prop · GH0319 · 1994-01-01 00:00:00 — Totalitetsprincipen såsom den kommer till uttryck i den nämnda förordningen om information genom dagspressannonsering gäller samhällsinformation av generellt slag och syftar till att göra medborgarna i allmänhet medvetna om deras rättigheter och skyldigheter på olika områden. Samma sak gäller cirkuläret (1971:507) till statsmyndigheterna om information genom dagspressannonsering, som utgjorde förordningens företrädare i ämnet. I propositionen till kungörandelagen (prop. 1976/77:63) uttalade föredragande statsrådet att det lagstiftningsärendet rörde kungörande i en mer inskränkt bemärkelse, nämligen normalt sett information om konkreta beslut och åt- gärder till en regionalt eller lokalt avgränsad grupp av adressater, och att informationsbehovet växlar starkt i dessa kungörandesituationer. Föredraganden uttalade att det var önskvärt att ha totalitetsprincipen som utgångspunkt även för dessa kungörandefall men framhöll att informationsspridningen måste vara godtagbar också från kostnadssynpunkt. Vidare uttalade han att då gjorda undersökningar tydde på att en rätt god spridningseffekt skulle uppnås redan vid en spridningsgräns på men att en spridningsgräns på motsvarade en avsevärt förbättrad spridning till en förhållandevis blygsam ökning av kostnaderna. En höjning av spridningsgränsen till skulle i dagens läge påverka informationsutbudet i ungefär hälften av landets län och kommuner. I de flesta fall rör det sig visserligen inte om särskilt stora förändringar, men i fyra län och i åtskilliga kommuner skulle hus- hållstäckningen gå ner med . Även om det är svårt att närmare värdera vilken försämring av informa- tionsgivningen som ett genomförande av promemorians förslag i praktiken skulle medföra, är det enligt min mening ändå fråga om sådan begränsning att det är tveksamt om man bör höja den generella spridningsgränsen, särskilt med tanke på att de besparingar som finns att göra ändå är relativt måttliga. En ytterligare omständighet är att jag gärna vill avvakta vad som kan komma ut av den utredning om den framtida presspolitiken som kan väntas komma till stånd på regeringens initiativ (jfr bet. 1992/93:KU27 s. 4). Jag är därför inte beredd att föra promemorians förslag vidare. 3.2 Delgivningslagen (1970:428) Promemorians förslag överensstämmer med mitt, sånär som på ordet "särskild". Remissinstanserna har i allmänhet tillstyrkt förslaget. Några, bl.a. ombudsmän () och , har dock föreslagit att förutsättningarna för att underlåta tidningsannonsering skall uttryckas snävare i lagtexten än vad som föreslagits i promemorian. Skälen för mitt förslag: Delgivning får ske genom kungörelse när den sökte antingen saknar känt hemvist eller när han av annat skäl inte kan påträffas och det kan antas att han håller sig undan. Delgivningen går till så att handlingen hålls tillgänglig, t.ex. på myndighetens kansli, och ett meddelande därom och om handlingens huvudsakliga innehåll införs i ortstidning och PoIT eller endera av dessa. Vidare gäller att handlingen i stället får anslås i myndighetens lokal, om införande i tidning är "uppenbarligen meningslöst". I promemorian föreslås att införande i tidning skall få underlåtas om det finns anledning att anta att detta är meningslöst. Remissinstanserna har i princip godtagit förslaget. I propositionen till delgivningslagen (1970:428) anges som enda exempel på rekvisitet om meningslöshet det fallet att det är känt att den sökte har lämnat landet (prop. 1970:13 s. 108). Någon egentlig vägledning i övrigt för när kungörande i tidning kan underlåtas saknas . Såsom anförs i promemorian kan man säkert hitta fall där kungörande i tidning ter sig väl så meningslöst som i det i propositionen angivna fallet. Som exempel kan jag tänka mig delgivning med en utländsk medborgare, som på goda grunder kan antas - kanske - ha flyttat tillbaka till sitt hemland eller med en person som har en sådan social situation att det förefaller uteslutet att han skulle läsa en