prop · GH0326 · 1994-01-01 00:00:00 — Någon behörig domstol i fråga om målsägandebiträden som skall förordnas i utlandsärenden finns inte och inte heller är det lämpligt att lägga beslutanderätten på . Jag kan således inte biträda den uppfattning som framförts under remissbehandlingen att rätt till målsägandebiträde bör finnas vid brott enligt 6 kap. BrB oavsett om brottet begåtts inom eller utom riket. I promemorian föreslås i stället att rätten till allmän rättshjälp i angelägenheter som skall prövas eller på annat sätt behandlas utomlands skall utvidgas. Förslaget har i allmänhet vunnit anslutning under remissbehandlingen. Från något håll har dock mot denna lösning invänts att rätten till rättshjälp är beroende av den rättssökandes inkomst. Även jag förordar en lösning som innebär en utvidgning av rätten till allmän rättshjälp. Den övre inkomstgränsen för erhållande av allmän rättshjälp är för , vilket innebär att flertalet rättssökande kan antas komma att omfattas av möjligheten att få rätts- hjälp. En sådan lösning är vidare tekniskt sett relativt okomplicerad. En naturlig avgränsning blir därmed att det skall vara fråga om en rättslig angelägenhet, vilket innebär att en målsägande som för talan om skadestånd - eller ansvar - kommer att omfattas av bestämmelsen. Det är rimligt att det allmänna i första hand bistår den som också för talan med anledning av brottet. Man kan också i allmänhet utgå från att målsäganden för talan vid allvarligare brottslighet. En utvidgad möjlighet till rättshjälp bör främst avse offer för de mest integritetskränkande och allvarliga brotten. En lämplig avgränsning är, som också föreslås i promemorian, att medge allmän rättshjälp till den som utomlands utsatts för ett sådant brott som motsvarar brott enligt 6 kap. BrB, dvs. mål om sexualbrott. har i massmedia ett antal fall som gällt våldtäkt av flickor utomlands uppmärksammats. Dessa och liknande fall skulle omfattas av en sådan bestämmelse. I 6 kap. BrB finns ett antal brott av något mindre allvarlig art än exempelvis våldtäkt och sexuellt utnyttjande, liksom bestämmelser om försöksbrott m.m. Detta talar i och för sig för att begränsa tillämpningsområdet genom att direkt i lagtexten räkna upp de allvarligaste och mest integritetskränkande sexualbrotten. Med sådana uppräkningar riskerar man emellertid alltid att utesluta vissa nog så ömmande fall. Bl.a. mot den bakgrunden är en mer generellt utformad regel att föredra. En sådan ordning är också i bättre överensstämmelse med regleringen i lagen om målsägandebiträde när det gäller mål om sexualbrott. Promemorians lagförslag innebär att ett tillägg görs i 8 § första stycket 1 RHL. Av tillägget framgår att rättshjälp får beviljas målsägande i angelägenheter som skall prövas eller på annat sätt behand- las utom riket om det gäller brott som motsvarar brott enligt 6 kap. BrB. För sådana fall skall det således inte ställas krav på att det finns särskilda skäl för allmän rättshjälp. I samband därmed föreslås en ändrad lydelse av bestämmelsen i 8 § första stycket 1 för att det klart skall framgå att allmän rättshjälp i andra fall får beviljas en rättssökande som är bosatt här om det finns särskilda skäl för rättshjälp. Utformningen av lagtexten har rönt viss kritik från remissinstanserna. föreslår en reglering efter förebild av vad som gäller för fastighetstvister enligt punkt 9 i 8 § och att således rättshjälp skall beviljas brottsoffer endast om kostnaderna inte täcks av försäkring eller utländsk myndighet. Jag ansluter mig till den lösning som föreslås i promemorian. förslag skulle enligt min mening medföra tillämpningssvårigheter, bl.a. på grund av att man när rättshjälp begärs inte alltid vet om vissa kostnader täcks av ersättning från myndighet i utlandet. har haft invändningar mot promemorians förslag när det gäller förutsättningarna för rättshjälp i andra angelägenheter utomlands än som avser brott och hävdat att svåra gränsdragningsproblem blir följden