prop · GH03208 · 1994-01-01 00:00:00 — Lönegarantiavgifter förs Lönegarantiavgifter förs till en fond, benämnd till en fond, benämnd lönegarantifonden, med lönegarantifonden, med vars tillgångar kost- vars tillgångar kostnader nader för ersättningar enligt lönegarantilagen enligt lönegarantilagen (1992:497) skall täckas. (1992:497) skall täckas. Denna lag träder i kraft . **Fotnot** [1]Senaste lydelse 1982:90. [1]Senaste lydelse 1992:499. Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: regeringsrådet , justitierådet och presidenten i . Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979), lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497), m.m. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Tuula . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979) 12 § första stycket I lagrummet stadgas att arbetstagares fordran på lön och annan ersättning på grund av anställningen omfattas av förmånsrätt om lönefordringen förfallit till betalning av anställningstiden och inte tidigare än före konkursen. För att det skall framgå tydligare att uppsägningstiden inräknas i de sex må- naderna bör enligt Lagrådet ordet "senaste" bytas ut mot "sista". 12 § andra stycket andra meningen Enligt paragrafen skall fordran på uppsägningslön i de fall, då en arbetstagare inte behöver utföra arbete för konkursgäldenären och inte heller arbetar för annan eller driver egen rörelse, omfattas av förmånsrätt endast om han kan visa att han har anmält sig hos den offentliga arbetsför- medlingen som arbetssökande. Lagrådet förutsätter att det inte är tillräckligt med endast en formell anmälan till arbetsförmedlingen. Det måste också krävas att den anmälande står till arbetsmarknadens förfogande. Inskränker han sitt arbetsutbud t.ex. genom krav på särskilda arbetstider eller på arbetsplatsens belägenhet kan han ofta inte anvisas något arbete. Om han inte har sin barnpassningsfråga ordnad kan han inte anta ett anvisat arbete. I samtliga dessa fall kan den arbetssökande inte anses uppfylla förutsättningen att stå till arbetsmarknadens förfogande. Till ledning för tolkningen av detta begrepp bör den praxis kunna tjäna som utbildats vid tillämpningen av lagen om arbetslöshetsförsäkring. Vad Lagrådet anfört bör komma till uttryck i propositionen. Lagrådet återkommer under kommentaren till 25 § lönegarantilagen till spörsmålet huruvida ett till sin omfattning obetydligt arbete hos annan eller ett obetydligt engagemang i egen rörelse bör kunna befria från skyldigheten att anmäla sig hos den offentliga arbetsförmedlingen. 12 § andra stycket tredje meningen Av denna bestämmelse framgår bl.a. att förmånsrätten för uppsägningstid är avsedd att omfatta endast lön och ersättning som överstiger inkomst som arbetstagaren borde ha kunnat förvärva i "en annan anställning". I nu gällande bestämmelse talas det om inkomst som arbetstagaren uppenbarligen borde ha kunnat förvärva i "anställning som han skäligen bort godtaga". I allmänmotiveringen (avsnitt 5.6) sägs att en arbetstagare inte är skyldig att anta ett erbjudet arbete som är olämpligt för honom men att det skulle föra för långt att i varje enskilt fall undersöka vilka skäl en arbetstagare kan ha haft för att avvisa ett arbetserbjudande. sägs i specialmotiveringen att avräkning enligt denna regel bör kunna ske när det har kommit till förvaltarens kännedom att arbetstagaren har avvisat en anställning som han har anvisats av arbetsför- medlingen. redovisade uttalanden måste förstås så att det i princip skall krävas av en arbetstagare att han antar ett anvisat lämpligt arbete men att det inte bör införas ett mer generellt kontrollsystem beträffande bestämmelsens efterlevnad. Lagrådet anser för sin del att det även i fortsättningen måste gälla att en arbetstagare går förlustig sin förmånsrätt om han inte antar ett erbjudet lämpligt arbete. Även om man tills vidare vill avvakta erfarenheter av den nya lagstiftningen innan man överväger att