prop · GH0324 · 1994-01-01 00:00:00 — Skälen för min bedömning: För att komma till rätta med vandalisering i form av klotter och liknande skadegörelse föreslog regeringen i en proposition (prop. 1987/88:143) om ändring i brotts- balken m.m. en bestämmelse om förverkande av föremål som kan användas som hjälpmedel vid bl.a. skadegörelse. Vidare föreslogs en regel om kroppsvisitation i polislagen, enligt vilken polisen under vissa förutsättningar skulle ges rätt att söka efter sådana föremål. beslut i ärendet (bet. 1988/89:JuU13, rskr. 1988/89:145) innebar bifall till propositionens förslag om en förverkanderegel, medan förslaget om kroppsvisitation genom ändring i polislagen avslogs med hänvisning till det starka skydd som bör finnas för den kroppsliga integriteten. Utskottet uttalade emellertid att det inte var övertygat om att möjligheterna var uttömda att åstadkomma en lagstiftning som å ena sidan erbjuder effektiva medel att ta hand om sprayburkar och annan utrustning för klotter och som å andra sidan inte skulle innebära en alltför långtgående kränkning av den kroppsliga integriteten. I promemorian behandlas reglerna om kroppsvisitation i olika lagar mot bakgrund av bl.a. klotterproblematiken. Där konstateras sammanfattningsvis att det inte är realistiskt eller ändamålenligt med en särlösning beträffande kroppsvisitation för just klotterutrustning och liknande. I promemorian sägs därför att det är tveksamt om man bör gå vidare med ärendet. I det stora hela delas denna uppfattning av de remissinstanser som har yttrat sig i denna del. Jag gör samma bedömning. Jag föreslår därför inte någon särskild lagstiftning i dessa hänseenden. Jag kan också tillägga att de förslag jag här har fört fram som berör det juridiska begreppet kroppsvisitation givetvis är tillämpliga även vid eftersökande av klotterutrustning och liknande. 3 Åklagarbeslut om inskränkningar av den häktades kontakter med omvärlden 3.1 Bakgrund Frågan om behandlingen av personer som har dömts till fängelse är en viktig fråga inom kriminalpolitiken . Behandlingen av häktade och anhållna har däremot inte tilldragit sig samma intresse. Visserligen reviderades lagstiftningen i samband med kriminalvårdsreform, men den innebar inte att behandlingen i häkte förändrades i så stor utsträckning som var fallet när det gäller behandlingen i fängelse. Vad detta beror på är inte så svårt att förstå. Anhållande och häktning är straffprocessuella tvångsmedel och syftet med frihetsberövandet är i första hand att säkerställa förundersökningen och rättegången. Frihetsberövandet är således egentligen inte det primära utan en effekt av intresset att genomföra ett rättsligt förfarande. I skilda sammanhang, bl.a. i anslutning till svenska internationella åtaganden, har emellertid behandlingen av häktade och anhållna uppmärksammats. Detta har varit utgångspunkten för det uppdrag dåvarande justitieministern () gav f.d. justitieombudsmannen och som han redovisar i rapporten (Ds 1992:8) Häktades gemensamhet och kontakter med omvärlden. I rapporten konstateras att de svenska reglerna för behandlingen av häktade i stort sett är väl avvägda med hänsyn till de olika intressen som gör sig gällande. Enligt är det häkteslokalerna som utgör det största hindret för en ökad gemensamhet och vidgad kontakt med omvärlden. Han framhåller emellertid att andelen häktade med inskränkningar av sina kontakter med omgivningen har en avgörande betydelse för vilken verksamhet som kan bedrivas vid ett häkte. Ju större denna andel är desto mer tid måste personalen avsätta för att öppna och stänga dörrar för toalettbesök och liknande samt föra de häktade till promenadgård och till polisförhör m.m. I är förhållandevis många häktade underkastade inskränkningar i sina kon- takter med omgivningen. Detta medför också att häktade utan sådana inskränkningar och andra intagna på häktet blir isolerade i större utsträckning än vad som är nödvändigt för deras del, beroende på att personalen inte har tid för dem. Kan