av att bestämmelsen formuleras om utan att det tydligt anges vad som avses med ändringen. När det gäller frågan om rättshjälp i dessa utlandsärenden har den nuvarande bestämmelsen i 8 § första punkten RHL, som jag redogjort för, i praxis tolkats mycket restriktivt och enligt min mening alltför restriktivt. Det finns skäl för en något mer generös reglering. Bestämmelsen bör därför formuleras om för att tydligare markera att det finns undantag från regeln om att rättshjälp endast får beviljas i angelägenheter som skall behandlas vid svenska domstolar och myn- digheter. Enligt min mening kan och bör begreppet särskilda skäl behållas i paragrafen eftersom man med en mjukare formulering annars riskerar en alltför generös tillämpning. För att rättshjälp skall beviljas i utlandsärenden bör det alltså även i fortsättningen ställas krav på att det finns särskilda skäl - i den betydelse begreppet normalt har i lag- stiftningen - för rättshjälp. Den ändrade formulering jag föreslår bör enligt min mening kunna medföra en mer nyanserad tillämpning än den nuvarande lydelsen gör. Jag föreslår således att 8 § första punkten RHL ändras i enlighet med promemorians förslag. Jag har gjort några smärre justeringar i förslaget till lagtext. Jag vill med anledning av vissa påpekanden under remissbehandlingen framhålla att rätten till allmän rättshjälp i första hand regleras i 6 § RHL och att en förutsättning för rättshjälp är att den rättssökande har behov av det bistånd som tillhandahålls enligt rättshjälpslagen. Behovet skall således bedömas med utgångspunkt i de förmåner som anges i 9, 9a och 10 §§ RHL. Vidare gäller att rättshjälp inte får beviljas den som inte har befogat intresse av att få sin sak behandlad. Någon tveksamhet om att prövningen av rätten till allmän rättshjälp alltid skall ske efter en bedömning i det enskilda fallet finns enligt min mening inte. Promemorian innehåller också ett förslag om ändring i rättshjälpslagen beträffande de förmåner som kan utgå i angelägenheter utomlands. Biträdeshjälpen blir enligt förslaget även fortsättningsvis av begränsad omfattning. Biträdet skall som huvudregel få sköta ärendet från och i samband med inställelse för förhandling eller liknande anlita ett ombud på platsen. I vissa fall kan det dock vara berättigat för biträdet att själv företa resor utomlands för att inställa sig till exempelvis förhandling i målet. Däremot skall den rättssökandes egna kostnader för resor i samband med egen inställelse under förundersökning och rättegång utgöra en sådan kostnad som ersätts av den allmänna rättshjälpen. En förutsättning är enligt promemorians förslag att målsäganden ålagts personlig inställelseskyldighet. Vidare föreslås att ersättning för den rättssökandes kostnader i angelägenheten endast skall lämnas i den mån de inte ersätts av myndighet eller domstol i det land där den rättsliga angelägenheten prövas eller på annat sätt behandlas. Ersättning skall inte heller lämnas i den mån kostnaderna täcks genom någon försäkring. Enligt förslaget skall bestämmelserna tas in i en ny paragraf, 9 b §, i rättshjälpslagen. Den föreslagna bestämmelsen har i promemorian utformats så att de aktuella förmånerna inte bara omfattar den målsägande som fått allmän rättshjälp i mål om sexualbrott med stöd av det nya tillägget i 8 §, utan också den målsägande som annars fått allmän rättshjälp beviljad i en rättslig angelägenhet rörande brott utomlands. Förslaget innebär att en här i landet bosatt målsägande som för talan i ett mål om rån utomlands fortsättningsvis kan få sina inställelsekostnader ersatta, om de särskilda skälen för att få allmän rättshjälp är uppfyllda. Däremot anses det föra för långt att i sammanhanget generellt utvidga förmånerna till att avse också tvistemål och andra ärenden som behandlas utomlands. Under remissbehandlingen har riktats invändningar mot att en förutsättning för ersättning för resa och uppehälle enligt förslaget skall vara att målsäganden