadens parter. i , , Köpmännens Arbetslöshetskassa och Petroleumhandlarnas Arbetslöshetskassa avstyrker förslaget. Enligt LO bör en arbetslöshetsförsäkring som finansieras av arbetsgivar- och medlemsavgifter. Enligt övriga nu nämnda organisationer är den fördubbling av såväl individavgifter som arbetsmarknadsavgiften inte möjlig i nuvarande lågkonjunktur. Skälen för regeringens förslag: Som vi tidigare framhållit är det nödvändigt att vidta åtgärder som leder till en snabb förstärkning av den finansiella basen för de kontanta understöden vid arbetslöshet. Det bör lämpligen ske genom införande av en särskild avgift som tas ut på i huvudsak samma sätt som den införda allmänna sjukförsäkrings- avgiften. Det är enligt vår mening, med hänsyn till att den föreslagna avgiften skall ses som en övergångslösning, lämpligt att debitering och uttag av avgiften nu hanteras av skattemyndigheten som hanterar den allmänna sjukförsäkringsavgiften. Det kan senare bli aktuellt att pröva olika tekniska former för uttaget av denna och liknande avgifter. I detta sammanhang kan också nämnas att den som är skattskyldig enligt lagen (1958:295) om sjömansskatt inte blir avgiftsskyldig enligt denna lag. Avsikten är emellertid att också den som blir skattskyldig enligt den lagen skall betala avgift. Eftersom den tekniska utformningen av införandet av en sådan avgiftsskyldighet kräver ytterligare beredning läggs inte nu något förslag i denna del. Regeringen avser emellertid att återkomma med ett sådant förslag. Avgiften bör sålunda i likhet med den allmänna sjukförsäkringsavgiften fastställas i samband med taxeringen till statlig och inkomstskatt och uppbäras enligt bestämmelserna i uppbördslagen (1953:272), UBL. Avgifterna skall, för att den betalningsskyldige klart skall kunna skilja dem från inkomstskatten, redovisas vid sidan av denna. Enligt vår bedömning är det lämpligt att knyta underlaget för den nu föreslagna avgiften till vad som utgör pensionsgrundande inkomst enligt 11 kap. 2 och 3 §§ lagen (1962:381) om allmän försäkring. Härigenom uppnås också en överensstämmelse med den allmänna sjukförsäkringsavgiften. För att undvika administrativa svårigheter bör beräkningsgrunden för dessa båda avgifter överensstämma. Den allmänna avgiften för finansieringen av kontantförmåner vid arbetslöshet bör därför beräknas på inkomster upp till 7,5 basbelopp. Både KAS och ersättning enligt ALF-lagen upphör senast vid utgången av månaden före den under vilken den arbetslöse fyller . Vi anser det därför lämpligt att den allmänna avgiften tas ut av den som vid beskattningsårets ingång inte har fyllt . Härigenom uppnås också i denna del överensstämmelse med den allmänna sjukförsäkrings- avgiften och därigenom enkelhet från administrativ synpunkt. Någon nedre gräns för ersättningsgrundande förvärvsinkomster finns inte beträffande KAS eller ersättning från arbetslöshetsförsäkringen och är därför inte motiverad för den här aktuella avgiften. Av praktiska skäl är det emellertid påkallat att bestämma en nedre gräns för avgifts- skyldighet för den allmänna avgiften som överensstämmer med gränsen för deklarationsskyldighet för förvärvsinkomster. Fysiska personer som uppbär förvärvsinkomster som understiger av basbeloppet är fr.o.m. (taxering) inte skyldiga att lämna någon deklaration för dessa enligt 2 kap. 4 § lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter. Samma gräns bör gälla för uttag av den allmänna avgiften. Den nuvarande frivilliga avgiften som den försäkrade betalar till arbetslöshetskassan är avdragsgill. Det finns således enligt vår mening principiella skäl för att den allmänna avgiften också skall vara avdragsgill. För att underlätta för den som betalar avgiften och för att avgiften skall kunna hanteras av skattemyndigheten inom ramen för