andelen häktade med inskränkningar minskas skulle, enligt rapporten, personalen i större utsträck- ning kunna ägna tid åt att aktivera de intagna och skapa kontakter för dem med omvärlden. I rapporten redovisas två undersökningar som har utförts av Riksåklagaren och . Enligt rapporten är det inte möjligt att med utgångspunkt från dessa enkäter dra några säkra slut- satser om hur motiverade inskränkningarna i detalj har varit eller om eventuella variationer i restriktionsnivån mellan olika åklagare eller olika åklagardistrikt. I rapporten konstateras att länderna i har starkt varierande regler för behandlingen av häktade. I rapporten påpekas att det i de flesta europeiska länder är domstol som beslutar om den häktade skall få hållas isolerad. Intresset av att närma det svenska rättssystemet till vad som gäller i jämförbara länder, bl.a. när det gäller rätten till domstolsprövning av vissa myndighetsbeslut, talar enligt rapporten, för att beslut om inskränkningar för de intagna vad gäller kontakter med omgivningen på grund av kollusionsfara bör fattas av domstol i samband med beslut om häktning. Enligt rapporten uppfyller sina internationella förpliktelser när det gäller häktades möjligheter till gemensamhet och kontakter med omvärlden. I det sammanhanget bör det nämnas att till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning besökte . Kommittén besökte då bl.a. och riksanstalterna Kumla och Hinseberg. Efter besöket avgav kommittén en rapport. En av de frågor som behandlas i rapporten gäller beslut om restriktioner för häktade. Kommittén rekommenderar bl.a. att restriktioner bör begränsas till ett minimum. De bör också enligt kommittén regelbundet omprövas och de bör kunna bli föremål för överklagande till en obe- roende instans. Regler om behandlingen av häktade finns i behandlingslagen och behandlingsförordningen (1976:376). Bestämmelserna om häktade har enligt 17 § behandlingslagen motsvarande tillämpning på bl.a. den som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott. Enligt uttalanden i prop. 1975/76:90 ger bestämmelserna i behandlingslagen och behandlingsförordningen uttryck för strävanden att på olika sätt underlätta situationen för de personer som har berövats friheten. De överväganden som ligger till grund för häktning och andra jämförliga frihetsberövanden leder emellertid till att betydande inskränkningar ibland måste göras i det intagnas möjligheter att ha kontakter med omgivningen. I detta avseende kan alltså de intagnas intressen vara uppenbart oförenliga med de intressen som åklagaren företräder. Bestämmelserna syftar till att lösa denna intressemotsättning i en anda som är positiv för de intagna. Av 1 § behandlingslagen framgår bl.a. att den som är häktad inte får underkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än som påkallas av ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet. En häktad skall vidare behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Den myndighet (häkte, polismyndighet eller rättspsykiatrisk klinik) som svarar för förvaringslokalen avgör frågor angående behandlingen av den intagne, t.ex. frågor om kontakter med anhöriga och gemensamhet med övriga intagna. Av 16 § behandlingsförordningen framgår bl.a. att dessa myndigheters beslutanderätt kan begränsas genom läkares anvisningar eller åklagares beslut. Enligt 16 § behandlingslagen är det åklagare eller förundersökningsledare som avgör om den intagne skall få vistas tillsammans med andra, ta emot brev eller besök, tala i telefon, läsa tidningar eller om andra inskränkningar skall gälla för den intagnes kontakter med omgivningen. Dessa avgöranden görs mot bakgrund av risken för kollusionsfara (se 16 § behandlingslagen). Enligt uttalanden i förarbetena till behandlingslagen skall åklagaren vid sin prövning av om inskränkningar skall åläggas den intagne vad gäller hans kontakter med omgivningen i princip utgå ifrån om domstolen i sitt häktningsbeslut har funnit att det föreligger kollusionsfara. Det