prop · GH03186 · 1994-01-01 00:00:00 — Enligt regeringens mening har samordningsansvaret en viktig funktion att fylla när det gäller att få till stånd ett skyddsarbete i samverkan på ett gemensamt arbetsställe och för att undanröja sådana risker som uppkommer på grund av att flera företag bedriver verksamhet på ett sådant arbetsställe. De oklarheter som finns om vilka skyldigheter som ryms i detta ansvar gör att det inte är så effektivt som det kunde vara. Oklarheterna bör därför, som utredningen föreslagit, undanröjas. Därvid bör det så långt som möjligt skapas en klar gränsdragning mellan vad varje arbetsgivare har för skyldigheter gentemot sina anställda när de arbetar på ett gemensamt arbetsställe och de skyldigheter som den samordningsansvarige har. Detta har också påpekats av några remissinstanser. Genom en precisering av samordningsansvaret kommer klarheten naturligen att öka. Det är uppenbart att det inte går att på ett rimligt sätt i detalj reglera ansvarsfördelningen i de olika situationer som bestämmelsen riktar sig mot. Utgångspunkten här liksom i övrigt när det gäller att fördela skyddsansvaret är att den som rättsligt och faktiskt har de största möj- ligheterna att vidta åtgärder också skall ha ansvaret för dem. En viktig uppgift i samordningen är just att tillsammans med samtliga arbetsgivare och ensamföre- tagare, som skall bedriva verksamhet på det gemensamma arbetsstället, klara ut vem som skall stå för olika åtgärder. SAF har anfört att det med utredningens förslag fortfarande kvarstår tveksamhet om var skiljelinjen går mellan samordningsansvaret och ar- betsgivaransvaret och att ett exempel på det är kravet att inrätta persona- lutrymmen och sanitära anordningar. Regeringen delar här utredningens bedömning att den samordningsansvarige bör ha ett bevakningsansvar för att sådana gemensamma behov tillgodoses. Detta överensstämmer med vad föredraganden anförde när samordningsansvaret introducerades vid ändringar i arbe- tarskyddslagen. Det är dessutom i regel endast den som råder över arbetsstället som kan disponera över utrymmen m.m. på ett sådant sätt att detta kan ordnas på ett tillfredsställande sätt. Med anledning av vad Byggentreprenörerna har anfört om att samordningsansvaret endast skulle vara vad man kallar ett "organisatoriskt ansvar" vill regeringen framhålla att detta ansvar, som framgått av redogörelsen ovan, består av olika delar. Utöver ansvaret att se till att en organisation för skyddsarbete i samverkan byggs upp, att tidsmässigt planera de olika arbetena och att klargöra vem som skall stå för vissa anordningar m.m., har den samordningsansvarige också att svara för att vissa åtgärder vidtas, t.ex. att om det inte ordnas på annat sätt "själv ombesörja .... att allmänna skyddsanordningar utförs och under- hålls". Det kan således konstateras att de skyldigheter som samordningsansvaret består av är av olika karaktär. Vissa av dessa skyldigheter innebär att organisera och planera samordningen och det gemensamma arbetsmiljöarbetet. Andra skyldigheter innebär att bevaka att åtgärder vidtas och att i vissa fall direkt vidta åt- gärder på det gemensamma arbetsstället. Utredningen har valt att fördela an- svaret på fyra punkter där de i de ursprungliga förarbetsuttalandena angivna skyldigheterna sammanförts på visst sätt. De två första punkterna innehåller skyldigheterna att organisera och planera. Den tredje punkten kan sägas sam- manfatta bevaknings- och åtgärdsskyldigheterna. Regeringen instämmer i utredningens bedömning av behovet av ett förtydligande av bestämmelsen om samordningsansvaret med utgångspunkt från uttalandena i förarbetena. Även med den av utredningen föreslagna utbyggnaden av lagtexten kommer det emellertid att finnas behov av vissa förtydliganden, i synnerhet om innebörden i förslagets punkt 3. Mot den bakgrunden har vi funnit att förtyd- ligandet mer strikt bör följa förarbetsuttalandena och har utformat förslaget med hänsyn till detta. De skyldigheter som den