prop · GH03142 · 1994-01-01 00:00:00 — De olika villkoren är oftast tvingande; om något av dem föreligger kan den begärda åtgärden inte vidtas. Författningarna innehåller även regler om själva förfarandet. I förhållande till stater utanför som inte träffat särskild överenskommelse med gäller så gott som genomgående att framställningen skall ges in till . Normalt skall framställningen ges in på diplomatisk väg, såvida det inte finns en överenskommelse om att direkt kommunikation är tillåten. I fråga om förfarandet inom gäller i stort sett samma regler som när motsvarande åtgärd vidtas i samband med en inhemsk utredning av eller lagföring för brott. Beträffande vissa åtgärder av mer ingripande natur, såsom utlämning för brott, överförande av frihetsberövad per- son eller beslag och överlämnade av egendom till främmande stat, har det lagts i regeringens händer att fatta det slutliga beslutet om den begärda åtgärden skall bifallas eller inte. Den typ av åtgärd som kan antas bli den mest aktuella i förhållande till tribunalen är begäran om förhör under förundersökningen. För sådana åtgärder saknas det dock regler i den svenska lagstiftningen. Sådana regler torde inte heller behövas så länge några tvångsmedel inte är aktuella. Det finns emellertid inga regler som gör det möjligt för svenska åklagare att bistå en åklagare i främmande stat med förhör på förundersökningsstadiet om tvångsmedel måste tillgripas. I en promemoria från angående tillträde till förverkandekonvention (Ds 1993:17) föreslås emellertid att regler införs som gör ett sådant bistånd möjligt. Promemorian har remissbehandlats och förslagen bereds inom . Artiklarna 9 och 10 i stadgan behandlar andra frågor som har ett visst samband med reglerna om internationell rättshjälp och som också kräver lagstiftning. Enligt artikel 9 i stadgan är tribunalen parallellt behörig med nationella domstolar, men tribunalen kan alltid begära att en lagföring förs över till tribunalen. Vidare får enligt artikel 10 en gärning, som prövats av tribunalen, inte bli föremål för prövning av en nationell domstol. Däremot kan tribunalen under vissa förutsättningar pröva en gärning som redan prövats av en nationell domstol. Om den nationella domstolens bedömning av brottet inte stämmer överens med vad gärningen är att bedöma som enligt stadgan, eller om handläggningen vid den nationella domstolen inte varit opartisk, oberoende eller endast genomfördes för skens skull, kan tribunalen ändå komma att ta upp gärningen till prövning. Tribunalen kommer enbart att pröva gärningar som har ägt rum i f.d. . Den svenska rättsordningen tillerkänner svenska domstolar en vidsträckt domsrätt. Exempelvis kan en gärning - oavsett var den har begåtts - bli föremål för lagföring i om det lindrigaste straffet som är föreskrivet för brottet i svensk lag är fängelse (2 kap. 3 7 ). Under förutsättning att gärningen var straffbar också där den begicks gäller vidare generellt svensk domsrätt beträffande svenska medborgare och andra med hemvist här (2 kap. 2 ). Det kan därför inte uteslutas att en gärning som omfattas av tribunalens behörighet kan komma att bli föremål för lagföring i . Enligt 2 kap. 5 a får under vissa förutsättningar en gärning som prövats genom lagakraftägande dom, som meddelats i främmande stat, inte bli föremål för lagföring i . Denna regel är inte tillämplig beträffande tribunalens domar. I detta hänseende krävs därför lagstiftning. En sak som inte berörs i stadgan är frågan om immunitet för vittne, sakkunnig eller annan som skall vittna eller på annat sätt medverka vid det rättsliga förfarandet inför tribunalen. Normalt skyddas en sådan person genom regler om att denne inte får åtalas, frihetsberövas, straffas osv. för handlingar som hänför sig till tiden före utresan från den andra statens territorium. Stadgan reglerar inte heller frågan om tribunalen får begära att vittnen eller andra som skall höras skall tvingas att infinna sig inför tribunalen. Varken de multilaterala