prop · GH03149 · 1994-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna om tillsynen över hälso- och sjukvårdspersonalen finns i huvudsak i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl., den s.k. tillsynslagen. Individtillsynen utövas av oavsett om det rör sig om personal inom allmän eller enskild vård. Frågor om disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation m.m. för hälso- och sjukvårdspersonalen enligt tillsynslagen prövas av (). Samhällsutvecklingen ställer ständigt krav på anpassning av den författningsmässiga regleringen. Detta gäller i hög grad inom hälso- och sjukvården. Regeringen beslutade att tillsätta en utredning för att se över tillsynslagen samt vissa närliggande frågor. Utredningen antog namnet . överlämnade ett delbetänkande Förenklad handläggning hos m.m. (SOU 1989:80). Utredningens huvudbetänkande Tillsynen över hälso- och sjukvården (SOU 1991:63) överlämnades . I de för utfärdade direktiven (dir. 1987:21) erinrades bl.a. om att det utöver bestämmelserna i tillsynslagen finns särskilda före- skrifter för flera personalgrupper. Det kunde enligt direktiven även i fortsättningen finnas anledning att reglera vissa skyldigheter för denna personal genom bestämmelser utöver dem i tillsynslagen. En uppgift för utredningen skulle därför vara att överväga i vilken utsträckning hälso- och sjukvårdspersonalen borde omfattas av en sådan reglering. Bestämmelserna borde så långt möjligt förenklas, göras enhetliga och samlas i en författning. Denna deluppgift för drogs emellertid tillbaka och regeringen förordnade en särskild utredare att fullgöra denna uppgift. Departementspromemorian Samordnade bestämmelser om åligganden för hälso- och sjukvårdspersonalen (Ds 1992:61) överlämnades . En sammanfattning av huvudbetänkande finns i bilaga 1 och en sammanfattning av departementspromemorian om åligganden för hälso- och sjukvårdspersonalen finns i bilaga 2. huvudbetänkande har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna samt en sammanställning över deras yttranden finns i bilaga 3. Även departementspromemorian om personalens åligganden har remissbehandlats. En förteckning över dessa remissinstanser samt en sammanställning över deras yttranden finns i bilaga 4. lagförslag och lagförslaget i departementspromemorian finns i bilaga 5 respektive bilaga 6. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns i bilaga 8. Regeringen har i propositionen i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Vi återkommer till Lagrådets yttrande i avsnitten 7.1, 7.6, 8.1.2.6, 8.8.3, 8.7 och 9.2 samt i författningskommentarerna till de lagrum vilkas utformning Lagrådet lämnat synpunkter på. Dessutom föreslås ytterligare bestämmelser om att skall vara skyldig att lämna tillfälle att yttra sig i ärende även om styrelsen inte är part och att överklagandetid av beslut skall vara från den dag då beslutet har meddelats. Vissa redaktionella ändringar har också gjorts i lagtexten. Med anledning av att regeringen i nära anslutning till denna proposition överlämnar prop. 1993/94:139 Lag om behörighet att utöva veterinäryrket föreslås här inga bestämmelser enbart avseende veterinärer. 4.1 Hälso- och sjukvårdspersonalens skyldigheter och ansvar Att ha tillgång till god hälso- och sjukvård är en av grundstenarna i välfärdssamhället. De vårdsökande skall kunna utgå från att den vård som ges är av god kvalitet och lämnas i sådana former att de kan känna trygghet och säkerhet i vårdsituationen. Detta gäller oavsett om det rör sig om vård som ges av en offentlig eller av en privat vårdgivare. Patienten kan dock inte själv bestämma innehållet i och omfattningen av vården. Sådana avgöranden ankommer alltid på vårdgivaren och på den som inom vissa givna ramar har det medicinska ansvaret för vården. Däremot skall patienten informeras om vilka behandlingsmetoder som finns och också ha möjlighet att avböja att få viss behandling. Lagstiftningen ställer krav på såväl