samordningsansvarige avsetts ha att se till att allmänna skyddsanordningar inrättas och allmänna skyddsregler utfärdas har förts in i lagtexten. Vidare anges skyldigheten att klargöra ansvaret för de speciella skyddsanordningar som kan behövas för ett visst eller vissa arbeten. Om det finns behov av ytterligare förtydliganden för den praktis- ka tillämpningen bör Arbetarskyddsstyrelsen med stöd av befintliga bemyndi- ganden kunna utfärda de föreskrifter som behövs. Ansvaret för dem som bedriver verksamhet på ett gemensamt arbetställe Enligt 3 kap. 6 arbetsmiljölagen skall de som driver verksamhet på det gemensamma arbetstället samråda och gemensamt verka för att åstadkomma tillfredsställande skyddsförhållanden. Enligt uttalanden i förarbetena när bestämmelsen infördes i arbetarskyddslagen avsågs att den skulle uttrycka en skyldighet för företagen på ett gemensamt arbetsställe att se till att de inte genom sin verksamhet eller anordningarna där utsätter någon som arbetar på arbetsstället för risk för ohälsa eller olycksfall. Som har redogjorts för ovan skall, enligt 3 kap. 7 tredje stycket arbetsmiljölagen, övriga arbetsgivare, dvs. andra arbetsgivare än den samordningsansvarige, och de som arbetar på det gemensamma arbetsstället följa de anvisningar som den samordningsansvarige lämnar. Vid en strikt tillämpning av bestämmelserna i fråga skulle arbetsgivare på ett gemensamt arbetsställe inte ha någon skyldighet att vidta skyddsåtgärder till förmån för andra än de egna arbetstagarna förrän den samordningsansvarige har lämnat anvisningar om sådana åtgärder. Detta kan inte överensstämma med avsikten med bestämmelserna vid deras tillkomst och ger inte ett tillräckligt starkt lag- stöd för nödvändiga åtgärder. Regeringen instämmer i utredningens överväganden och föreslår att det i den aktuella paragrafen införs ett mer direkt ansvar för var och en som bedriver verksamhet på det gemensamma arbetsstället att inte utsätta någon som arbetar på arbetsstället för risker för ohälsa eller olycksfall. 5.2 Ansvaret för den som råder över ett arbetsställe Regeringens förslag: Ett direkt skyddsansvar för den som råder över ett arbetsställe förs in i 3 kap. 12 arbetsmiljölagen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 87 - 89). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan invändning. Bakgrunden till regeringens förslag: Bestämmelsen om ett skyddsansvar för den som råder över ett arbetsställe finns i 7 kap. 8 arbetsmiljölagen. Bestämmelsen kan sägas ange ett indirekt skyddsansvar. Den ger nämligen endast en möjlighet för tillsynsmyndighet att rikta föreläggande eller förbud mot den som råder över ett arbetsställe, när denne inte är arbetsgivare för någon som utsätts för en risk på arbetsstället. Bestämmelsen tillkom vid ändringar i den dåvarande arbetar- skyddslagen. Avsikten var att den skulle ge möjlighet att ingripa i första hand mot missförhållanden på fasta driftsställen vid lastkajer och dylikt där t.ex. transporter från andra företag tas emot, dvs. framför allt med sikte på distributionsarbetarnas arbetsförhållanden. har, som framgår av föregående avsnitt, uppmärksammat ansvaret för den som råder över ett arbetsställe. Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att den som faktiskt kan påverka skyddsförhållandena för en arbetstagare som befinner sig utanför arbetsgivarens rådighet, har ett tydligt ansvar för dessa förhållanden. Ansvaret bör bl.a. vara tydligt avgränsat mot arbetsgivarens primära skyddsansvar. Det aktuella ansvaret för den som råder över ett arbetsställe bör därför, som utredningen föreslagit, utformas så att det kan tillämpas utan att den avsedda innebörden behöver förmedlas genom ett föreläggande eller förbud av tillsyns- myndigheten. När skyddsansvaret skall framgå direkt av bestämmelsen i lagen måste ansvaret närmare avgränsas. Ansvarets omfattning måste begränsas till vad den rådighetsansvarige kan råda över i de olika situationer i vilka bestämmelsen blir tillämplig. Det