överenskommelserna på området eller den svenska lagstiftningen om internationell rättshjälp tillåter ett sådant förfarande. Det finns därför inte några skäl att nu föreslå en regel som gör det möjligt att tvångsvis överföra andra än tilltalade till tribunalen. I stadgan ges inte några regler för den situationen att någon gett en osann utsaga inför tribunalen. Med hänsyn till det sätt på vilket tribunalens behörighet har avgränsats i stadgan är det tveksamt om tribunalen har domsrätt över en sådan gärning. Det kan därför förutses att eventuella menedsbrott inför tribunalen i stället skall tas upp vid nationella domstolar. För att detta skall vara möjligt i krävs det lagstiftning, dels för att gärningen som sådan skall vara straffbar och dels för att den skall omfattas av svensk domsrätt. Vid införandet av sådan lagstiftning bör den genomförda kriminaliseringen av osann respektive ovarsam utsaga inför kunna tjäna som förebild (prop. 1992/93:81, bet. 1992/93:JuU14, rskr. 1992/93:74, SFS 1993:83). För att närmare kunna ange gränserna kring det straffbara området och för att kunna precisera kretsen av de personer i processen (parter, vittnen, sakkunniga etc.) som skall omfattas av straffansvaret, måste emellertid tribunalens processordning vara känd, i vart fall i de delar som reglerar skyldigheten att avlägga vittnesmål och sanningsplikten hos dem som yttrar sig. Det är därför inte möjligt att i detta sammanhang föreslå nödvändig lagstiftning. Det kan därför finnas anledning för regeringen att återkomma i denna fråga sedan tri- bunalens processordning fastställts. Stadgan innehåller inte någon förpliktelse för medlemsländerna att bistå med verkställandet av beslut enligt artikel 24 att egendom eller intäkter som förvärvats genom brott skall återlämnas. Sådana beslut torde främst komma att avse egendom som finns i f.d. . Saken kan tänkas bli närmare reglerad i processordningen. Den bör därför inte lagregleras innan processordningen blivit fastställd. Om medlemsländerna blir förpliktade att verkställa sådana beslut är en möjlig lösning att, såsom en remissinstans påpekat, införa en regel som ger kronofogdemyndigheten behörighet att verkställa sådana beslut. I den mån det handlar om egendom i som frånhänts annan genom brott finns det bestämmelser i tvångsmedelslagen om att sådan kan tas i beslag och överlämnas till främmande stat. Denna möjlighet bör kunna ställas till tribunalens förfogande. I artikel 30 finns bestämmelser om tribunalens status och privilegie- och immunitetsbestämmelser för domare, åklagare och registrator samt annan personal i tribunalens tjänst. Enligt artikeln skall övriga personer vars närvaro behövs vid tribunalen ges sådan behandling som är nödvändig för att tribunalen skall fungera tillfredsställande. Denna reglering kräver lagstiftning. 8 8.2 Närmare om lagens utformning Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock inte någon möjlighet att i ärenden om utlämning inhämta yttrande från . Promemorian innehåller heller inte något förslag om att målsägandebiträde skall kunna förordnas. Remissinstanserna: Alla remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan erinran den modell för lagstiftningen som föreslagits. Justitiekanslern, , , och framför synpunkter på att utlämningsfrågan enligt promemorians förslag inte skall prövas av . anmärker att det saknas en generell regel om verkställighet i av påföljder. anser att den som misstänks för eller är åtalad för brott skall vara berättigad till rättshjälp enligt reglerna i rättshjälpslagen såväl vid förfarandet i som inför tribunalen och att målsägande vid förfarandet inför tribunalen skall ha samma rätt till rättshjälp enligt rättshjälpslagen som gäller för angelägenhet som behandlas i . Skälen för regeringens förslag: Det är, särskilt med hänsyn till att den svenska lagstiftningen om internationell rättshjälp genomgående innehåller villkor som inte kan tillämpas i förhållande till tribunalen, inte tillräckligt att endast