införa ett generellt kontrollsystem bör det - inte minst till ledning för arbetstagarna själva - i lagtexten anges att ett avvisande av ett lämpligt arbetserbjudande kan medföra förlust av förmånsrätten och därmed också av lönegarantin. För att klargöra detta och för att bättre tillgodose syftet att förhindra den handel med lönegaranti som beskrivs i remissen föreslår Lagrådet att den aktuella meningen i 12 § får följande lydelse: "För uppsägningstid omfattar förmånsrätten endast lön eller ersättning som överstiger inkomst vilken arbetstagaren lönen eller ersättningen avser har haft av egen rörelse eller har förvärvat eller borde ha kunnat förvärva i den anställning han har innehaft eller i en annan anställning som han skäligen bort godtaga". 12 § tredje stycket Lönefordran som varit föremål för tvist omfattas enligt stadgandet av förmånsrätt även om fordringen förfallit till betalning mer än före konkursansökningen. En förutsättning härför är att konkursansökningen har gjorts efter det att tvisten slutligt avgjorts. I allmänmotiveringen (avsnitt 5.4) anförs att en sådan tidsfrist är fullt tillräcklig för att arbetstagaren vid arbetsgivarens bristande betalning skall kunna söka denne i konkurs t.ex. med stöd av presumtionsregeln i 2 kap. 9 § konkurslagen (1987:672). Det kan emellertid inte uteslutas att det ibland kan bli svårt för arbetstagaren att hinna delge arbetsgivaren betalningsanmaning, avvakta betalning och ge in ansökan om konkurs inom den angivna tiden. Särskilt gäller detta när domen eller beslutet har meddelats i nära anslutning till en semesterperiod. Lagrådet föreslår därför att fristen ifråga utsträcks . Granskningen av det remitterade lagförslaget har i övrigt föranlett förslag till ändringar av redaktionell art. Förslaget till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497) 9 b § Enligt paragrafen ersätts inte en lönefordran om det kan antas att en av förutsättningarna för den anställning eller de anställningsvillkor på vilket fordran grundar sig har varit att den skulle betalas helt eller delvis genom lönegarantin. Regeln är avsedd att hindra alla sådana missbruk av lönegarantin som innebär att man, när ett anställningsavtal ingås eller ett anställningsvillkor bestäms, har spekulerat i att lönen i vart fall delvis kommer att betalas genom garantin. I allmänmotiveringen anförs att konkursförvaltaren kan avslå en lönegarantiansökan om han finner det utrett att arbetstagaren inte har en lönefordran som berättigar till garantiersättning. Med stöd av de nuvarande reglerna kan förvaltaren emellertid inte komma åt förfaranden där han hyser starka misstankar om missbruk, men saknar möjligheter att genom dokument eller på annat sätt visa att sådant verkligen föreligger. I remissen anges som exempel härpå att det före en konkurs har skett nyanställningar - måhända av släktingar - utan att detta synes motiverat av något behov i verksamheten eller när lönen till de anställda har höjts kraftigt före konkursen utan att man kan se att detta har motiverats av t.ex. ändrade arbetsuppgifter. Eftersom de åsyftade situationerna i allmänhet utmärkts av att arbetsgivaren och arbetstagaren har handlat i samförstånd i syfte att utnyttja garantin kan de, framhålls det i remissen, lätt göra gällande att anställningen eller löneförhöjningen har varit befogad av ett eller annat skäl. De här ifrågavarande förfarandena har därför varit i det närmaste omöjliga att komma åt med den nuvarande regleringen. I remissen framhålls att möjligheterna att avslå en begäran om lönegaranti i angivna och liknande fall utvidgas genom att det enligt den föreslagna regeln är tillräckligt om det kan antas att ett av syftena med anställningen eller anställningsvillkoret på vilket fordringen grundar sig har varit att spekulera på lönegarantins bekostnad. Lagrådet vill framhålla att lönegarantin utgör ett viktigt skydd för ar- betstagarna vid arbetsgivarens konkurs. För den enskilde löntagaren