kan vara fråga om det tidigare nämnda typfallet med att lämna och hämta varor, men det kan också vara fråga om ett entreprenadarbete av kortare eller längre varaktighet eller verksamheter som bedrivs jämsides med varandra i gemensamma utrymmen. Bestämmelsen skall därvid också tillämpas jämsides med bestämmelsen om samordningsansvaret i 3 kap. 7 . De skyldigheter som alltid bör åvila den som råder över ett arbetsställe, där personer från flera företag/verksamheter vid ett eller flera, längre eller kortare tillfällen utför arbete, är att svara för fasta anordningar eller sådana anordningar som tillhandahålls på arbetsstället. För arbetsmiljöförhållandena i övrigt svarar arbetsgivaren i den mån de inte faller under samordningsansvaret enligt 3 kap. 7 arbetsmiljölagen. Den som råder över ett arbetsställe kan följaktligen i flera fall ha att fullgöra både samordningsansvaret och ansvaret enligt den nu föreslagna bestämmelsen. 5.3 Ansvar för den som hyr in arbetskraft Regeringens förslag: Ett särskilt skyddsansvar förs in i 3 kap. 12 arbetsmiljölagen för den som hyr in arbetskraft. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 90 - 91). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något att invända mot att det införs ett skyddsansvar för inhyrd arbetskraft. Arbetarskyddsstyrelsen pekar emellertid på att med det synsätt som ligger bakom förslaget blir det svårt att upprätthålla hittillsvarande praxis, som i vissa fall lägger ett arbetsgivaransvar på den som utövar arbetsledning över andra trots att dessa inte är anställda av det arbetsledande företaget. LO anser att arbetsgivarbegreppet bör utvidgas till att omfatta uppdragsgivare som hyr in arbetskraft, oavsett om det gäller uthyrd personal eller egenföreta- gare. TCO har lämnat liknande synpunkter. SAF anser att den avsedda fördelningen av ansvaret mellan arbetsgivaren och den som hyr in arbetskraft inte framgår av den föreslagna lagtexten. Bakgrunden till regeringens förslag:Huvudansvaret för arbetsmiljön ligger enligt arbetsmiljölagen på arbetsgivaren. Lagens tillämpning blir därför bero- ende av vem som är att betrakta som arbetstagare och vem som är arbetsgivare. Vid arbetsmiljölagens tillkomst gjordes vissa uttalanden om innebörden av arbetsgivarbegreppet vid tillämpning av arbetsmiljölagen, bl.a. med anledning av vad utredningen uttalat om den situationen att ett företag från ett annat hyr in en grävmaskin med anställd förare. I propositionen (1976/77:149 s. 195 f.) uttalade föredraganden bl.a. att det knappast var möjligt, och av hänsyn till begreppsbildningen i andra rättsliga sammanhang i varje fall inte lämpligt, att nå det åsyftade resultatet, skyddsbehovet i arbetsmiljölagen, genom att tänja begreppen arbetsgivare och arbetstagare. I stället hänvisades till bestämmelsen om ett särskilt skyddsansvar för den som råder över ett arbetsställe. Det på- pekades att den bestämmelsen gav tillsynsmyndigheten tillräckliga möjligheter att ingripa när "arbete bedrivs med hjälp av lånad personal och hyrd utrust- ning". Det inhyrande företaget ansågs även i förhållande till den personalen kunna få ett ansvar "för att arbetsplatsen och dess anordningar är säkra liksom för beskaffenheten av utrustning som har hyrts". Enligt lag med vissa bestämmelser om arbetsförmedling var uthyrning av arbetskraft en form av arbetsförmedling och omfattades därför av lagens arbetsförmedlingsförbud. Detta synsätt vilade då på föreställningen att den inhyrda arbetskraften var underställd inhyrarens arbetsledning och även i övrigt arbetade under förhållanden som inte avvek från vad som normalt utmärker ett anställningsförhållande. Detta ändrades genom lagen (1991:746) om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft. Denna ersattes av lagen (1993:440) om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft. De förändringar som är av betydelse i detta sammanhang gjordes redan i den förstnämnda lagen. lagstiftning om uthyrning av arbetskraft (prop. 1990/91:124, bet. 1990/91:AU20, rskr. 1990/91:304) genomfördes bl.a. den förändringen att uthyr- ning av arbetskraft skildes ut ur arbetsförmedlingsbegreppet och legaliserades. Arbetsgivarbegreppet måste då ut. För att åstadkomma detta infördes i lagen en definition på uthyrning av arbetskraft i vilken fastslogs att det är uthyraren och inte inhyraren som är arbetsgivare för den uthyrda arbetskraften. Med uthyrning av arbetskraft avses enligt lagen ett rättsförhållande mellan en beställare och en arbetsgivare som innebär att arbetsgivaren mot ersättning ställer arbetstagare till beställarens förfogande för att utföra arbete som hör till dennes verksamhet. Att ställa arbetskraft till beställarens förfogande innebär att denne disponerar över arbetskraften i olika hänseenden inklusive den direkta arbetsledningen. Trots att arbetsledningen ligger hos beställaren och detta vanligtvis brukar vara ett tungt kriterium på anställningsförhållande bygger lagen alltså på förutsättningen att uthyraren är den som är arbetsgiva- ren. Det är emellertid inte uteslutet att det även med den nya lagen kan inträffa att exempelvis en domstol med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet finner att inhyraren är att betrakta som arbetsgivare. Verksamheten torde då inte längre vara att betrakta som uthyrning utan som arbetsförmedling. I propositionen (s. 26) nämns som exempel det fallet att anställningsförhållandet är så uttunnat att det inte uppfyller de krav som måste kunna ställas på en an- ställning eller att det är fråga om en skenanställning. I Arbetsmarknadsutskot- tets betänkande (s. 20) tas som ett annat exempel enmansföretagare "med kontoret på fickan". Vidare gjorde utskottet följande uttalande: "För att ett uthyrningsföretag skall kunna betraktas som arbetsgivare - någon avvikelse bör i detta hänseende inte göras från vad som allmänt kännetecknar ett anställningsförhållande - måste enligt utskottets mening krävas att företaget utövar den mer centrala arbetsgivarfunktionen, såsom ledning och fördelning av arbetet. Det är således detta företag som beslutar t.ex. när och till vem arbetskraften skall hyras ut. En annan sak är att arbetstagaren när han utför arbete hos en beställare tillfälligt kan vara underkastad den senares arbetsledning. Därutöver bör företaget uppfylla de krav som i allmänhet åvilar en arbetsgivare i förhållande till sina anställda med avseende på bl.a. anställningsförhållanden och anställningsvillkor. Brister det i detta hänseende är det inte fråga om uthyrning av arbetskraft enligt lagens definition." Arbetarskyddsstyrelsen har till redovisat den praxis som har tillämpats när det gäller arbetsgivarbegreppet (betänkandet s. 74 - 76). Styrelsen har därvid uppgivit att i bl.a. de fall då en arbetsgivare hyr eller lånar ut en eller flera anställda så har stor betydelse fästs vid vilket företag som i praktiken utövat arbetsledningen och som därmed haft störst möjligheter att påverka arbetsmiljön. Detta har ibland medfört att som arbetsgivare i arbetarskyddslagens och senare arbetsmiljölagens mening har betraktats ett annat företag än det som egentligen har anställt arbetstagarna. Vid tillämpningen av denna praxis har styrelsen ansett att den som betraktats som arbetsgivare har det odelade arbetsgivaransvaret för de aktuella arbetstagarnas arbetsmiljö. Utredningen har redogjort för de EG-direktiv som anger skyldigheter att vidta vissa åtgärder till förmån för arbetstagare på främmande arbetsställen. Dessa direktiv ingår i , som trädde i kraft , eller tillhör de EG-rättsakter som skall tillföras genom ett tilläggsbeslut. Det gäller bl.a. EG:s s.k. ramdirektiv, 89/391/EEG, som innehåller bestämmelser om skyldigheter för den arbetsgivare som råder över ett arbetsställe mot utomstående företag och deras anställda när det gäller information och instruktioner. Ett annat EG-direktiv, om arbetsförhållandena för arbetstagare med tidsbegränsade eller tillfälliga anställningsförhållanden, 91/383/EEG, reglerar förhållandena i vissa uthyrningssituationer. Enligt detta direktiv skall inhyrarföretaget ges ett relativt långtgående ansvar för arbetsförhållandena för den inhyrda arbetskraften, utan att det inskränker det ansvar som uthyrarföretaget har enligt varje medlemsstats nationella lagstift- ning. EG:s byggplatsdirektiv, 92/57/EEG, innehåller regler för arbetsplatser för byggnads- eller anläggningsarbete, bl.a. om samordningsansvar. Som tidigare angivits har uppmärksammat skyddsansvaret på arbetsställen över vilka den egna arbetsgivaren inte råder. Skälen för regeringens förslag: Som har framgått ovan avsågs bestämmelsen om ansvar för den som råder över ett arbetsställe även gälla när arbetstagare hyrts eller lånats in för att utföra arbete i den verksamhet som bedrivs på arbetsstället. har med den praxis som arbetarskyddsmyndigheterna tillämpat på arbetstagare som stått under ett främmande företags arbetsledning, som arbetsgivare vid tillämpning av arbetsmiljölagen ibland betraktats det arbetsledande företaget. Med arbetsförmedlingslagstiftning har emellertid ett nytt rättsläge uppstått. Som har framgått ovan skildes uthyrning av arbetskraft ut ur arbetsförmedlingsbegreppet och legaliserades genom denna lagstiftning. Med uthyrning av arbetskraft avses enligt lagen att en arbetsgivare mot ersättning ställer arbetstagare till beställarens förfogande för att utföra arbete som hör till dennes verksamhet. Det innebär att inhyraren disponerar över arbetskraften inklusive den direkta arbetsledningen. Uthyraren är dock arbetsgivare för arbetstagarna, dvs. även när de är inordnade i verksamheten på det främmande arbetsstället och där står under direkt arbetsledning. Arbetsgivarens ansvar enligt arbetsmiljölagen för uthyrd arbetskraft kommer mot bakgrund av vad som sagts alltid att ligga på det uthyrande företaget. Detta företag saknar dock i stor utsträckning rådighet över de förhållanden som gäller för arbetet på det främmande arbetsstället. Arbetsgivaransvaret är därför inte tillräckligt som grund för att ställa krav på dessa förhållanden. Inte heller rådighetsansvaret är tillräckligt för att skydda den som utför arbete som inhyrd arbetskraft. Mot den här bakgrunden bör ett nytt skyddsansvar, i enlighet med utredningens förslag, föras in i arbetsmiljölagen. Inhyrd arbetskraft är inordnad i verksamheten och står under arbetsledning på ett sätt som gör att de i mångt och mycket är att jämställa med arbetstagare i denna verksamhet. Detta skiljer dem i många fall från entreprenadanställda som utför arbete på arbetsstället. Sådant arbete är typiskt sett inte inordnat i verksamheten på arbetsstället. Ansvaret för inhyrd arbetskraft bör mot bakgrund av vad som sagts vara så utformat att det ger en vid grund för alla de åtgärder som avser arbetet på det främmande arbetsstället. Ansvaret bör motsvara arbetsgivarens arbetsmiljöansvar, dock begränsat till det aktuella arbetet på det främmande arbetsstället. En sådan begränsning är naturligtvis nödvändig, eftersom arbetsgivaransvaret kommer att gälla jämsides med inhyrarens ansvar. Krav mot arbetsgivaren kan behöva ställas när det bl.a. gäller långsiktiga åtgärder, såsom utbildning och rehabi- litering. Den nödvändiga avgränsningen av det föreslagna skyddsansvaret framgår av att det avser de arbetsmiljöåtgärder som behövs i det aktuella arbetet. Det bör naturligtvis så långt som möjligt ut mellan uthyrare och inhyrare vilka skyldigheter var och en har, t.ex. när det gäller sådan arbetsutrustning som medförs av arbetstagaren. 5.4 Ansvar för uppdragsgivare Regeringens bedömning: Ett särskilt skyddsansvar för uppdragsgivare bör inte föras in i arbetsmiljölagen. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning (se betänkandet s. 91 - 92). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något att invända mot utredningens bedömning. LO har emellertid ansett att uppdragsgivare bör få ett skyddsansvar för entreprenörer med anställningsliknande förhållanden. LO anser vidare att arbetsgivarbegrepppet bör utvidgas till att även innefatta uppdragsgivare som hyr in arbetskraft, oavsett om det gäller uthyrd personal eller egenföretagare. TCO har lämnat liknande synpunkter. Bakgrunden till regeringens bedömning: Många arbeten utförs på entreprenad, dvs. någon har genom ett avtal uppdragit åt en entreprenör att själv utföra ett visst arbete hos uppdragsgivaren. ansåg att vid en översyn av arbetsmiljölagens regler om samordningsansvar och ansvar för den som råder över ett arbetsställe, upplåter lokaler m.m. bör det eftersträvas att jämställa en uppdragsgivares ansvar med arbetsgivaransvaret, så att både uppdragsgivare och uppdragstagare kan vara adressater för yrkesinspektionens förelägganden och förbud. Skälen för regeringens bedömning: Som har redovisats under föregående avsnitt gjordes vissa uttalanden om arbetsgivar- och arbetstagarbegreppen i samband med arbetsmiljölagens tillkomst. Enligt uttalandena var det knappast möjligt, och av hänsyn till begreppsbildningen i andra rättsliga sammanhang i varje fall inte lämpligt, att nå det åsyftade resultatet, skyddsbehovet i arbetsmiljölagen, genom att tänja begreppen arbetsgivare och arbetstagare utöver deras civilrättsliga innebörd. Den hittillsvarande utvecklingen har gått mot en mer vidsträckt tillämpning av arbetstagarbegreppet (Jfr AD 1985 nr 57). gör arbets- rättskommitté en översyn av arbetstagarbegreppet. Med de förslag som regeringen lämnar om ansvar för den som råder över ett arbetsställe och om samordningsansvaret kan ett tydligare ansvar införas bl.a. vad gäller förhållanden för dem som utför arbete inom ramen för en entreprenad. Här avses både entreprenadanställda och entreprenörer som är ensamföretagare. Regeringen anser inte att det är lämpligt att åstadkomma en ordning där upp- dragstagare förs in under arbetsgivaransvaret genom att arbetstagarbegreppet utsträcks utöver det civilrättsliga arbetstagarbegreppet. Bedömningen av om någon skall betraktas som arbetstagare skall emellertid göras på grundval av samtliga faktorer av betydelse för rättsförhållandet. Regeringen anser det vidare inte lämpligt att föreslå ett särskilt skydd- sansvar för uppdragsgivare i denna deras egenskap. Som anfördes i föregående avsnitt finns det ofta en skillnad mellan den som är anlitad som entreprenör och den som är inhyrd arbetskraft. En inhyrd arbetstagare är fysiskt sett inordnad i verksamheten på det främmande arbetsstället och står där under direkt arbetsled- ning. Han arbetar där under liknande förhållanden som en som är anställd i verksamheten. Det är därför naturligt att i de fallen ha ett ansvar som liknar arbetsgivarens. En entreprenör däremot utför i många fall ett arbete som inte utgör ett led i denna verksamhet. Skälet till att en entreprenör anlitas är ofta att uppdragsgivaren själv saknar kunskaper om hur arbetet skall utföras och om vilken utrustning som behövs samt om nödvändiga skyddsåtgärder. Det måste även som utredningen framhållit finnas möjlighet för privatpersoner att anlita specialistföretag m.m. utan att därigenom få ett arbetsmiljöansvar i förhållande till den som anlitas. 5.5 Ansvaret för lokal- eller markupplåtare m.fl. Regeringens bedömning: Ansvaret för den som upplåter en lokal, ett markområde eller ett utrymme under jord för arbete eller som personalutrymme bör inte ändras. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning (se betänkandet s. 93 - 94). Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har haft något att invända mot bedömningen. Bakgrunden till regeringens bedömning: Enligt nuvarande 7 kap. 9 (enligt förslaget 7 kap. 8 ) kan , om det finns något missförhållande i skyddshänseende beträffande en lokal, ett markområde eller ett utrymme under jord som har upplåtits för arbete eller som personalutrymme, meddela förbud mot upplåtelse till dess angiven åtgärd har vidtagits med lokalen, markområdet eller utrymmet. kan också förelägga en sådan upplåtare att undersöka skyddsförhållandena på platsen.