kan dock inträffa att det under brottsutredningens gång framkommer nya omständigheter som gör att en åklagare har anledning att fatta beslut om inskränkningar, trots att domstolen i sitt häktningsbeslut inte funnit att kollusionsfara föreligger (prop. 1975/76:90 s. 54, jfr JO:s ämbetsberättelse 1978/79 s. 40 och RÅ:s cirkulär C 87 samt jfr också prop. 1986/87:112 s. 63). Det finns således en tydlig koppling mellan domstolens ställ- ningstagande att kollusionsfara föreligger och åklagarens beslut om inskränkningar. Det är alltså i första hand åklagaren som avgör vilka kontakter den intagne skall få ha med omgivningen. Den myndighet som svarar för förvaringen av den intagne skall hållas underrättad om åklagarens beslut i dessa hänseenden. I den mån åklagaren inte har beslutat om inskränkningar är det häktesföreståndaren som i andra hand beslutar om den intagnes kontakter med omgivningen. Åklagarens beslut om inskränkningar kan inte överklagas till domstol. Den intagne kan dock vända sig till överordnad åklagare, som inom ramen för sin tillsynsfunktion kan överpröva och ändra beslut om inskränkningar vad gäller den intagnes kontakter med omgivningen. Har en häktesföreståndare beslutat om inskränkningar för en häktad av ordnings- eller säkerhetsskäl kan den häktade överklaga detta beslut till och därefter till Kammarrätten i och eventuellt vidare till Regeringsrätten. föreslår i sitt betänkande (SOU 1991:106) Domstolarna inför 2000-talet Arbetsuppgifter och förfaranderegler, att den första dom- stolsprövningen skall ske i länsrätt i stället för kammarrätt (a betänkande s. 371). Förslaget bereds inom . Det är domstol som beslutar om häktning enligt reglerna i 24 kap. RB. Om åtal inte har väckts förutsätter ett beslut om häktning att en sådan åtgärd har begärts av åklagare. I korthet innebär dessa regler att den som på sannolika skäl är misstänkt för brott, eller i vissa fall endast är skäligen misstänkt för brott, för vilket är stadgat fängelse , får häktas om det föreligger flyktfara, kollusionsfara eller recidivfara. Med flyktfara avses att det föreligger risk för att vederbörande undandrar sig lagföring eller straff. Kollusionsfara innebär att det finns risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar brottsutredningen. Recidivfara, slutligen, innebär att det finns risk för att den misstänkte fortsätter med sin brottsliga verksamhet. Vid viss grövre brottslighet finns en presumtionsregel som säger att häktning skall ske om det inte är uppenbart att skäl därtill saknas (ibland något oegentligt kallat för "obligatorisk" häktning). Det finns också viss möjlighet att häkta någon oberoende av brottets beskaffenhet bl.a. om vederbörande saknar känt hemvist. Häktning kan i vissa fall enligt 24 kap. 3 § RB också ske vid en lägre grad av misstanke. Samma grundförutsättningar som gäller för häktning gäller också för frihetsberövanden på de båda lägre nivåerna, anhållande och gripande. Regelsystemet innehåller sedan ett stort antal tidsfrister i de olika fallen. Häktning beslutas alltså av domstol, me- dan anhållande beslutas av åklagare. Gripande beslutas av åklagare, förundersökningsledare eller oftast av enskild polisman. När tingsrätten häktar någon skall i beslutet anges vilken eller vilka av de särskilda häktningsgrunderna (flyktfara, recidivfara eller kollu- sionsfara) som enligt tingsrätten är för handen. Tingsrätten har därvid inte någon möjlighet att i sitt beslut ange en särskild häktningsgrund, som åklagaren inte har åberopat i sin häktningsframställan. För det fall tingsrätten i sitt beslut har funnit att kollusionsfara är för handen öppnas som jag redovisade möjligheterna för åklagaren att i sin tur besluta om inskränkningar för den häktade vad gäller hans kontakter med omgivningen. Tingsrättens häktningsbeslut kan överklagas till hovrätten. Hovrätten överprövar därvid frågan om vederbörande skall vara häktad eller inte. I samband därmed prövas givetvis de särskilda häktningsgrunderna. En person som har