är det av stor betydelse att hans krav på ersättning av lönegarantin inte kan avslås på alltför lösa grunder. Lagrådet anser det tveksamt om den i paragrafen använda formuleringen av beviskravet på ett rättvisande sätt anger graden av den bevisning som anses böra krävas för att den enskildes skyddsintresse skall tillgodoses. I specialmotiveringen sägs att - för att ett ersättningsanspråk skall kunna avslås - omständigheterna beträffande löneanspråket med viss styrka skall tala för att det är fråga om missbruk av det slag som beskrivs i paragrafen, utan att detta dock kan bevisas fullt ut. Det anförda tyder på att ett något högre beviskrav än vad som kan utläsas av lagtexten avses. Enligt Lagrådets mening skulle den åsyftade nivån på erforderlig bevisning komma till bättre uttryck i paragrafen om orden "kan antas" byts ut mot uttrycket "finns grundad anledning att anta". Lagrådet föreslår att en sådan omformulering görs. 25 § andra stycket Bestämmelsen sammanhänger med den föreslagna bestämmelsen i 12 § andra stycket andra meningen förmånsrättslagen. Den innebär att skyldigheten att anmäla sig hos arbetsförmedlingen för att lönefordran på uppsägningslön skall omfattas av förmånsrätt bortfaller, om en arbetstagare utför arbete för annan eller driver egen rörelse. Vilken omfattning alternativsysselsättningen skall ha anges inte i remissen. Så som lagtexten är utformad skulle redan en ganska blygsam arbetsinsats hos en annan arbetsgivare eller i en egen rörelse kunna befria en arbetstagare från skyldigheten att anmäla sig hos arbetsförmedlingen för att bibehålla rätten till garantibelopp för uppsägningslönen. Detta kan knappast vara avsikten med bestämmelsen. Det är inte ovanligt att en arbetstagare kan ta ett arbete eller ett vikariat någon . Det är inte heller ovanligt att en arbetstagare vid sidan av sitt heltidsarbete har en rörelse vilken han efter konkursen kan fortsätta att driva med en mycket begränsad arbetsinsats. Inte desto mindre får förekomsten av en sådan rörelse liksom en medverkan i en närståendes rörelse där arbetstagaren kanske är styrelseledamot och firmatecknare anses innebära att vederbörande driver rörelse. För att syftet med bestämmelsen inte skall kunna kringgås anser Lagrådet att sysselsättningsgraden i det alternativa arbetet, dvs. den nya anställningen eller den egna rörelsen, bör vara i huvudsak lika stor som i anställningen hos konkursgäldenären. Det torde vara tillräckligt om detta klart framgår av propositionstexten. Ett register över lönegarantiärenden Enligt allmänmotiveringen (avsnitt 7) behövs ett centralt register över alla lönegarantiärenden för att den i lagförslaget intagna karensregeln skall kunna tillämpas. Ett register bör därför enligt remissen upprättas med alla de uppgifter förvaltare behöver för att kunna identifiera arbetstagaren och arbetsgivaren, dvs. arbetstagarens respektive företagets namn och adress, person- och organisationsnummer samt datum för när arbetstagaren tillerkändes lönegaranti. För att underlätta en allmän uppföljning av lönegarantiutbetalningar är det enligt remissen vidare lämpligt att också registrera hur stort belopp arbetstagaren har tillerkänts. De uppgifter som enligt remissen skall föras in i registret får anses vara av känslig natur. Antalet registrerade personer och företag kommer att vara stort även om det kan förutsättas, att uppgifter som är aktuella kommer att föras ut ur registret. Av remissen framgår vidare att innehållet i registret kan komma att användas för andra ändamål än det i första hand avsedda; att underlätta tillämpningen av karensregeln. Med hänsyn till det nu anförda anser Lagrådet att det bör ankomma på att besluta om utformningen av registret. Vad Lagrådet anfört bör framgå av propositionen. Lagrådet lämnar övriga lagförslag utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , , , , , , P. , Regeringen beslutar proposition 1993/94:208 Förändringar i lönegarantisystemet.