sjukvårdshuvudmannen som på den enskilde yrkesutövaren. Bestämmelser om att hälso- och sjukvården skall bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård finns i 2 a § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL). Här anges också vad som menas med en god vård. Vården skall vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen. Den skall vara lätt tillgänglig och bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Vården skall främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen. Vården och behandlingen skall också så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Denna bestämmelse gäller all hälso- och sjukvård oavsett om vårdgivaren är privat eller offentlig. Motsvarande bestämmelser för tandvården finns i 3 § tandvårdslagen (1985:125). Vikten av de förebyggande insatserna i hälso- och sjukvårdsverksamheten slås fast i 2 b § HSL, vilken även den riktar sig till vårdgivarna inom såväl den privata som den offentliga sektorn. När någon avlidit, skall hälso- och sjukvårdens uppgifter, enligt 2 c § HSL, fullgöras med respekt för den avlidne och de efterlevande skall visas hänsyn och omtanke. HSL i övrigt gäller enbart den vård som landstingen och kommunerna bedriver. Till följd av äldrevårdsreformen (den s.k. Ädel-reformen) har det fr.o.m. införts bestämmelser i (17 - 25 §§) om viss sjukvård. Bestämmelserna innebär en skyldighet för kommunen att erbjuda hälso- och sjukvård till äldre människor med behov av särskilt stöd som bor i en särskild boendeform med stöd och omvårdnad och till andra människor som bor i bostäder med särskild service på grund av att de av fysiska, psykiska eller andra skäl har betydande svårigheter i sin livsföring. Det är härvid i första hand fråga om hälso- och sjukvård som ges på sådana sjukhem och andra vårdin- rättningar, som inrättats för somatisk långtidssjukvård och som drivs av kommunerna. Vidare är kommunen skyldig att erbjuda en god hälso- och sjukvård i samband med sådan dagverksamhet som avses i 10 § socialtjänstlagen. Kraven i HSL gäller enbart den vård vilken samhället ansvarar för genom sin tillsyn. Verksamhet på vilken lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot verksamhet på hälso- och sjukvårdens område, den s.k. kvacksalverilagen, är tillämplig faller utanför detta område. För sluten vård som bedrivs i annat än offentlig regi finns bestämmelser i . Maj:ts stadga (1970:88) om enskilda vårdhem m.m., den s.k. vårdhemsstadgan. I övrigt saknas regler för hur privata vårdgivares verksamhet skall vara organiserad. Alla vårdgivare omfattas som angetts av de allmänna bestämmelserna i och tandvårdslagen. Den vårdverksamhet som bedrivs måste till följd härav uppfylla kraven på en god vård. Skyldigheten för vårdgivaren innebär också ett indirekt krav på verksamhetens organisation. Denna måste var uppbyggd på ett sådant sätt och ha sådana resurser som fordras för att en god vård skall kunna ges. Bestämmelserna i lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. (behörighetslagen) syftar också till att garan-tera vårdkvaliteten. Bestämmelser om personalens allmänna skyldigheter finns i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. (tillsynslagen). De allmänna skyldigheter som vårdgivarna har genom hälso- och sjukvårdslagen läggs genom tillsynslagen i stor utsträckning på de enskilda yrkesutövarna. Således anges t.ex. att personalen skall vinnlägga sig om att ge patienten sakkunnig och omsorgsfull vård. Det finns vidare särskilda föreskrifter för vissa yrkesgrupper; - allmänna läkarinstruktionen (1963:341) - allmänna tandläkarinstruktionen (1963:666) - reglementet för sjuksköterskor (1957:656) - reglementet för barnmorskor (1955:592) Därutöver kan regeringen eller efter regeringens bemyndigande, med stöd av 3 § tillsynslagen utfärda de särskilda bestämmelser som behövs till skydd för enskilda eller för verksamhetens bedrivande i övrigt. Sådana föreskrifter får betydelse för vad olika