häktats av tingsrätten kan emellertid inte överklaga enbart tingsrättens ställningstagande att kollusionsfara föreligger. Han måste i sitt överklagande till hovrätten begära att bli försatt på fri fot. Som grund för en sådan begäran kan han då åberopa att kollusionsfara (eller någon annan särskild häktningsgrund) inte är för handen. Men hovrätten saknar möjlighet att uttala sig om de särskilda häktningsgrunderna, om inte själva frihetsberövandet som sådant har överklagats. Det finns alltså ett mycket klart och tydligt samband mellan den särskilda häktningsgrunden kollusionsfara och åklagarens möjligheter att ålägga den häktade inskränkningar av olika slag i häktet. Förutom möjligheten att vända sig till en överordnad åklagare har den häktade inga möjligheter att angripa ett beslut om inskränkningar. Möjlighet att få enbart frågor om inskränkningar beslutade av åklagare prövade av domstol saknas helt. En sådan möjlighet finns endast indirekt, i samband med att domstolen prövar en häktningsfråga. Med det system för meddelande av inskränkningar som gäller , finns det - enligt rapporten - en viss risk för slentrian när det gäller att pröva om kollusionsrisk föreligger, eftersom domstolen inte behöver fatta beslut om inskränkningar. I rapporten föreslås därför att rätten, då den fattar beslut om häktning, även skall besluta om den häktades kontakter med omvärlden skall vara underkastade s.k. åklagarkontroll. I stället för att som enbart avgöra om det föreligger kollusionsfara skall rätten även besluta om åklagaren skall få meddela restriktioner . Den häktade skall kunna överklaga tingsrättens beslut om åklagarkontroll till hovrätten, liksom åklagaren skall kunna överklaga ett för honom negativt beslut. Innebär rättens beslut att s.k. åklagarkontroll inte skall få äga rum, får åklagaren enligt rapportens förslag ändå förordna om sådan, om han på grunda av nya omständigheter finner det oundgängligen påkallat. Den häktade får begära rättens prövning av förordnandet. Det skall, enligt förslaget, inte vara möjligt att överklaga de beslut om inskränkningar som åklagaren fattar efter det att han har fått domstolens generella tillstånd att ålägga vederbörande inskränkningar, beslut om åklagarkontroll, under häktningen. Bland de remissinstanser som har yttrat sig över detta förslag finns det olika uppfattningar. En majoritet tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Riksåklagaren anser inte att det är sakligt motiverat med några förändringar av beslutsfunktionerna, men vill inte motsätta sig att rätten att besluta om inskränkningar förs över till domstol. , och , avstyrker i huvudsak förslaget och för bl.a. fram tanken på att det nu bör övervägas om man skall införa en möjlighet att föra talan mot ett häktningsbeslut även såvitt avser de särskilda häktningsgrunderna.Enligt min mening bör kopplingen mellan åklagarens möjligheter att besluta om restriktioner och domstolens ställningstagande att kollusionsfara finns behållas. Det finns anledning att överväga om inte detta samband bör göras ännu tydligare. måste det sägas vara en brist i lagstiftningen att en häktad inte kan få frågor om inskränkningar vad gäller hans kontakter med omgivningen prövade av domstol på ett mer direkt sätt. I det följande kommer jag att närmare utveckla hur man kan komma till rätta med detta. 3.4 Överväganden och förslag 3.4.1 Förutsättningar för restriktioner Rapportens förslag: I rapporten föreslås att domstolen i samband med ett häktningsbeslut skall förordna om s.k. åklagarkontroll. Ett sådant beslut skall enligt förslaget vara en nödvändig förutsättning för att åklagaren skall få besluta om inskränkningar. Domstolens beslut om åklagarkontroll föreslås endast i viss utsträckning vara knuten till den särskilda häktningsgrunden kollusionsfara. Remissinstanserna: Flera remissinstanser avstyrker rapportens förslag om s.k. åklagarkontroll. Några remissinstanser anser att restriktioner endast skall kunna åläggas en häktad i de fall kollusionsfara