kungörelse i en tidning. Kungörelsedelgivning riktar sig typiskt sett mot personer som myndigheten inte har lyckats få tag på. Det ligger därför i sakens natur att den söktes personliga förhållanden oftast inte har kunnat kart- läggas i detalj. Det är svårt att se när ett så strängt rekvisit som "uppenbarligen meningslöst" egentligen med fog skall anses uppfyllt. Om exemplet i den nämnda propositionen kan sägas att en svensk medborgare som av någon anledning har flyttat utomlands mycket väl kan tänkas vilja hålla sig underrättad om förhållandena här. I sådana fall är en kungörelse i tidning inte meningslös. Lagens nuvarande ut- formning är alltså inte särskilt lämplig för att urskilja de fall där det är berättigat att frångå tidningsannonsering och inskränka sig till att anslå meddelandet i fråga i myndighetens lokal. För att ge ett bättre uttryck för vilken prövning som bör ske vill jag föreslå att förutsättningarna anges på ett mindre restriktivt sätt. Å andra sidan är det, som framgår av vissa remissvar, viktigt att lagtexten inte kan läsas som ett stöd för att slentrianmässigt underlåta tidningsannonsering. Jag ansluter mig till JO:s förslag att ge föreskriften följande lydelse: "Om det finns särskild anledning att anta att införande i tidning är meningslöst, får meddelandet i stället anslås i myndighetens lokal". 3.3 Vattenlagen (1983:291) Promemorians förslag överensstämmer med mitt. Remissinstanserna har genomgående tillstyrkt förslagen. har påpekat att dess inkomster minskar om annonsering i PoIT uteblir. Skälen för mitt förslag: I 13 kap. 22 § vattenlagen (1983:291) föreskrivs att i ansökningsmål skall utfärda en kungörelse om ansökningen. Kungörelsen skall införas i PoIT och i ortstidning. Härutöver skall kända sakägare tillställas en utskrift av kungörelsen. I promemorian föreslås att kungörandet i PoIT slopas. Förslaget har tillstyrkts av de remissinstanser som uttalat sig i frågan. Man kan jämföra ansökningsmålen med förrättningsmålen enligt vattenlagen. Kungörelse om förrättningsmål skall införas endast i ortstidning. I stämningsmålen enligt vattenlagen, där avgörandet får rättsverkan bara mellan parterna, förekommer ingen motsvarande kungörelse. Kungörelsen i ett ansökningsmål kan sägas rikta sig främst till sakägarna i ärendet. Det är inte sannolikt att denna krets skulle vara läsare av PoIT. I varje fall finns det ingen särskild anledning att tro att sakägarna skulle nås av en kungörelse i PoIT, om de inte uppmärk- sammar en kungörelse i ortstidning. Kungörelsen riktar sig förstås också till sådana som skall ta tillvara allmänna intressen. Den sortens information är emellertid tillgodosedd genom regler i 13 kap. 23 §. Där föreskrivs nämligen att kungörelsen skall sändas till Kammarkollegiet, , berörda kommuner, och andra berörda statliga myndigheter. Mot denna bakgrund föreslår jag att kungörelsen om ansökningsmål skall tas in endast i ortstidning. Till frågan om intäkter av annonsering i PoIT återkommer jag i det följande (avsnitt 3.9). När har fastställt ett vattenskyddsområde eller meddelat föreskrifter till skydd för vattenförsörjning m.m., skall beslutet enligt 19 kap. 5 § vattenlagen kungöras på det sätt som är föreskrivet för författningar och därutöver kungöras i ortstidning. I promemorian föreslås att kungörandet skall kunna ersättas av delgivning med de berörda sakägarna, vilket inte har mött några invändningar under remissbehandlingen. Kungörande i ortstidning är säkert motiverat när beslutet i fråga får betydelse för en stor krets. Om beslutet däremot berör bara ett begränsat antal sakägare är kungörande i ortstidning knappast ändamålsenligt. Jag finner det lämpligt att såsom det föreslås i promemorian ta som förebild det lagrum som reglerar förfarandet före beslutet, nämligen 19 kap. 4 §. Det är fråga om ett föreläggande för sakägarna att yttra sig över den tilltänkta åtgärden. Ett sådant föreläggande skall normalt kungöras i ortstidning. Men om beslutet uppenbarligen berör endast viss eller vissa sakägare får föreläggandet delges med dessa i stället för att kungöras. Jag föreslår alltså att 19 kap. 5 § kom- pletteras med en motsvarande möjlighet att avstå från kungörelse. 