göra den svenska lagstiftningen på området generellt tillämplig på tribunalen. De bestämmelser som krävs bör därför i stället tas in i en särskild lag. Eftersom den svenska lagstiftningen omfattar de flesta åtgärder som kan bli aktuella i förhållande till tribunalen, och dessutom ger förutsättningar för ett enhetligt förfarande gentemot tribunalen, bör lagen i största möjliga utsträckning bygga på hänvisningar till den befintliga lagstiftningen angående internationell rättshjälp. Denna metod har också klara fördelar för de tillämpande organen. I lagen bör sålunda göras hänvisningar till vissa bestämmelser i tvångsmedelslagen, bevisupptagningslagen, utlämningslagen och lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Lagen bör därutöver innehålla en föreskrift som gör det möjligt för tribunalens åklagare att begära att en svensk åklagare bistår med förhör på förundersökningsstadiet efter mönster av förslaget i promemorian Ds 1993:17 (jfr avsnitt 8.1). Vidare bör lagen innehålla en föreskrift om att bestämmelser i andra svenska författningar som rör internationell rätthjälp skall tillämpas på framställningar från tribunalen, om de inte strider mot bestämmelserna i denna lag. Därigenom torde de åtgärder som, såvitt kan bedömas, kan bli aktuella enligt stadgans artikel 29 täckas av lagen. Enligt artikel 9 kan tribunalen begära att en i pågående lagföring skall överföras till tribunalen. I lagen bör därför införas en bestämmelse som innebär att en sådan begäran skall bifallas och att begäran innebär att åtal inte får väckas i för brottet. Har åtal redan väckts, skall överföringen utgöra rättegångshinder i brottmålet. Enligt artikel 10 i stadgan får en gärning som prövats av tribunalen inte bli föremål för prövning av en nationell domstol. I lagen bör därför införas en bestämmelse att åtal inte får väckas vid svensk domstol för en gärning som varit föremål för prövning av tribunalen. Enligt FN:s beslut är medlemsstaterna - såsom framhållits i det föregående - skyldiga att bistå tribunalen med rättsligt bistånd. Det innebär att lagen inte bör innehålla några hänvisningar till de olika villkor som i den nu gällande lagstiftningen om internationell rättshjälp ställs upp för att bistånd skall lämnas. När det är fråga om åtgärder av mer ingripande natur, såsom utlämning, överförande av en frihetsberövad person för förhör eller konfrontation eller beslag, bör dock lagen lämna ett visst utrymme för en prövning av om åtgärden skall bifallas eller inte. Denna prövning måste dock vara ytterst begränsad och inskränka sig till de fall då ett bifall till den aktuella åtgärden skulle vara uppenbart stötande eller annars stå i uppenbar strid med den svenska rättsord- ningen. Sådana prövningar görs normalt inom ramen för allt internationellt samarbete utan att det finns några särskilda föreskrifter om detta. I de allra flesta fall, t.ex. om förhållandena är sådana att en persons hälsotillstånd hindrar en utlämning, kan man dessutom räkna med att frågor av detta slag kan ut genom underhandskontakter med tribunalen. Genom att framställningar om utlämning, överförande av en frihetsberövad person för förhör eller konfrontation eller om beslag slutligen prövas av regeringen finns det en möjlighet att göra en diskretionär prövning. I denna ingår att besvara frågan om den begärda åtgärden skulle vara uppenbart stridande mot den svenska rätts- ordningen. Intresset av att ta hänsyn till svenska rättsprinciper måste emellertid vägas mot den folkrättsliga skyldigheten att samarbeta med tribunalen. En situation då det kan bli aktuellt att överväga om ett bifall till en begäran skulle stå i uppenbar strid med den svenska rättsordningen är om tribunalen begär att en person skall utlämnas för ett brott och personen i fråga redan har dömts för den aktuella gärningen i (res judicata). Tribunalens stadgar tillåter inte att utlämning vägras i fråga om det egna landets medborgare. Regeringsformen innehåller inte något direkt förbud mot