yrkesgruppers ansvar innebär. I den allmänna läkarinstruktionen finns dels bestämmelser för samtliga läkare bl.a. om att de skall utöva yrket i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet, dels bestämmelser som endast rör vissa läkare. Tandläkarinstruktionen innehåller liknande bestämmelser. Barnmorskereglementet anger bl.a. relativt ingående vilka åtgärder som en barnmorska får vidta vid en förlossning. Sjuksköterskereglementet anger sjuksköterskornas arbetsområde. Regleringen är inte lika ingående som för barnmorskor men innehåller i stort bestämmelser som motsvarar dem som gäller för barnmorskor. Att ta hand om dem som avlidit på sjukvårdsinrättningar har alltid varit en naturlig uppgift för sjukvården. Genom ändring i HSL har det nu också formellt slagits fast att denna upgift är en del av hälso- och sjukvården. Någon motsvarande bestämmelse som reglerar personalens skyldigheter finns inte. Alla personalgruppers medverkan krävs för att hälso- och sjukvården - inklusive tandvården - skall fungera så att god vård i enlighet med bestämmelserna i hälso- och sjukvårdslagen respektive i tandvårdslagen kan ges. Det stora antalet författningsbestämmelser och förhållningsregler, de instruktioner respektive reglementen samt de allmänna åliggandena och förhållningsreglerna i tillsynslagen som finns med avseende på hälso- och sjukvårdpersonalens yrkesutövning kan sammantagna med bl.a. av huvudmännen eller andra arbetsgivare bestämda rutiner sägas ange ramen för var och ens yrkesansvar. Inom denna ram varierar ansvaret med hänsyn till den enskilde individens utbildning, arbetsuppgifter, ställning i organisationen, samlade yrkeserfarenheter, arten av den verksamhetsgren inom vilken vederbörande arbetar m.m. Var och en ansvarar själv för att han fullgör sina arbetsuppgifter på ett tillfredsställande sätt. Detta är i och för sig inte något som är speciellt för hälso- och sjukvården. Vad som däremot utmärker detta område, och som utöver en verksamhetstillsyn motiverar en särskild individtillsyn, är att verksamheten i så hög grad berör den enskilde vårdsökande individens liv, hälsa och personliga Frågor om fel eller försummelse i yrkesutövningen för den som är verksam inom hälso- och sjukvården kan bli föremål för prövning enligt i första hand tre olika regelsystem varav den nuvarande tillsynslagen med möjlighet att meddela disciplinpåföljd bara är ett. De båda andra är de straffrättsliga och arbetsrättsliga systemen. Utöver dessa kan uttalanden av ombudsmän () eller Justitiekanslern () också komma i fråga. beslut och uttalanden i samband med styrelsens tillsyn utgör visserligen inte sanktioner i egentlig mening men bör ändock nämnas i detta sammanhang och ges en allt större vikt, liksom den verksamhet som landstingens och kommunernas förtroendenämnder bedriver. I syfte att avgränsa området för det offentligrättsliga disciplinansvaret är det lämpligt att klargöra i vilken utsträckning de andra sanktionssystemen omfattar försummelser och händelser som kan förekomma i arbetslivet i allmänhet och inom hälso- och sjukvården i synnerhet. Här skall ges en översikt över de olika åtgärder som kan komma i fråga för ett fel som begåtts av en enskild yrkesutövare inom hälso- och sjukvården. Inom den arbetsrättsliga lagstiftningens ramar har arbetsgivaren rätt att utöva sin arbetsledning. Detta innebär bl.a. en rätt att vidta de åtgärder som är befogade vid fall av fel, försumligheter eller misskötsamhet från en arbetstagares sida. Detta gäller även inom hälso- och sjukvården. Med stöd av kollektivavtal kan arbetsgivaren ha rätt att utkräva disciplinansvar dvs. vidta disciplinära åtgärder. Ett sådant avtalsgrundat disciplinärt förfarande är fristående från de åtgärder som kan vidtas med stöd av tillsynslagens bestämmelser. Dessa båda regelssystem kan således tillämpas . Som exempel på kollektivavtalsbestämmelser kan nämnas allmänna bestämmelser för arbetstagare inom den kommunala sektorn enligt