har konstaterats av domstol. , och för fram tanken på att införa en möjlighet att föra talan mot de särskilda häktningsgrunderna. Några remissinstanser påpekar att rapportens förslag innehåller vissa inkonsekvenser vad gäller utformningen. Skälen för mitt förslag: Enligt 24 kap. 5 § RB skall i rättens häktningsbeslut anges det eller de brott som misstankarna avser och grunden för häktningen. Med grunden för häktningen avses i de allra flesta fall en eller flera av de särskilda häktningsförutsättningar som anges i 24 kap. 1 § RB, nämligen flyktfara, kollusionsfara eller recidivfara. I rapporten föreslås att domstolen i samband med att den beslutar om häktning också skall pröva om den häktade skall få vara underkastad några inskränkningar vad gäller hans kontakter med omgivningen. Enligt förslaget i rapporten skall detta ske genom ett beslut om åklagarkontroll. Genom ett sådant domstolsbeslut får åklagaren en generell tillåtelse att förordna om inskränkningar för den intagne av närmare bestämt slag. Det skall alltså fortfarande ankomma på åkla- garen att närmare bestämma omfattningen och arten av inskränkningar. I rapporten sägs att, om domstolen beslutar i frågan om den häktade också skall vara underkastad åklagarkontroll, kommer frågan om inskränkningar skall få åläggas den intagne att bli tydligare under häktningsförhandlingen. Med det nuvarande systemet finns en risk för slentrian när det gäller att pröva om kollusionsfara föreligger eftersom domstolen inte behöver fatta beslut om inskränkningar. Det framhålls också i rapporten att det ligger ett betydande värde i att den misstänkte och hans försvarare vid häktningsförhandlingen får bemöta åklagarens begäran om att få tillstånd till att meddela beslut om inskränkningar vad gäller den intagnes kontakter med omgivningen.Mot bakgrund av vad bl.a. regeringsformen föreskriver är det givet- vis mycket viktigt att häktade personer underkastas inskränkningar i sina kontakter med omgivningen endast i de fall det är absolut nödvändigt. I rapporten har det konstaterats att vid en internationell jämförelse ligger på en förhållandevis hög nivå vad gäller antalet meddelade beslut om inskränkningar av den häktades kontakter med omgivningen. Det är därför önskvärt att försöka nedbringa detta antal om det är möjligt. Som jag har redovisat förutsätts att rätten har konstaterat att kollusionsfara föreligger för att åklagaren skall få besluta om inskränkningar. Denna förutsättning framgår emellertid inte direkt av behandlingslagen, utan endast av uttalanden i förarbetena till lagen. I senare lagstiftningsärenden (se prop. 1986/87:112 s. 63) har uttalats att denna koppling skall behållas. Alltjämt saknas dock uttryckligt lagstöd för denna ståndpunkt. Enligt min mening är detta en brist. Jag anser att det finns starka skäl för kopplingen mellan domstolens ställningstagande att kollusionsfara finns och åklagarens möjligheter att be- sluta om inskränkningar. Jag anser att denna koppling klart skall framgå av och behandlingslagen. Denna koppling bör utformas så att det tydligt framgår att det som huvudregel skall vara en nödvändig förutsättning att domstolen i sitt häktningsbeslut konstaterar att kollusionsfara finns för att åklagaren skall få besluta om restriktioner. Om möjligheterna för åklagaren att ålägga en frihetsberövad restriktioner uttryckligen begränsas till de fall rätten i sitt häktningsbeslut angivit att kollusionsfara finns får man alltså en klar koppling mellan häktningsskäl och restriktionsmöjligheterna. Jag anser dock att det finns skäl att ta ytterligare ett steg på denna väg för att i ännu större utsträckning fästa uppmärksamheten på frågan om den intagnes möjligheter till kontakter med omgivningen och för att göra domstolsinflytandet över den ännu tydligare. När det gäller att åstadkomma detta kan man tänka sig olika sätt. Ett sätt - vilket föreslås av flera remissinstanser - skulle kunna vara att införa en möjlighet att föra talan mot ett häktningsbeslut även såvitt