utlämning av svenska medborgare. Någon hänvisning bör därför inte göras till utlämningslagens förbud mot utlämning av svenska medborgare. Det skall därför i och för sig vara möjligt att utlämna en svensk medborgare för lagföring inför tribunalen. Däremot gäller enligt 2 kap. 7 regeringsformen att en svensk med- borgare inte får landsförvisas. Enligt förarbetena till bestämmelsen innebär detta också i praktiken ett visst skydd i fråga om utlämning. Skyddet mot landsförvisning bör uppfattas så att det även avser det fall då utlämning av en svensk medborgare på grund av brott skulle ge anledning till antagandet att den utlämnade skulle bli berövad friheten att han knappast skulle kunna någonsin återvända till (bet. 1975/76:KU 56 s. 32). Om denna fråga aktualiseras, måste regeringen förvissa sig om att en utlämning inte får en sådan verkan. En tänkbar lösning - som dock torde kräva lagstiftning - är att det träffas en särskild överenskommelse för det enskilda fallet, som innebär att ett eventuellt fängelsestraff helt eller delvis skall avtjänas i . saknas underlag för ett ställningstagande i denna fråga. Till bilden hör att tribunalen inte torde ha någon möjlighet att hålla dömda personer frihetsberövade efter det domen meddelats och att enligt uppgift avser att omvandla tribunalens domar till nederländska domar så att verk- ställighet kan påbörjas där. Detta förhållande kan, liksom den processordning som tribunalens domare skall fastställa, bli av betydelse för hur frågan skall lösas. När det gäller de svenska myndigheternas hantering av de åtgärder som tribunalen begär bistånd med bör såväl prövningen som förfarandet innefatta så få inskränkande moment som möjligt. I vissa situationer kan det dock inte undvikas att någon form av begränsning finns. Till exempel bör i fråga om beslag handlingar som enligt 27 kap. 2 är skyddade mot en sådan åtgärd ha ett sådant skydd även i detta sammanhang. Det är vidare så att en person som anhållits med stöd av 23 utlämningslagen inte kan vara frihets- berövad hur länge som helst utan att en begäran om utlämning görs. Regeln om att en sådan begäran skall göras bör därför upprätthållas även i detta sammanhang. Även kravet på samtycke från en i frihetsberövad person som begärs överförd för vittnesförhör bör gälla eftersom det inte är aktuellt att nu införa regler om att ett vittne kan tvingas inställa sig inför tribunalen. Enligt utlämningslagen skall frågan om utlämning lagligen kan ske prövas av , om inte den som avses med framställan samtycker till utlämning. Om finner att det finns hinder mot utlämning med hänsyn till vissa närmare angivna bestämmelser i utlämningslagen, får utlämning inte ske. Som ovan nämnts kan de villkor, som enligt gällande lagstiftning uppställts vad gäller möjligheten att tillmötesgå en framställan från främmande stat, inte göras tillämpliga i förhållande till tribunalen. Av detta följer att en laglighetsprövning i ett ärende om utlämning till tribunalen skulle bli högst begränsad. Det kan därför ifrågasättas om det är meningsfullt att ha en domstolsprövning i dessa frågor. I det remitterade förslaget föreslogs mot denna bakgrund ingen regel om att skall pröva ärenden om utlämning. Flera remissinstanser har ifrågasatt om inte en sådan prövning trots allt bör ske. Även om en prövning av domstol måste bli mycket begränsad delar regeringen remissinstansernas bedömning att det i vissa enskilda fall kan vara av värde om yttrar sig innan regeringen fattar sitt beslut. Med hänsyn till detta bör regeringen ha möjlighet att som underlag för sitt beslut inhämta ett yttrande från i frågan om utlämning bör beviljas. En bestämmelse om detta bör tas in i lagen. När det gäller tvångsmedel i anledning av en begäran om utlämning till tribunalen eller en internationell efterlysning måste däremot alltid en domstolsprövning ske. Detta följer inte bara av regeringsformen utan även av innehållet i artikel 5 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Denna