de senast träffade kollektivavtalen. Den aktuella bestämmelsen i det nu gällande avtalet, AB 89, och i det senast tecknade avtalet, AB 94, vilket gäller fr.o.m. har följande lydelse. "§ 11 Disciplinpåföljd Arbetstagare som i anställningen gjort sig skyldig till fel eller försummelse kan åläggas disciplinpåföljd i form av skriftlig varning eller - vid svårare eller upprepad förseelse - löneavdrag. Disciplinpåföljd får dock ej åläggas arbetstagare för att han har deltagit i strejk eller därmed jämförlig stridsåtgärd. Löneavdrag åläggs för minst en och och utgör för arbetstagare med lön per kalendermånad enligt 14 § 1/5 av arbetstagarens lön per kalenderdag i trettiodagarsmånad. För annan arbetstagare avses med lön en på motsvarande sätt beräknad lön för kalendermånad. Mer än en disciplinpåföljd får ej åläggas för en och samma förseelse. Har arbetsgivaren vidtagit åtgärd för att anställa åtal mot arbetstagare, får arbetsgivaren ej inleda eller fortsätta disciplinärt förfarande i fråga om förseelse som avses med åtgärden. Sedan arbetstagares anställning hos arbetsgivaren har upphört får disciplinpåföljd ej åläggas honom. Ej heller får disciplinpåföljd åläggas för arbetstagare under uppsägningstid för händelse som inträffat före uppsägningen. Innan fråga om disciplinpåföljd avgörs skall berörd arbetstagare beredas tillfälle att yttra sig och lokal arbetstagarorganisation underrrättas om den tilltänkta åtgärden. Organisationen har rätt till överläggning i frågan. Överläggning skall påkallas senast efter underrättelsens mottagande. Beslut om disciplinär åtgärd enligt denna paragraf skall meddelas skriftligen och på sådant sätt att tvekan inte kan uppstå om anledningen till Bestämmelser om disciplinansvar för offentligt anställda finns också i lagen (1976:600) om offentlig anställning. Lagen är dock i väsentliga delar tillämplig på arbetstagare hos kommun och landsting bara om anställningen är statligt reglerad. En översyn av lagen har gjorts. Regeringen har med anledning härav överlämnat en proposition till (prop. 1993/94:65 En ändrad lagstiftning för statsanställda m.fl.). I propositionen föreslås att bestämmelserna om disciplinansvar skall behållas i sak oförändrade. Vissa mindre förändringar i bestämmelserna föreslås bl.a. när det gäller grunderna för bedömningen av frågan om en försummelse är att anse som ringa eller inte. Utöver denna form av disciplinåtgärder har arbetsgivaren rätt att inom den arbetsrättsliga lagstiftningens ramar utöva sin arbetsledning och vidta de åtgärder som han anser befogade då arbetstagaren behöver stöd för att klara sin yrkesutövning eller vid fall av misskötsamhet från en arbetstagares sida. Till tänkbara åtgärder hör det stöd som arbetstagaren kan få genom utbildningsinsatser och arbetsanpassning. Bland övriga åtgärder som kan vidtas kan nämnas sanktioner som avstängning, omplacering, uppsägning och avskedande. Även avstängningsinstitutet regleras i de allmänna bestämmelserna på det kommunala området i kollektivavtalet AB 94 och har följande lydelse. "§ 10 Avstängning m.m. Arbetstagare kan på grund av förseelse tillfälligt sättas ur tjänstgöring av arbetsgivaren. Är arbetstagare på sannolika skäl misstänkt för eller beträds med svårare fel eller försummelse i anställningen eller brott som kan medföra fängelse eller svårare förseelse utom anställningen, äger arbetsgivaren i avvaktan på ärendets avgörande avstänga arbetstagaren från tjänstgöring. Avstängning får ske för högst i sänder. Har utredning angående förseelse upptagits av polis- eller åklagarmyndighet, gäller dock avstängningen intill dess beslut i åtalsfrågan eller lagakraftägande dom föreligger. Föreligger eljest vägande skäl att avstänga arbetstagare äger arbetsgi- varen besluta därom för högst i sänder. Arbetstagare kan efter läkares hörande meddelas förbud att tjänstgöra för att förhindra att smitta sprids. Arbetstagare kan meddelas förbud att tjänstgöra i avvaktan på resultat av