10 3.4 Lagen (1929:405) med vissa föreskrifter angående tillämpningen här i riket av svensk-norska vattenrättskon- ventionen av Promemorians förslag överensstämmer med mitt. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för mitt förslag: Om en ansökan om ett vattenföretag som kan beröra görs i , skall svenska () underrättas. UD skall i sin tur sända ansökan till , som har att utfärda kungörelse om ansökan. Denna skall in- föras i PoIT och i ortstidning. Detta framgår av lagen (1929:405) med vissa förskrifter angående tillämpningen här i riket av svensk-norska vattenrättskonventionen av . I promemorian föreslås att kungörelse om en ansökan enligt lagen i fortsättningen inte skall införas i PoIT men väl skickas till vissa särskilda intressenter. Ingen av remissinstanserna har haft något att erinra mot förslaget. Kungörelse är enligt min mening inte motiverad i större omfattning i ärenden enligt vattenrättskonventionen än i rena vattenlagsmål. På samma sätt som i förslaget till lag om ändring i 13 kap. 22 § vattenlagen föreslår jag därför den ändringen att kungörelsen skall införas endast i ortstidning. Såsom föreslagits i promemorian bör detta kungörande emellertid, efter förebild i 13 kap. 23 § vattenlagen, kompletteras med en särskild underrättelse till Kammarkollegiet, , och andra berörda statliga myndigheter samt till berörda kommuner. Promemorians förslag överensstämmer med mitt. Remissinstanserna har i allmänhet tillstyrkt förslaget. Skälen för mitt förslag: När tomträtt upphör och fastighetsägaren är skyldig att lösa egendom, skall enligt 13 kap. 20 § jordabalken det belopp som nedsätts hos fördelas mellan rättighets- havarna vid ett fördelningssammanträde. Tomträttshavaren och kända borgenärer får särskilda kallelser till sammanträdet. Om borgenär är okänd, skall kallelsen dessutom införas i PoIT och "tidning inom orten". I promemorian föreslås att kungörandet av kallelsen i ortstidning slopas. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget i den mån de har kommenterat det. Jag kan liksom promemorian konstatera att kungörelsen i detta fall typiskt sett riktar sig till banker och andra kreditgivare. Deras intressen bör kunna anses tillgodosedda genom en kungörelse i PoIT. Vid en jämförelse med ett par andra, snarlika områden framstår det också som konsekvent att nöja sig med annons i PoIT. Jag tänker på de kallelser till motsvarande fördelningssammanträden som föreskrivs i 2 § lagen (1927:79) om rätt för borgenär till betalning ur ersättning på grund av brand- försäkringsavtal och 6 kap. 19 § expropriationslagen (1972:719). I dessa lagrum föreskrivs endast kungörelse i PoIT. Jag föreslår därför motsvarande ordning även för 13 kap. 20 § jorda- balken. 3.6 Lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall Promemorians förslag överensstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna har genomgående ställt sig positiva till förslaget. Skälen för mitt förslag: Om ett fordon har parkerats på ett sätt som äventyrar ordning eller säkerhet eller på annat sätt i strid mot gällande parkeringsregler får myndighet - oftast kommunens gatukontor eller polisen - i vissa fall bestämma att fordonet skall flyttas till en särskild uppställningsplats. Fordonets ägare skall underrättas och i vissa fall skall flyttningsbeslutet kungöras i ortstidning eller på annat lämpligt sätt. Om fordonet inte hämtas ut tillfaller det staten eller kommunen. Man kan säga att det finns två huvudgrupper av fall då fordon får flyttas. Det ena fallet gäller fordon som under i följd varit parkerat i strid mot förbud eller villkor, som avses i lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering. Det andra fallet gäller flyttning när det behövs för ordningen och säkerheten i trafiken eller av naturvårdsskäl; det kan vara fråga om t.ex. parkering