ålagts personlig inställelseskyldighet. Jag instämmer i kritiken och förordar en formulering där rätten till ersättning inte blir beroende av hur den utländska domstolen formulerat kallelsen till målsäganden. Man kan räkna med att utländska rättsordningar har skiftande regler för när personlig närvaro vid förhandling krävs och för hur kallelser utformas. Det bör enligt min mening vara tillräckligt som förutsättning för rätt till ersättning för inställelsekostnader att målsäganden kallats till förhandling. En remissinstans har påpekat att det i rättshjälpslagen inte anges vilka förmåner som rättshjälp i angelägenheter utomlands innebär och att den föreslagna, nya bestämmelsen tar sikte enbart på angelägenheter rörande brott. Jag är inte beredd att utöver det område promemorians förslag omfattar lagreglera vilka förmåner som kan bli aktuella i de fall rättshjälp beviljas för angelägenheter utomlands. Mitt förslag innebär ingen annan förändring i förhållande till vad som gäller än att inställelsekostnader ersätts i ange- lägenheter rörande brott. När det t.ex. gäller ersättning för de kostnader för tolk som kan uppkomma i utlandsärendena gäller att tolkkostnader ersätts som ett utlägg för rättshjälpsbiträdet i enlighet med den praxis som utbildats på området. Om kostnader för tolk uppstår utan att de kan debiteras som ett utlägg för biträdet bör dessa kunna ses som kostnader för in- ställelsen. Jag återkommer strax till denna fråga. Enligt promemorieförslaget skall regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, meddela närmare föreskrifter om tillämpningen av de olika rättshjälpförmåner som kan bli aktuella. Föreskrifterna skall bl.a. ange de närmare principerna för rättshjälps- biträdets egna resor utomlands resp. anlitande av platsombud, (jfr också Lagrådets uttalande i prop. 1972:4, se avsnitt 6.1). Såväl som har ifrågasatt om bör utfärda föreskrifterna. har invänt att föreskrifter inte är erforderliga då beslutsfunktionen i första instans endast tillkommer en myndighet. Inte heller jag anser det nödvändigt med närmare föreskrifter när det gäller tillämpningen av bestämmelserna om förmåner i utlandsärenden. Den tillämpande myndigheten kan utan ett bemyndigande tillgodose det behov av information och liknande som kan finnas bland den rättssökande allmänheten. Jag vill avslutningsvis erinra om att regeringen enligt 26 § RHL är bemyndigad att meddela bestämmelser om ersättning för inställelsekostnader. Sådana bestämmelser har meddelats genom förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen m.m. Kompletteringar i denna förordning bör göras med anledning av den nu föreslagna ordningen. I den praktiska tillämpningen av de nya bestämmelserna kan det t.ex. innebära en olägenhet för målsäganden att inte förrän vid ärendets avslutande få besked huruvida kostsamma resor kommer att ersättas som rättshjälpskostnader. Det bör därför finnas en möjlighet att begära förskott. Också frågor om ersättning för tolkkostnader bör regleras i denna ordning. Jag avser att återkomma till regeringen i denna del. 6.3 Utvidgad rätt till bistånd på platsen för brottet Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i denna del är huvudsakligen positiva till förslaget. Skälen för mitt förslag: Det är en brist att ambassaderna inte kan erbjuda brottsoffer annan konsulär service än exempelvis hjälp till kontakter med myndigheter och försäkringsbolag och ekonomiskt bistånd för hemresa till . Bl.a. mot bakgrund av vad som framkom vid den hearing anordnade i decem- ber 1990 och resultatet av den inventering som gjordes vid utlands- myndigheterna (jfr avsnitt 6.1.) bör offer för brott som begåtts utomlands få en förstärkt rätt till ekonomiskt bistånd av ambassader och konsulat. En förbättring i brottsofferskyddet för detta område kan i enlighet med vad som föreslogs i promemorian ske genom ändringar i lagen om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. Syftet bör då i princip vara att