den förenklade självdeklarationen bör debiterad avgift dras av från den taxerade förvärvsinkomsten innan skattemyndigheten drar av grundavdraget. Den avgiftsskyldige behöver på detta sätt inte själv räkna ut och yrka avdrag för avgiften utan detta hanteras av skattemyndigheten på samma sätt som grundavdraget. Enligt 57 § ALF-lagen skall en arbetslöshetskassa för varje medlem som fanns i kassan vid utgången av det senast förflutna verksamhetsåret till staten betala en finansieringsavgift (egenavgift). Avgiften är ett bidrag till statens kostnader för utbetalade arbetslöshetsersättningar. Enligt vår mening medför införandet av en allmän avgift för finansiering av kontanta förmåner vid arbetslöshet att det inte längre finns några skäl för att behålla finansieringsavgiften, som ju ytterst får betalas av arbetslöshetskassans medlemmar via medlemsavgiften. Vi anser således att denna avgift bör slopas. Medlemsavgifterna behöver fortsättningsvis sålunda täcka endast arbetslöshetskassans administrationskostnader och kostnaderna för den utjämningsavgift som en arbetslöshetskassa enligt 57 § ALF-lagen skall betala till staten. Slopandet av finansieringsavgiften bör dessutom leda till att arbetslöshetskassornas medlemsavgifter sänks i motsvarande mån som kassornas kostnader för finansieringsavgiften försvinner. Grunderna för uttag av den allmänna avgiften bör enligt vår mening fastslås i en ny särskild lag om allmän avgift för finansiering av kontantförmåner vid arbetslöshet. Lagen skall träda i kraft och avgiften skall tas ut på avgiftspliktig inkomst som uppbärs fr.o.m. . Några särskilda övergångsbestämmelser för den som har brutet räkenskapsår har bedömts inte vara erforderliga. Lagförslaget medför följdändringar i skattelagstiftningen. Slopandet av finansieringsavgiften föranleder en ändring i 57 § ALF-lagen. 6 Regelförändringar i arbetslöshetsförsäkringen och KAS 6.1 Arbetsvillkor och överhoppningsbar tid Regeringens förslag: Arbetsvillkoret i ALF-lagen anpassas till arbetsvillkoret i KAS-lagen. Den försäkrade skall sålunda ha utfört förvärvsarbete för att få rätt till ersättning. För att en månad ska få tillgodoräknas i arbetsvillkoret ska den försäkrade ha förvärvsarbetat minst under månaden. Begränsningen i KAS-lagen att s.k. överhoppningsbar tid inte får beaktas än slopas. Utredarens förslag: Utredningsmannen föreslår en uppdelning i ett allmänt och ett särskilt arbetsvillkor. För ett inträde till en första ersättningsperiod krävs ett allmänt arbetsvillkor innebärande förvärvsarbete fördelade inom en ramtid . Endast månad då förvärvsarbete utförts beaktas. Med förvärvsarbete jämställs betald semester och vissa andra betalda ledigheter samt uppsägningslön och avgångsvederlag. Därefter kan ytterligare ersättningsperioder erhållas med ett nytt särskilt arbetsvillkor innefattande förvärvsarbete fördelade . I detta villkor jämställs med förvärvsarbete även bl.a. arbetsmarknadsutbildning och yrkesinriktad rehabilitering. Den som under minst ett läsår deltagit i heltidsutbildning som berättigar till studiesocialt stöd uppfyller ett utbildningsvillkor, vilket i kvalifikationshänseende ersätter såväl det allmänna som det särskilda arbetsvillkoret; i fråga om det allmänna arbetsvillkoret dock högst för en ersättningsperiod. Utredningsmannen föreslår vidare bl.a. att den s.k. överhoppningsbara tiden enligt huvudregeln skall begränsas till . Remissinstanserna: Cirka en tredjedel av remissinstanserna har kommenterat förslaget. och anser att endast den som utfört förvärvsarbete motsvarande 18 månaders heltidsarbete bör vara kvalificerad för en första ersättningsperiod. Förvärvsarbete av mindre omfattning bör dock kunna kvalificera till en kortare ersättningsperiod. tillstyrker uppdelningen i ett förstagångsvillkor resp. ett