beordrad läkarundersökning. Arbetstagare, som vägrar genomgå läkarundersökning eller ställa sig till efterrättelse av läkare föreskriven vård, kan avstängas från tjänstgöring för högst i sänder." Möjligheterna att i arbetsrättslig ordning agera är begränsat till rena arbetsgivar-arbetstagarrelationer. När det gäller ifrågasatta avtalsbrott från uppdragstagares sida gäller vanliga avtalsrättsliga regler. Man kan således tänka sig situationen att en sjukvårdshuvudman säger upp ett avtal med en kontraktspartner t.ex. en läkare som inte uppfyller sina åtaganden enligt avtal att meddela god vård. Det straffrättsliga systemet utesluter, till skillnad från det arbets- rättsliga, en parallell prövning enligt tillsynslagen. Disciplinärt förfarande enligt tillsynslagen får således inte inledas eller fortsättas när anmälan till åtal gjorts för samma fel. Såväl tjänstebrott som allmänna brott i tjänsten kan vara aktuella. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften skall, enligt 20 kap 1 § , dömas för tjänstefel till böter eller fängelse i högst . Om brottet har begåtts uppsåtligen och är att anse som grovt, skall dömas för grovt tjänstefel till fängelse, lägst och högst . I sådant fall skall särskilt beaktas om gärningsmannen missbrukat sin ställning eller om gärningen för någon enskild eller det allmänna har medfört allvarligt förfång eller otillbörlig förmån som är betydande. För straffansvar är det nödvändigt att gärningen företagits vid myndig- hetsutövning. Bestämmelsen omfattar "inte bara handlingar som självständigt utgör myndighetsutövning utan också vissa andra åtgärder som står i ett naturligt och nära samband med myndighetsutövning. Dit hör t.ex. förberedande handlingar av olika slag" (prop. 1988/89:113 s.14). Med myndighetsutövning förstås beslut eller åtgärder som ytterst är uttryck för samhällets maktbefogenheter och som kommer till stånd och får rättsverkningar för eller emot den enskilde i kraft av offentligrättsliga regler och inte på grund av avtal eller i övrigt regler av privaträttslig natur (prop. 1975:78 s.141 och bet. 1988/89:JuU24). Vidare kan erinras om bestämmelser om mutbrott (20 kap. 2 § BrB) och om brott mot tystnadsplikt (20 kap. 3 § BrB). Förutom tjänstebrott kan även andra brott begångna i tjänsten vara aktuella att bedöma. De allmänna reglerna om straff i m.fl. lagar är sålunda tillämpliga på brott som begås av hälso- och sjukvårdspersonal under verksamhetens utövande. Brott som med hänsyn till hälso- och sjukvårdsverksamhetens art är mest näraliggande är brott mot liv och hälsa, dvs. mord och dråp (3 kap. 1-2 §§ BrB), vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 7-8 §§ BrB), misshandel (3 kap. 5 § BrB) och framkallande av fara för annan (3 kap. 9 § BrB). Även brott mot någons frihet (4 kap. BrB) och sexualbrott (6 kap. BrB) kan tänkas liksom osant intygande (15 kap. 11 § BrB), brott mot griftefrid (16 kap. 10 § BrB) och narkotikabrott (1 § narkotikastrafflagen, 1968:63). Härutöver finns vissa straffbestämmelser i speciallagstiftningen på hälso- och sjukvårdens område. Enligt 9 § abortlagen (1974:595) kan t.ex. den som utan att vara behörig att utöva läkaryrket uppsåtligen utför abort på annan, dömas för illegal abort till böter eller fängelse högst . Åsidosätter läkare sin skyldighet enligt lagens 10 § att enligt 4 § underställa prövning en vägran att utföra abort döms till böter eller fängelse . På samma sätt döms enligt 10 § den läkare som utför abort efter artonde havandeskapsveckan utan att ha tillstånd till åtgärden. Straffbestämmelser finns också i 12 § transplantationslagen (1975:190 senaste lydelse 1989:13) och i 8 § steriliseringslagen (1975:580). Utövar läkare, vars legitimation har återkallats eller vars behörighet eljest har upphört, eller läkare, som har begränsad behörighet, obehörigen och mot ersättning läkaryrket, döms han enligt 10 § lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. till böter eller fängelse