jämställa brottsoffer med den personkrets, framför allt frihetsberövade personer, som enligt gällande bestämmel- ser i lagen ges rätt till ekonomiskt bistånd i den utsträckning som behövs för att de skall beredas ett tillfredsställande rättsskydd. En följd av anknytningen till lagen om ekonomiskt bistånd blir att många i bosatta utlänningar ställs utanför rätten till bistånd. Av lagens 8 § följer emellertid att rätten till bistånd omfattar flyktingar och personer som är statslösa om de är bosatta i . När det gäller frågan om vilken kategori brottsoffer som bör omfattas av en sådan rätt till bistånd, bör i första hand de som utsatts för allvarliga och integritetskränkande brott komma i fråga. En rimlig avgränsning är den som föreslås i promemorian, nämligen att bistånds- regeln omfattar offer för våldsbrott. Därmed kommer exempelvis offer för sexualbrott, misshandelsbrott och vissa rånbrott att få ett förbättrat skydd. Någon remisskritik mot promemorians förslag i dess huvuddrag har inte framförts. Jag föreslår därför att den som är bosatt i och i utlandet blivit utsatt för våldsbrott, skall vara berättigad att av beskickning eller konsulat erhålla ekonomiskt bistånd i anslutning till brottet om det behövs för att denne skall kunna ta till vara sin rätt. Bestämmelsen bör tas in i lagen om ekonomiskt bistånd och kommer därmed att omfatta svenska medborgare, flyktingar och statslösa, om de är bosatta här. Av bestämmelsen bör närmare framgå i vilken utsträckning bistånd skall ges och vad biståndet skall omfatta. Överväganden i dessa frågor måste göras bl.a. mot bakgrund av de ändringar i rättshjälps- lagen jag föreslagit i det föregående. Bestämmelsen om ekonomiskt bistånd till offer för våldsbrott i lagen om ekonomiskt bistånd bör därför endast ta sikte på sådant biståndsbehov som uppstår i anslutning till brottet, dvs. i ett inledande skede. Rätten till bistånd i samband med det rättsliga efterspel som kan komma att bli följden av det begångna brottet, t.ex. ett rättegångsförfarande, följer i stället av reglerna i rättshjälpslagen. Bistånd enligt lagen om ekonomiskt bistånd bör ges för att den som blivit utsatt för våldsbrott skall kunna ta till vara sin rätt. För att i detta hänseende ge offren för våldsbrott utomlands ett förstärkt grundskydd bör direkt av lagtexten framgå att biståndet får omfatta kostnader för utredning och bevisning samt för ersättning till ombud eller tolk. Att bistånd skall lämnas om det behövs innebär också att det inte föreligger någon skyldighet för utlandsmyndigheterna att lämna bistånd med stöd av denna bestämmelse om biståndet kan fås på annat sätt. Ett skäl att inte lämna bistånd kan t.ex. vara att personen i fråga har en försäkring som täcker de aktuella kostnaderna. Vidare framgår av lagens 9 § att bistånd inte skall lämnas enligt lagen i den mån bistånd kan erhållas från annan stat. Jag vill därför erinra om att offrets rättigheter kan bli helt tillgodosedda inom ramen för den utländska statens rättssystem. Det är inte enbart ekonomiskt bistånd som behövs för att förstärka brottsoffrens situation i utlandsärenden. Detta framkom, som jag tidigare redovisat, bl.a. vid hearing . Där efterlystes ett större engagemang från utlands- myndigheternas sida och ökade möjligheter att få hjälp i form av såväl personligt som juridiskt stöd. Man skulle kunna tänka sig att ålägga ambassader och konsulat en större beredskap för att hjälpa människor som utsatts för våldsbrott än som torde vara fallet på många håll. Dessa frågor, liksom andra närliggande frågor av mer praktisk natur, lämpar sig dock inte för reglering i lag. Närmare föreskrifter i dessa delar och om tillämpningen av den nya bestämmelsen kan meddelas av regeringen eller, efter regeringens bestämmande, av . Bistånd enligt lagen om ekonomiskt bistånd är i princip alltid förenat med återbetalningsskyldighet. Återbetalningsskyldigheten får dock enligt bestämmelser i lagen jämkas eller efterges. När det gäller återbetalning av erhållet bistånd enligt 4 § för den som frikänns, gäller enligt 5 § att återbetalning skall ske endast om det finns särskilda skäl. På motsvarande sätt bör återbetalningsskyldighet för den som fått bistånd med stöd av den nya bestämmelsen i 4 a § endast komma i fråga om det föreligger särskilda skäl. Detta innebär att biståndet i de allra flesta fall kommer att vara kostnadsfritt för den som utomlands blivit utsatt för våldsbrott. Särskilda skäl som kan föranleda återbetalningsskyldighet är t.ex. att de uppkomna kostnaderna beror på den biståndberättigades egen vårdslöshet eller försummelse eller om den biståndsberättigade inte godtar ett kompetent och lämpligt ombud som utlandsmyndigheten erbjuder utan i stället kräver att få ett mycket dyrare ombud. Ett målsägandebiträde är i princip kostnadsfritt för målsäganden. Biträdet har rätt till ersättning av allmänna medel i enlighet med vad som enligt rättshjälpslagen gäller för biträde vid allmän rättshjälp, dvs. ersättning med skäligt belopp för arbete, tidsspillan och utlägg. Det kan nämnas att timkostnadsnormen är inklusive moms. Den tilltalade kan i vissa fall bli skyldig att helt eller delvis till staten återbetala kostnaderna för målsägandebiträdet enligt reglerna i 31 kap. RB. I samband med tillkomsten av målsägandebiträdeslagen uttalades i propositionen (prop. 1986/87:107 s. 35 f) att reformen kunde - i förening med andra föreslagna reformer på rättshjälpsområdet - genomföras inom ramen för oförändrade resurser. Man räknade med att biträde skulle komma att förordnas i ca 1 500 mål , varav ca 1 000 i ärenden om sexualbrott. Den ökade belastningen på rättshjälpsanslaget uppskattades till . Timkostnadsnormen uppgick vid det tillfället till . 1989/90:158 om utvidgad rätt till målsägandebiträde, m.m. konstaterades att förslagen om en utvidgad rätt till målsägandebiträde i mångt och mycket utgjorde en anpassning av lagtexten till praxis. Av statistik över kostnadsutvecklingen kunde utläsas att domstolarna hade blivit generösare i tillämpningen av lagen. Kostnaderna under /89 - det första budgetåret under vilket den nya lagen gällde - var , medan kostnaderna under påföljande halvår var nära . Mot bakgrund av denna utveckling beräknades kostnaderna för hela /90 till . Bedömningen var att den föreslagna utvidgningen skulle rymmas inom ramen för givna resurser. har i anslagsframställningen för /95 beräknat belastningen på rättshjälpsanslaget för rättshjälp genom målsägandebiträde till ca . I promemorian redovisas vissa kostnadsberäkningar som gjorts inom av hur stora kostnadsökningar den föreslagna utvidgningen i 1 § lagen om målsägandebiträde kan förväntas medföra. Befintlig statistik över lagen om målsägandebiträde är emellertid mycket bristfällig och den hittillsvarande ärende- och kostnadsutvecklingen, på vilken kostnadsberäkningarna måste baseras, måste därför uppskattas. Uppskattningsvis uppgick antalet ärenden med målsägandebiträde /89 till ca 650, medan motsvarande siffra för budgetåren 1989/90 och 1990/91 är ca 1 100 ärenden. Den genomsnittliga ärendekostnaden uppskattas till exklusive moms. När det först gäller frågan om i hur många ärenden det kan bli aktuellt med förordnande av målsägandebiträde enligt den nya bestämmelsen uppskattas i promemorian, mot bakgrund av bestämmel- sens restriktiva utformning, det ytterligare antal ärenden som kommer att omfattas av utvidgningen till högst något hundratal ärenden . Den årliga kostnadsökningen beräknas till ca . När det gäller den utvidgade rätten till målsägandebiträde i vissa mål om enskilt anspråk som avskilts från den gemensamma handläggningen samt i vissa av målsäganden överklagade mål om enskilt anspråk anses i promemorian ett rimligt antagande vara att utvidgningarna inte kommer att belasta rättshjälpsanslaget i någon större omfattning. Denna bedömning grundar sig dels på att de enskilda anspråken relativt sällan blir avskilda från den gemensamma handläggningen med brottmålet och dels på att målsäganden enligt gällande rätt i stället kan få allmän rättshjälp med biträdesförordnande beviljad i tvistemålet. Ofta har det tidigare förordnande målsägandebiträdet också förordnats till rättshjälpsbiträde i skadeståndsprocessen. Med den nya ordningen slipper man ifrån denna omgång, vilket innebär en viss besparing i administrativt hänseende. I de fall där så inte skett, måste den nya ordningen innebära en processekonomisk vinst, eftersom målsägandebiträdet redan är insatt i skadeståndsfrågan och därför kan ta tillvara målsägandens rätt med en betydligt mindre arbetsinsats än som annars vore fallet. Den nya ordningen innebär heller inga ändringar när det gäller möjligheterna att förplikta förlorande part att ersätta statens kostnader för biträdet. I denna del torde därför den föreslagna ordningen bli i det närmaste kostnadsneutral eller endast förenad med mycket måttliga kostnadsökningar. Den föreslagna ändringen i rättshjälpslagen av rätten till rättshjälp i angelägenheter som behandlas utomlands innebär en ökad belastning på rättshjälpsanslaget. Med den restriktiva utformning bestämmelsen har kommer emellertid endast ett fåtal fall att omfattas. Vart och ett av dessa kan dock antas föranleda relativt höga kostnader för staten i jämförelse med de kostnader motsvarande ärenden skulle medfört om de hade behandlats inom landet. Kostnadsökningen uppskattas i promemorian till 0,5 - . Ändringen i lagen om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. innebär att konsulat och beskickningar i större utsträckning än tidigare skall lämna ekonomiskt bistånd till svenska medborgare som i utlandet utsatts för våldsbrott. Bl.a. mot bakgrund av de uppgifter om antalet våldsbrott utomlands som framkommit vid den inventering som gjorts vid utlandsmyndigheterna och den relativt restriktiva utformning de ändrade bestämmelserna fått, bedöms i promemorian de ökade kostnader som följer av lagförslaget bli måttliga. Den årliga kostnadsökningen beräknas uppgå till högst 1 miljoner kr.Några remissinstanser, bl.a. och , har menat att de i promemorian redovisade kostnadsberäk- ningarna är för låga. Det påtalas att kostnaderna i ärenden som handläggs utomlands ofta är mycket höga och att inte minst tolknings- och översättningsarbete kan bli mer kostsamt än vad som förutsetts. För egen del vill jag framhålla att kostnaderna för den utvidgning av rätten till målsägandebiträde och till rättshjälp som jag föreslår är mycket svåra att förutse. De beräkningar som redovisats i promemorian bör dock kunna ligga till grund för bedömningen. Kostnaderna bör enligt min mening beräknas bli något högre än som förutsatts där men torde kunna stanna vid storleksordningen 2,5 till . Kostnaderna bör finansieras genom besparingar på annat håll inom ansvarsområde. Kostnadsökningen för ändringen i lagen om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. är också den svår att beräkna. Kostnaden kan möjligen bli något högre än det vad som anges i promemorian. Reformen i denna del belastar anslag. Anslaget har redan för innevarande budgetår höjts för att finansiera reformen. De föreslagna lagändringarna bör kunna träda i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Det innebär att målsägandebiträde kan förordnas efter ikraftträdandet även i mål och ärenden som påbörjats . I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429), 2. lag om ändring i lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m., 3. lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde. Förslaget 2 har upprättats i samråd med chefen för . Förslagen har granskats av Lagrådet. 10.1 Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429) Bestämmelsen i 8 § första stycket 1 har formulerats om. Genom ett tillägg till bestämmelsen framgår att allmän rättshjälp också får beviljas en rättssökande som är bosatt här, om saken gäller ett utomlands begånget brott mot sökanden som motsvarar brott enligt 6 kap. BrB.