fortsättningsvillkor men anser att den föreslagna utformningen av villkoren inte ställer tillräckliga krav på anknytningen till arbetslivet. föreslår att arbete, gärna beräknat i timmar, skall ha utförts under en ramtid av 18 månader samt att krav på att det minsta antalet arbetade timmar skall ställas så att det motsvarar minst ett halvtidsarbete, cirka . och juridiska fakulteten vid bedömer att det finns en uppenbar risk för att andelen arbetslösa som kan komma att få ersättning minskar genom det skärpta arbetsvillkoret, vilket kan antas medföra en ökad belastning på . , i , , Akademikers , och samt Arbetslöshetskassornas () och avstyrker förslaget. AMS, SO, TCO och LO hänvisar till att en preliminär granskning som och Arbetslöshetskassornas samorganisation gjort pekar på att en icke obetydlig del av dem som uppbär kontantför- måner vid arbetslöshet kommer att utestängas från ersättning. , och anför liknande farhågor. LO framhåller i detta sammanhang deltidsarbetande och säsonganställda inom den privata tjänstesektorn och offentlig förvaltning, varav merparten är kvinnor. Det föreslagna arbetsvillkoret bör därför inte införas utan att man först undersökt vilka effekter det har. pekar på sambandet med förslagen i betänkande "Ny anställningsskyddslag" (SOU 1993:32) i fråga om utökade möjligheter till provanställning och visstidsanställning. Om förslagen i det betänkandet genomförs kommer det att bli betydligt vanligare med korta anställningar för personer som är nytillträdande på arbetsmarknaden. Det kommer därför att bli betydligt vanligare att perioder av arbetslöshet och perioder av arbete avlöser varandra i början av den yrkesverksamma tiden. Detta får betydelse inte minst för många av de nyutbildade akademikergrupperna framöver. TCO anser att den framtida arbetslöshetsförsäkringen bör bygga vidare på och ta tillvara de positiva delarna av dagens arbetslöshetsförsäkring. De nuvarande kvalifikationskraven och ersättningsperioderna kan bilda utgångspunkt. Andelen arbetslösa som får ersättning skulle utvidgas genom ökade möjligheter att uppfylla kvalifikationsvillkoren genom deltagande i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. och finner det nu gällande arbetsvillkoret vara väl avvägt och påpekar att kontraktsanställningar som ges medlemmarna vanligtvis löper i högst en månad, vilket är för att uppfylla det föreslagna allmänna villkoret. Vid en kontroll skulle av de då nytillkommande arbetslöshetsfallen som uppfyllde det gällande arbetsvillkoret inte ha klarat det föreslagna nya arbetsvillkoret. anser att det gällande arbetsvillkoret innebär en lämplig avgränsning mellan vilka grupper som bör anses vara etablerade på arbetsmarknaden och de som bör anses inte vara det. SO anser att ersättningsrätten skall bygga på ett och samma arbetsvillkor oavsett antalet tidigare ersättningsperioder. SO finner vidare att reglerna om arbetsvillkor och arbetsutbud inte är synkroniserade i förslaget. AMS anser för sin del vidare att två arbetsvillkor skulle komplicera regelsystemet i onödan. AMS anser dock att utredaren i princip har rätt i att arbetsvillkoret måste vara utformat så att det säkrar att den försäkrade har en aktiv och tillräcklig anknytning till arbetsmarknaden och föreslår i stället ett arbetsvillkor, lika för såväl nytillträdande som för utförsäkringshotade, exempelvis med minst under en ramtid . Skälen för regeringens förslag: Enligt 6 § första stycket 2 ALF-lagen föreskrivs ett arbetsvillkor som innebär att den arbetslöse inom en ramtid av före arbetslösheten skall ha utfört förvärvsarbete under minst fördelade för att vara berättigad till ersättning. Hänsyn tas endast till dag då arbete utförts . Enligt 6 § KAS-lagen föreskrivs ett arbetsvillkor som innebär att stödtagaren skall ha utfört förvärvsarbete