på handi- kapplats, i kollektivkörfält eller på övergångsställe. Bestämmelserna finns i lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall, flyttningslagen, och i en tillämpningsförordning till lagen. Den följande beskrivningen av författningarnas praktiska tillämpning utgår i huvudsak från förhållandena i men bör kunna tjäna som underlag för en bedömning avseende hela landet. "Sjudygnsfallen" brukar hanteras på följande sätt. Ett meddelande fästs på fordonet med en uppmaning till ägaren att flytta det senast en viss dag - normalt - vid påföljd att fordonet annars flyttas. skickas ett brev med posten till den som i bilre- gistret är antecknad som ägare. Om flyttning sedan ändå måste verkställas, skall flyttningsbeslutet kungöras och ägaren delges flyttningsbeslutet, om han då inte redan är anträffad. Ägaren skall upplysas om att fordonet tillfaller kommunen, eller staten, om det inte löses ut inom en månad från delgivningen eller från kungörelsen. Fordonen i denna grupp är regelmässigt i mycket dåligt skick och är oftast i praktiken övergivna. Endast av fordonen löses ut. Den andra gruppen kan kallas "snabbflyttningar" och brukar hanteras på följande sätt. Fordonet flyttas utan föregående varning; en förutsättning för att så skall få ske är att det behövs med hänsyn till ändamålet med flyttningen. Om ägaren inte hört av sig skickas flyttningsbeslutet till honom med delgivning. Om ägaren inte anträffas, skall beslutet kungöras. Ett mycket litet fåtal av fordonen i denna grupp förblir outlösta och som regel är det då fråga om fordon som kan antas vara övergivna. Om det är någon annan än polismyndigheten som beslutar eller verk- ställer en flyttning, skall polismyn- digheten genast underrättas. Nästan alla sjudygnsfall, totalt omkring 1 600 fall i , måste med nuvarande regler kungöras. Snabbflyttningarna uppgår till totalt drygt 3 000 stycken i . En mindre andel av dessa måste kungöras. Kungörelse skall ske i ortstidning eller på annat lämpligt sätt. I innebär detta kungörande i två dagstidningar. Något "annat lämpligt sätt" förefaller saknas i den meningen att det t.ex. inte finns någon speciell publikation med spridning just till den aktuella målgruppen. I praktiken torde myndigheterna anse sig förhindrade med dagens lagstiftning att tillämpa någon annan metod än ortstidningskungörande. Enligt tillämpningsförordningen till flyttningslagen får myndigheten samla alla flyttningsbeslut under en kalendervecka och kungöra dem . Ändå uppgår kungörelsekostnaderna till i . Visserligen måste ägaren betala kostnaderna för flyttningen för att få tillbaka fordonet och i dessa kostnader ingår kostnad för kungörande. Men denna kostnad måste fördelas på samtliga fordon och det är som nämnts långt ifrån alla som hämtas ut. En stor del av denna kostnad stannar alltså på myndigheterna. I promemorian föreslås att flyttningsbeslut inte längre skall kun- göras i tidning utan endast genom anslag i myndighetens lokal. Remissinstanserna har mottagit förslaget positivt. För egen del vill jag anföra följande. Flyttning av ett fordon är en handgriplig åtgärd som ägaren har möjlighet att snabbt konstatera, om han har något intresse av sitt fordon. Redan härigenom minskar behovet av ett publicitetsför- farande. Även om flyttningsinstitutet kan antas vara ganska känt inser förstås ägaren inte alltid att bilen har flyttats av en myndighet med stöd av flyttningslagen. Då ligger det givetvis närmast till hands att han tror att fordonet är stulet. Om han då vänder sig till polisen för att anmäla saken, får han reda på att fordonet i själva verket bara har flyttats. Dessutom underrättas ägaren skriftligt. Det kan därför med fog ifrågasättas om man från rättssäker- hetssynpunkt utöver detta behöver ett ambitiöst kungörelseförfarande. Av vikt för bedömningen är också hur effektivt från informationssynpunkt kungörandet i tidning kan antas vara. Av de fordon som snabbflyttats hämtas de allra flesta ut, och det sker oftast innan vare sig det