domstolsprövning bör föreskrivas genom att det i lagen görs en hänvisning till 23 utlämninglagen. Också beslagsfrågor bör kunna prövas av domstol. Av lagen bör framgå att en begäran om rättshjälp kan göras av någon av tribunalens dömande instanser eller av dess åklagare. Reglerna bör utformas så att tribunalens framställningar skall ges in direkt till och att den diplomatiska vägen inte behöver användas. I fråga om det inhemska förfarandet vid verkställandet av framställningen bör i största möjliga utsträckning hänvisning ske till de i respektive författning förekommande reglerna.Enligt artiklarna 18 och 21 har den som misstänks eller har åtalats för brott en ovillkorlig rätt till försvarare. De gärningar som kan prövas av tribunalen är av mycket allvarlig natur. Enligt regeringens mening bör den som är misstänkt, åtalad eller dömd för en sådan gärning ha rätt att biträdas av en försvarare om tribunalen begär att en åtgärd vidtas i beträffande honom. Även denna fråga bör lagregleras. anför att reglerna om rättshjälp åt misstänkt i brottmål bör göras tillämpliga och detta såväl i fråga om förfarandet i som inför tribunalen. Samfundet uttalar att det måste vara en självklar utgångspunkt för lagstiftningen att den som är misstänkt i mål inför tribunalen har samma rättssäkerhet som den som är misstänkt i ett svenskt brottmål. Det finns enligt regeringens mening inte anledning för att ge regler om den misstänktes eller tilltalades rättigheter vid förfarandet inför tribunalen. Den saken regleras genom stadgan för tribunalen. Kompletterande regler kan komma att ges i processordningen. En regel om obligatorisk rätt till offentlig försvarare torde utgöra ett fullgott skydd för den misstänkte eller tilltalade vid förfarandet i . En åtgärd som kan bli aktuell att vidta i är förhör med målsägande. I det svenska brottmålsförfarandet kan vid vissa typer av brott ett målsägandebiträde förordnas för målsäganden. Biträdet skall enligt 3 lagen (1988:609) om målsägandebiträde ta till vara målsägandens intressen i målet och lämna stöd och hjälp till målsäganden. Med hänsyn till att många av de brott som kan komma under tribunalens prövning utgör mycket allvarliga kränkningar av målsägandens person, bör motsvarande möjlighet till stöd och hjälp finnas vid förhör som hålls i på begäran av tribunalen. har föreslagit att en regel införs i rättshjälpslagen av innebörd att förfarandet inför tribunalen likställs med ett förfarande i . Syftet är att målsägande skall kunna beviljas rättshjälp i större utsträckning än vad som enligt gällande lagstiftning är möjligt för rättegång i brottmål utomlands. Någon sådan bestämmelse bör enligt regeringens mening inte införas. Liksom i fråga om misstänkta och tilltalade ankommer det på tribunalen att mot bakgrund av stadgan fastställa målsägandenas rättigheter m.m. vid förfarandet inför tribunalen. Stadgan ger inte någon närmare anvisning om hur vittnen och andra som skall höras inför tribunalen skall få ersättning för sin inställelse. Myndigheterna i det land där den som skall höras bor kan rent praktiskt underlätta för denne att infinna sig inför tribunalen. Frågan om förskott och ersättning till den som skall höras av tribunalen bör därför lagregleras. Lagen bör innehålla en uttrycklig föreskrift om att de kostnader som föranleds av bistånd till tribunalen skall betalas av staten; detta beroende bl.a. på att det i stadgan inte finns några regler som tillåter medlemsstaterna att begära ersättning från tribunalen för de kostnader som uppstår i samband med att åtgärder vidtas i . Den lagreglering som föreslås bygger i stor utsträckning på hänvisningar till den befintliga lagstiftningen om internationell rättshjälp. De sekretessbestämmelser som är tillämpliga i sådana ärenden blir därför också tillämpliga i ärenden där bistår tribunalen med olika åtgärder. Främst är det bestämmelsen om utrikessekretess i 2 kap. 1 sekretesslagen (1980:100) som kan bli tillämplig. Enligt bestämmelsen gäller sekretess för uppgift som rör bl.a. mellanfolklig organisation om ett röjande av uppgiften kan störa mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skada landet. Skaderekvisitet är hos regeringen och inom utrikesrepresentationen omvänt, dvs. presumtionen är för sekretess. Hos övriga myndigheter är skaderekvisitet rakt, dvs. offentlighet är huvudregeln. Bestämmelsen möjliggör att uppgifter hemlighålls även efter det att ett ärende avslutats hos svenska myndigheter. Även bestämmelserna i 5 kap. 1 första stycket punkterna 2 och 3, 7 kap. 14 och 9 kap. 17 sekretesslagen (1980:100) kan bli aktuella. I 5 kap. 1 och 9 kap. 17 finns regler om sekretess i vissa fall för uppgifter i bl.a. brottsutredande och brottsbeivrande verksamhet. Att observera vid tillämpningen av 5 kap. 1 är att skaderekvisitet endast omfattar svenska myndigheters verksamhet. I 7 kap. 14 finns bestämmelser om sekretess till skydd för utlänningar. Eftersom dessa bestämmelser tillgodoser det behov av sekretess som finns i de aktuella ärendena krävs det inga lagstiftningsåtgärder på denna punkt. Frågor om immunitet och privilegier för internationella organ m.m. regleras genom lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. Enligt 4 denna lag åtnjuter vissa i bilagan till lagen uppräknade internationella organ och personer med anknytning till sådana organ immunitet och privilegier enligt vad som har bestämts i stadga eller avtal som är i kraft i förhållande till . Bilagan bör kompletteras så att den omfattar även tribunalen och till denna anknutna personer. Det går inte att bedöma i vilken omfattning tribunalen kommer att begära bistånd från med olika åtgärder. Enligt regeringens bedömning torde dock förslaget inte medföra några mer betydande kostnader. De torde därför kunna rymmas inom ramen för de befintliga resurserna för rättsväsendet. De föreslagna författningsändringarna bör kunna träda i kraft . Några övergångsbestämmelser behövs inte. 11.1 Förslaget till lag med anledning av inrättandet av Internationella tribunalen för brott i f.d. Av paragrafen framgår att lagens tillämpningsområde är begränsat till att gälla framställningar från tribunalen. Framställningarna skall avse en begäran om att en åtgärd i anledning av ett sådant brott som tribunalen enligt stadgan inrättats för att lagföra skall vidtas här. är förpliktat att bistå med dessa åtgärder. Det är tribunalens uppgift att utifrån stadgans bestämmelser avgränsa vilka gärningar som kan lagföras inför tribunalen. Då en framställning från tribunalen kommer får det förutsättas att en sådan prövning ägt rum. De svenska myndigheterna skall därför normalt inte gå in på frågan om tribunalen är behörig att pröva den gärning som framställningen avser. Paragrafen, som riktar sig till de svenska myndigheterna, ger vissa anvisningar om hur en framställan från tribunalen anhängiggörs. Av bestämmelsen framgår att en framställning från tribunalen kan göras av någon av de dömande instanserna eller av tribunalens åklagare. Av artikel 11 i tribunalens stadga framgår att tribunalen består av såväl de dömande instanserna som åklagaren. Av artikel 18 framgår att åklagaren har befogenhet att begära bistånd från medlemsstaterna vid utförandet av sina uppgifter. I vissa fall, som t.ex. beträffande beslag enligt tvångsmedelslagen, tillåter svensk lagstiftning angående internationell rättshjälp i brottmål redan att en framställning görs av åklagare i främmande stat. Detta är däremot inte möjligt beträffande vissa andra åtgärder, t.ex. bevisupptagning vid domstol, som åklagaren kan tänkas begära bistånd med. Därför behövs det en generell regel som klargör att åtgärder skall vidtas i även på begäran av tribunalens åklagare. Av paragrafen framgår vidare att en framställning från tribunalen alltid skall ges in till . Första stycket, som innehåller regler om utlämning till tribunalen av en person som misstänks eller är åtalad eller dömd för brott, motsvarar sakligt innehållet i 1 utlämningslagen.