högst . Till samma straff döms den som obehörigen och mot ersättning utövar tandläkaryrket. Om en läkare, tandläkare eller veterinär missbrukat behörigheten att ordinera eller beställa narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit får förbjuda eller föreskriva särskilda begränsningar i fråga om utlämnandet (6 § lagen (1992:860) om kontroll av narkotika och 5 § förordningen (1963:654) om försäljning från apotek av alkoholhaltiga läkemedel och teknisk sprit, m.m.). Den som bryter mot en sådan föreskrift kan när det gäller narkotika dömas till böter eller fängelse högst (13 § första stycket 3 lagen (1992:860) om kontroll av narkotika) och när det gäller alkoholhaltiga medel till böter (8 § förordningen (1963:654) om försäljning från apotek av alkoholhaltiga läkemedel och teknisk sprit, m.m.). Slutligen finns ett offentligrättsligt disciplinansvar som innebär att hälso- och sjukvårdspersonal står under statlig tillsyn och att fel eller försummelser kan prövas i en särskild nämnd, (), vars verksamhet beskrivs närmare i avsnitt 4.4. Disciplinpåföljderna är varning och erinran. Varning är en allvarligare påföljd än erinran. Det bakomliggande syftet med disciplinpåföljd är att upprätthålla en hög patientsäkerhet. Den felande uppmärksammas på att han eller hon i ett visst fall har handlat på ett sätt som inte kan godtas. Påföljden skall vara en påminnelse om att ett sådant handlande inte får upprepas . Den skall också ha en allmänpreventiv funktion genom att den uppmärksammar andra yrkesutövare på vad som är rätt och fel vid utövning av hälso- och sjukvårdsverksamhet. Återkallelse av legitimation är den mest ingripande och vittgående åtgärd som kan vidtas mot en legitimerad yrkesutövare. Genom återkallelsen förhindras den som kan utöva yrket på ett tillfredsställande sätt att vara verksam i yrket eller att uppträda under den särskilda kompetensgaranti som legitimationen innebär. Rättsverkningarna av en återkallelse blir olika för olika yrkeskategorier. Således får en läkare, tandläkare eller barnmorska inte utöva respektive yrke. Obehörigt utövande av läkar- och tandläkaryrkena är straffsanktionerat medan detta inte är fallet beträffande barnmorskeyrket. Alla tre yrkeskategorierna kan utöva annat yrke inom hälso- och sjukvården i den utsträckning detta inte är behörighetsreglerat. Sjuksköterskor och sjukgymnaster får fortsätta att utöva yrket. De får dock inte inneha eller vikariera på tjänst som sjuksköterska respektive sjukgymnast inom hälso- och sjukvården i landstingens regi. Däremot finns det inte något hinder mot att arbeta som t.ex. undersköterska inom sådan verksamhet eller i enskild vårdverksamhet. Psykologer, psykoterapeuter, logopeder, optiker, tandhygienister och kiropraktiker får utöva yrket. Det finns inte något legalt hinder för dem att arbeta i enskild eller landstingens hälso- och sjukvård. Den som saknar legitimation som tandhygienist skall dock ha föreskriven kompetens som tandhygienist, för att få utöva yrket. Obehörigt användande av beteckningen legitimerad i förbindelse med yrkestiteln är förbjudet och straffsanktionerat. Av tillsynslagens nuvarande 38 § framgår att i vissa fall kan överlämna ärenden till arbetsgivaren. Detta gäller de fall då det är "uppenbart att ärendets behandling i nämnden inte är påkallad från allmän synpunkt eller för att tillvarata patienternas rätt". Detta innebär enligt förarbetena (prop.1978/79:220 s. 66) att de disciplinärenden som kan komma i fråga är fel som "uteslutande eller till övervägande hänför sig till det interna anställningsförhållandet och inte till vården av patienter". Fall då offentligrättsliga regler för yrkesutövning har åsidosatts torde endast undantagsvis kunna överlämnas till arbetsgivaren och det skall då vara uppenbart att ärendets behandling i inte är påkallad från allmän synpunkt. En sådan omständighet som att felet vållat skada eller annan olägenhet av betydelse talar enligt förarbetena (prop.