skriftliga meddelandet eller kungörelsen har utfärdats. Av sju- dygnsfallen hämtas bara en liten bråkdel ut överhuvudtaget. Statistiken visar alltså tydligt att kungörandet inte kan ha någon stor betydelse; det är i själva verket inte säkert att det finns något fall alls där ägaren har fått reda på en flyttning just genom kungörelsen men inte på något annat sätt. Omkring en halv procent av de flyttade fordonen kan inte identifieras. En del fordon står registrerade i bilregistret på någon annan än den verklige ägaren. I dessa fall är naturligtvis underrättelse per brev inte effektivt. Det saknas emellertid skäl att ta särskild hänsyn till de nu nämnda fallen och det kan dessutom antas att kungörande i orts- tidning är mycket ineffektivt i dessa fall. Om man avskaffar kungörandet i tidning bör detta ersättas med någon annan, enklare form av tillkännagivande. Det bör nämligen inte helt saknas möjlighet att enkelt och i samlad form få upplysning om vilka fordon som har flyttats. Dessutom måste man ha någon frist för utlösandet av fordonen att anknyta till i de fall då delgivning inte lyckas. Mot denna bakgrund föreslår jag att kungörandet i ortstidning avskaffas och ersätts med kungörande i form av ett anslag i myndighetens lokal. Närmare föreskrifter om detta bör meddelas i förordningsform. På samma sätt som bör även i fortsättningen polismyndigheten underrättas om flyttningsbeslut som har meddelats av andra myndigheter. 3.7 Lagen (1973:1084) om avveckling av vissa godmanskap för delägare i skifteslag Promemorians förslag: Sammanträde enligt lagen skall inte kungöras i ortstidning utan endast i PoIT. Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran av de flesta, men anser att kungörelsen i ortstidning bör behållas. Skälen för min bedömning: Lagen (1973:1084) behandlar avveckling av godmanskap för förvaltning av bortovarande eller okända delägares del av pengar som har influtit vid försäljning av gemensam mark inom skifteslag som har undergått laga skifte. När fastighetsbildningsmyndigheten skall hålla sammanträde i ett sådant ärende skall myndigheten kungöra detta i PoIT och i ortstidning. mannen skall delges särskild kallelse till sammanträdet. I övrigt utfärdas inga personliga kallelser. Syftet med förfarandet är att de förvaltade pengarna skall fördelas bland dem som anmäler anspråk på dem. I promemorian ifrågasätts om kungörelse erfordras både i PoIT och i ortstidning. En jämförelse görs med reglerna i lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer, där kallelsen kungörs bara i PoIT, och det föreslås att kungörande i ortstidning slopas även vid kallelse en- ligt förevarande lag. Såsom påpekat tillämpas lagen om avveckling av dessa godmanskap visserligen ytterst sällan, men då så sker lär saken till stor del beröra folk som bor på orten eller som har någon annan särskild anknytning dit. Jag håller därför med om att kungörandet i ortstidning bör behållas. Kungörelsen bör emellertid även införas i PoIT, eftersom målgruppen kan sägas vara blandad. Jag föreslår alltså inga ändringar i den aktuella lagen. 3.8 Försäkringsrörelselagen (1982:713), bankrörelselagen (1987:617) och lagen (1950:272) om rätt för utländska försäk- ringsföretag att driva försäkringsrörelse i Promemorians förslag: Uppgifter i bl.a. bank- och försäkringsregistren skall inte kungöras i PoIT utan bara genom anslag på anslagstavla. Remissutfallet är blandat. Skälen för min bedömning: för ett försäk- ringsregister och ett bankregister. I dessa skall registreras bl.a. uppgifter om de subjekt som driver bank- eller för- säkringsrörelse. Det kan gälla allt från uppgifter om fusioner till ändringar i styrelsens sammansättning. Uppgifter som införs i registren skall, med vissa undantag, kungöras i PoIT. En kungörelse som inte avser nyregistrering utan endast en ändring i ett förhållande som har införts i registret behöver endast ange ändringens art (20 kap. 2 § försäk- ringsrörelselagen, 1982:713, och 8 kap. 2 § bankrörelselagen, 1987:617). Det som