inom en ramtid av . Härvid tas endast hänsyn till månad då förvärvsarbete utförts minst . Med förvärvsarbete jämställs enligt 7 § första stycket 1-4 ALF-lagen och 7 § 2-4 KAS-lagen tid då den arbetslöse deltagit i och fullföljt arbetsmarknadsutbildning eller yrkesinriktad rehabilitering för vilken statligt utbildningsbidrag utgått, fullgjort värnplikt eller åtnjutit föräldrapenningförmån enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, haft semester eller eljest varit ledig av annan anledning än sjukdom, värnpliktstjänstgöring eller barns födelse med helt eller delvis bibehållen lön. I fråga om tid då värnpliktstjänstgöring fullgjorts eller föräldrapenningförmån åtnjutits kan högst jämställas med förvärvsarbete enligt de båda lagarna. Enligt 7 § 1 KAS-lagen räknas som jämställd tid också tid då stödtagaren i enskilt hem vårdat åldring eller handikappad i sådan utsträckning att stödtagaren varit förhindrad att stå till arbetsmarknadens förfogande. Vid bestämmande av den ramtid inom vilket arbetsvillkoret skall fullgöras bortses enligt 8 § i AFL-lagen och 8 § i KAS-lagen från (överhoppningsbar tid). Hit hör tid då den arbetslöse varit hindrad att arbeta på grund av bl.a. styrkt sjukdom och vård av eget barn eller adoptivbarn som inte har fyllt . Tiden tillgodoräknas som överhoppningsbar tid under förutsättning att den inte skall tillgodoräknas som jämställd tid enligt 7 § i de båda lagarna enligt vad som sagts. Enligt 8 § andra stycket KAS-lagen får den överhoppningsbara tiden inte beaktas än . Någon motsvarande begränsning finns inte i ALF-lagen. Av den redovisning som lämnats framgår att arbetsvillkoret i KAS skiljer sig från det i arbetslöshetsförsäkringen. Genomförandet av en allmän arbetslöshetsförsäkring förutsätter att ersättning ges på lika villkor och därför bör ett och samma arbetsvillkor gälla för såväl KAS som försäkringen. I likhet med utredaren anser vi att den arbetslöse bör ha en relativt stark anknytning till arbetsmarknaden för att vara berättigad till under- stöd. Detta bör också avspegla sig i arbetsvillkoret. Enligt vår bedömning bör därför den försäkrade för att vara berättigad till ersättning ha utfört förvärvsarbete inom en ramtid av 12 månader före arbetslösheten. För att en månad skall få tillgodoräknas bör förvärvsarbete ha utförts under månaden. Genom vårt förslag kommer samma arbetsvillkor att gälla för såväl KAS som för försäkringen. Utredarens förslag i övrigt rörande arbetsvillkorets utformning bereds vidare i . Vi är alltså inte beredda att lägga något ytterligare förslag i denna del. En förändring av arbetsvillkoren har även effekter inom andra områden som t.ex. utformning och användning av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. Vi kommer därför att följa upp effekterna av den föreslagna förändringen och vara beredda att återkomma med förslag om detta kan anses erforderligt. Däremot finner vi i fråga om den överhoppningsbara tiden att det inte finns några godtagbara skäl för att i KAS ha en annan reglering än den i försäkringen. Begränsningen i KAS-lagen att den överhoppningsbara tiden inte får beaktas än bör därför slopas. Våra förslag förutsätter ändring i 6 § AFL-lagen och 8 § KAS-lagen. Regeringens förslag: Dagpenningen skall beräknas på den dagsförtjänst som den försäkrade vanligen fick som var normal för denne i det arbete som lagts till grund för arbetsvillkorets uppfyllande. Utredarens förslag: Överensstämmer i aktuella delar i huvudsak med vårt. Remissinstanserna: Remissinstanserna har i denna del inte kommenterat utredarens förslag. Skälen för regeringens förslag: Enligt huvudregeln i 20 § första stycket ALF-lagen lämnas ersättning av den arbetslöses dagsförtjänst. Av 20 § andra stycket framgår att med dagsförtjänst menas en femtedel av den veckoinkomst eller, i fråga om en försäkrad med månadslön, en tjugotvåendel av den månadsinkomst, som den försäkrade före arbetslöshetens inträde vanligen åtnjöt under arbetstid som var normal för den försäkrade. Avgörande för dagpenningens storlek är således dagsförtjänsten som den försäkrade skall ha anses haft före arbetslöshetens inträde. Enligt 15 § andra stycket AFL-lagen kan en försäkrad under en pågående ersättningsperiod kvalificera sig för en ny ersättningsperiod, nämligen om han på nytt uppfyllt arbets- och karensvillkoret. Det aktuella lagrummet innebär således att en arbetslös under en pågående ersättningsperiod genom arbete - om han är deltidsarbetslös - eller genom vissa arbetsmarknadspolitiska åtgärder, som t.ex. arbetslivsutveckling och arbetsmarknadsutbildning, kan kvalificera sig för en ny ersättningsperiod, som kan påbörjas efter att den första ersättningsperioden avslutats. Som sagts framgår av huvudregeln i 20 § andra stycket, att till grund för beräkningen av dagpenningen läggs den dagsförtjänst som den försäkrade erhöll som var normal för honom före arbetslöshetens inträde. I praxis har denna formulering i fråga om de deltidsarbetslösa tolkats så att den för beräkningen relevanta tidpunkten är det heltidsarbete som närmast föregått ersättningsperiodens början, oavsett hur långt tillbaka i tiden detta heltidsarbete ligger. Den nu beskrivna tillämpningen av 20 § andra stycket i kombination med reglerna om återkvalificering i 15 § andra stycket och slopandet av den s.k. 150-dagarsregeln för deltidsarbetslösa (bet. 1992/93:AU17, rskr. 1992/93:202) har medfört att det skapats "eviga" ersättningsperioder, innebärande att också den som måste anses vara etablerad i ett deltidsarbete får inkomstutfyllnad från försäkringen motsvarande skillnaden mellan lönen i deltidsarbetet och lönen i det heltidsarbete han en gång hade. Ett system som ger sådana effekter strider naturligtvis mot avsikten med arbetslöshetsförsäkringen, som är att ge ett ekonomiskt skydd då den arbetslöse anpassar sig till de nya förhållanden som råder. Arbetslöshetsförsäkringen måste också harmoniera med arbetsmarknadspolitiken. En av arbetsmarknadspolitikens målsättningar är att skapa förutsättningar för en arbetsmarknad där människor kan få ett arbete som motsvarar deras önskemål om arbetstid (arbetsutbud). Hittillsvarande praxis för tillämpningen av reglerna för deltidsarbetslösa innebär en konservering av en struktur på arbetsmarknaden som innebär att människor inte kan få ett arbete som motsvarar deras arbetsutbud och knappast heller har tillräckliga ekonomiska incitament för att önska sig ett sådant. Enligt vår uppfattning bör normalarbetstiden i stället relateras till det arbete som ligger till grund för arbetsvillkorets uppfyllande. För en deltidsarbetslös innebär detta att det är det arbete som utförts och som kvalificerat till en ny ersättningsperiod som utgör utgångspunkten för normalarbetstidens beräkning . För de som utöver sin förvärvsinkomst uppbär arbetslöshetsersättning som inkomstutfyllnad ("fyllnadsmarkerar") innebär denna förändring att det oftast inte kommer att utges någon ersättning . Enligt vad regeringen har erfarit har beträffande heltidsarbetslösa utvecklats en praxis som innebär att som normalarbetstid skall gälla den arbetstid som den arbetslöse haft under de tre kalendermånader som innehåller flest arbetade timmar . Det är således dagsför- tjänsten som läggs till grund för att beräkna dagpenningens storlek. Den av oss nu föreslagna regleringen innebär självfallet att dagpenningen även för heltidsarbetslösa skall beräknas på den dagsförtjänst som den försäkrade vanligen fick som var normal för denna i det arbete som lagts till grund för arbetsvillkorets uppfyllande. Vårt förslag förutsätter ändring i 20 § ALF-lagen.