avser de särskilda häktningsgrunderna. anser att en sådan bestämmelse skulle få stor praktisk betydelse för såväl åklagaren som den häktade och också tillgodose ändamålet med de lagändringar som föreslås i denna del i rapporten. uttalar att förslaget om att ett beslut om åklagarkontroll skall kunna överklagas i praktiken innebär att det införs en möjlighet att klaga på häktningsgrunden kollusionsfara. Med hänsyn till att häktningsgrunden styr möjligheterna till att ålägga den intagne inskränkningar kan en sådan ordning enligt verket i och för sig framstå som rimlig. Det torde enligt gällande rätt inte vara möjligt att överklaga häktningsgrunderna såvida inte häktningsbeslutet som sådant överklagas . I rättsfallet NJA 1980 s. 444 hade en person förklarats häktad av tingsrätten på den grunden att det skäligen kunde befaras att han skulle avvika (flyktfara). Riksåklagaren yrkade efter besvär i att även kollusionsfara skulle anges som häkt- ningsgrund av domstolen. avvisade Riksåklagarens besvärstalan med motiveringen att tingsrätten genom det överklagade beslutet hade bifallit åklagarens häktningsyrkande samt att talan inte fick fullföljas endast i fråga om skälen för domstolens beslut. I rättsfallet NJA 1989 s. 747 har på motsvarande sätt en person som har häktats på grund av såväl kollusionsfara som recidivfara, inte ansetts ha rätt att besvära sig över enbart grunden kollusionsfara. Som en allmän processuell rättsgrundsats brukar sägas att man inte enbart kan överklaga skälen för ett avgörande. I häktningsfallet är beslutet om att vederbörande skall häktas själva beslutet. Domstolens konstaterande av att en eller flera av de särskilda häktningsgrunderna finns är att se som (ett av flera) skäl för beslutet om att vederbörande skall häktas. Det nu sagda framgår också av förarbetena till rätte- gångsbalken där det sägs att en allmän förutsättning för parts rätt att överklaga en dom eller ett beslut är att parten har ett rättsligt intresse av att erhålla ändring i avgörandet. Ett sådant intresse torde, enligt förarbetena, i regel inte finnas då parten är missnöjd endast med skälen för avgörandet. Hänsyn måste emellertid i viss utsträckning tas till motiveringen, om den inverkar på partens rättsliga ställning (se NJA II 1943 s. 625 och jfr Welamson, Rättegång VI, 2 uppl. 1978 s. 26 ff. och /, Rättsmedlen, 11 uppl. 1990 s. 34 f. samt också Welamson i SvJT 1989 s. 553 ff.). Frågan om möjlighet att överklaga enbart skälen för ett häktningsbeslut har tidigare diskuterats i olika lagstiftningssammanhang. Så skedde beslutade nya lagstiftningen om anhållande och häktning. Med hänsyn till rättsfallet NJA 1980 s. 444 ansågs att en sådan talerätt inte kunde åstadkommas utan stöd av en uttrycklig lagregel. Föredragande statsrådet avstod dock från att föreslå en sådan regel. Som skäl angavs att behovet av en särskild möjlighet att överklaga häktningsskäl inte var tillräckligt starkt för att man för dessa fall skulle medge undantag från den generella principen att det inte är möjligt att överklaga enbart skälen för ett beslut (prop. 1986/87:112 s. 61 ff.). Det kan nämnas att Riksåklagaren i sitt remissvar till häktesutredning, som föregick det nämnda lag- stiftningsarbetet, ansåg att det fanns skäl för en lagregel om att talan skulle kunna ske även enbart beträffande en särskild häktningsgrund. Jag vill för egen del anföra följande. Som jag har redogjort för finns det ett klart och tydligt samband mellan häktningsgrunden kollusionsfara och åklagarens möjligheter att besluta om restriktioner för den häktade. Detta samband bör - som jag också har anfört -uttryckligen framgå av lag. Normalt sett finns ingen anledning att tillåta ett överklagande av enbart skälen för ett avgörande. Som framgår av redogörelsen för gällande rätt är detta en hävdvunnen princip i det processuella systemet, även om undantag är tänkbara. Jag anser emellertid att man i första hand bör lösa frågan på ett annat sätt än att tillåta överklagande av häktningsskäl.