införts i registren skall anses ha kommit till tredje mans kännedom, om införandet har kungjorts i PoIT och det inte av omständigheterna framgår att han varken kände till eller borde ha känt till det som kungjorts (20 kap. 3 § försäkrings- rörelselagen och 8 kap. 3 § bankrörelselagen). Det finns inget motsvarande register för utländska försäkringsföretag som driver rörelse i . Däremot skall Finans- inspektionen - enligt lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i - kungöra vissa förhållanden som har med sådana subjekt att göra. De uppgifter som skall kungöras är i stort sett desamma som enligt bank- och försäkringsrörelse- lagarna. Enligt promemorians förslag skall ändringar i uppgifter som redan har kungjorts inte kungöras på nytt i PoIT utan bara genom anslag på anslagstavla. Remissutfallet är blandat. Gällande kungöranderegler i bank- och försäkringsrörelselagarna är utformade efter förebild i aktiebolagslagen (1975:1385) om hur uppgifter i aktiebolagsregistret skall kungöras. Detta är ett uttryck för en strävan att inte behandla bank- och försäkringsföretag och andra aktiebolag olika, om det inte är särskilt påkallat. Intresset att sprida information om uppgifter i bank- och försäkringsregistren kan knappast sägas vara mindre än när det gäller aktiebolagsregistret. Det torde också saknas förutsättningar att ändra aktiebolagslagens regler i enlighet med promemorians förslag såvitt gäller bank- och försäkringsrörelselagarna. En sådan reglering skulle nämligen enligt min bedömning inte vara förenlig med EG:s första bolagsdirektiv, det s.k. publicitetsdirektivet, som kräver kungörande i en nationell tidning och som i åtar sig att följa. Av dessa skäl väljer jag att inte föra promemorians förslag vidare. Skälen för min bedömning: Det har inte gjorts någon beräkning av vilka besparingseffekter som mina förslag till ändringar av de enskilda kungörandebestämmelserna kommer att leda till. Den samlade effekten bör dock bli klart märkbar, särskilt om man beaktar de ändringar i förordningsform som jag avser att senare anmäla för regeringen. När det gäller annonseringen i PoIT vill jag notera följande. Utgivningen av PoIT är ett privilegium för . är tidningen utarrenderad till . är, enligt avtal och enligt beslut av regeringen, berättigad till bl.a. viss del av annonsintäkterna. har i sitt remissvar anfört att ett genomförande av promemorians förslag samt förslagen i den s.k. huvudbetänkande Enklare regler för statsanställda (SOU 1992:60) gör det nödvändigt att höja andel av intäkterna, främst med tanke på att arbetet med baseras på dessa intäkter. förslag innebär att statliga myndigheter inte längre skall vara skyldiga att sätta in annonser om lediga tjänster i PoIT. Lediga tjänster tar som regel upp flera sidor i varje nummer av PoIT och svarar alltså för en stor del av intäkterna. Förslagen har remissbehandlats och bereds inom . Av förslagen i promemorian har jag avstått från att föra vidare dem som gällde avskaffandet av annonsering i PoIT av vissa uppgifter i bank- och försäkringsregistren (avsnitt 3.8). Det är nu bara förslagen som gäller vattenmål och kungörelsedelgivning som påverkar PoIT. Annonserna i PoIT om kungörelsedelgivning är inte många och kan inte förväntas minska drastiskt med mitt förslag (avsnitt 3.2). Annonserna om ansökan i vattenmål försvinner från PoIT med mina förslag (avsnitt 3.3 och 3.4), men dessa annonser utgör ingen stor andel av annonsvolymen. Mina förslag kan sammanfattningsvis bedömas komma att minska intäkter med mindre än en procent. De kan därför inte anses kräva några särskilda åtgärder. I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om ändring i delgivningslagen (1970:428), 2. lag om ändring i vattenlagen (1983:291), 3. lag om ändring i lagen (1929:405) med vissa föreskrifter angående tillämpningen här i riket av svensk-norska vattenrätts- konventionen av , 4. lag om ändring i jordabalken samt 5. lag om ändring i lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall.