prop · GH03118 · 1994-01-01 00:00:00 — Föredraganden anförde vidare att han givetvis förutsatte att såväl JK som domstolen beaktar vik- ten av att åtal väcks möjligt, så att frågan huruvida brott föreligger blir prövad skyndsamt och han hänvisade därvid till bestäm- melsen i 14 kap. 3 § TF om skyndsam handläggning av tryckfrihetsmål (prop. 1975/76:204 s. 183 f.). När 10 kap. 14 § TF tillkom, gällde enligt RB en värde- gräns på (SFS 1974:1067), som höjdes till (SFS 1986:1010). Paragrafen fick sin nuvarande lydelse (prop. 1988/89:124, SFS 1989:650). I dessa senare lagstiftningsärenden synes inte förhållandet till 10 kap. 14 § TF ha berörts. Bestämmelsen om beslag av egendom av mindre värde bör enligt motivuttalanden inte vara tillämplig vid beslag av egendom som inte har något direkt ekonomiskt värde eller när det i övrigt kan råda tvekan om huruvida den föreskrivna åtalstiden bör gälla. Som exempel på egendom som inte har något direkt ekonomiskt värde har angivits affärshand- lingar (se prop. 1974:124 s. 58 och prop. 1988/89:124 s. 64 f.). I sådana fall bör således åtal väckas inom en månad om inte ansökan görs hos rätten om förlängning av fristen. Vad som sagts leder till bedömningen att av- sikten bör ha varit att för beslag i utrednings- syfte enligt TF - och även enligt YGL - en- månadsregeln skall gälla. Av JK:s remissyttrande framgår emellertid att bestämmelserna inte alltid tolkats så vid rättstillämpningen. Eftersom det saknas anledning att i denna fråga nu ha en annan inställning än den när bestämmelsen om utrednings- beslag togs in i TF, bör lagstiftningen förtydligas i detta avseende. Regeringen finner således att det bör föreskrivas att efter beslut om utrednings- beslag åtal skall väckas inom en månad om inte rätten medger förlängning av tiden oavsett egen- domens uppskattade värde. En bestämmelse av denna innebörd bör föras in i grundlag och kan då tas in i 10 kap. 14 § TF. Den nya bestämmelsen om förlängd tid att väcka åtal och ansöka om konfiskering enligt YGL tas lämpligast in i 7 kap. 3 § YGL och innebär således att rätten kan medge förlängning av den tid inom vilken JK på grund av beslaget har att väcka åtal eller ansöka om konfiskering. Rätten skall kunna meddela ett sådant beslut om den nu föreskrivna tiden inte räcker till för att JK skall ha möjlighet att utan orimlig tidspress göra en rättslig bedömning av de i beslag tagna fram- ställningarna. Avsikten är alltså att bestämmelsen skall lämna utrymme för en förlängning av tiden endast i undantagsfall. Den som drabbats av beslaget bör få tillfälle att yttra sig innan dom- stolen fattar beslut i frågan om det lämpligen kan ske. Beslag i utredningssyfte skall inte omfattas av den nya bestämmelsen i YGL. I promemorian togs även upp frågan om rätten till domstolsprövning av beslag enligt TF eller YGL skulle grundlagsfästas. Promemorians bedömning var den att de bestämmelser härom som finns i är tillräckliga. Denna bedömning har anslutit sig till. Övriga remiss- instanser har inte särskilt tagit upp frågan. Också regeringen ansluter sig till promemorians bedömning i denna fråga. 6 Tid för meddelande av dom Regeringens förslag: I tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål som handlagts inför jury får rätten besluta att domen skall meddelas än efter det att den fått juryns svar om det finns synnerliga hinder mot att meddela domen tidigare. I brottmål där den tilltalade är häktad skall domen meddelas senast inom om det inte finns ett sådant synnerligt hinder. Domen skall dock alltid vara skriftligen avfattad och meddelad senast efter det att juryn lämnat sitt svar. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att den absoluta tiden för domens meddelande skulle tas bort. Domen skulle dock meddelas inom efter det att juryn överlämnat sitt svar om inte synnerligt hinder mötte mot detta. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller förklarat sig inte ha något att erinra mot förslaget. Bland dessa återfinns JO, , Hovrätten över och , , , , och . Många remissinstanser har dock avstyrkt promemorians förslag att ta bort den absoluta tidsfristen. Justitiekanslern () har anfört att det enligt hans mening ligger ett betydande långsiktigt värde i att fristen enligt nuvarande lagstiftning upprätthålls och att den inte förefaller ha vållat några oöverstigliga svårigheter i praktiken vid handläggningen av tryckfrihetsmål. JK har med hänsyn därtill anfört att det bör övervägas om den föreslagna bestämmelsen endast bör omfatta mål enligt yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) om ansvar för olaga våldsskildring och barnpornografibrott. har föreslagit att bestämmelsen skall utformas i enlighet med 30 kap. 7 § rättegångs- balken (RB) för brottmål mot icke häktade och enligt 17 kap. 9 § RB för dom i tvistemål i allmänhet. Tingsrätten har vidare anfört att pro- blemet i stället borde mötas genom att det i lag skall anges tid när huvudförhandling skall hållas efter det att åtal väckts. Enligt bör huvudregeln att dom skall meddelas inom kvarstå om juryns svar innebär att brott inte föreligger. har anfört att domen inte bör få meddelas senare än från det att juryn överlämnat sitt svar, vilket , medier och kommunikation vid även framfört som lämplig tidpunkt när den avstyrker att den absoluta tids- fristen tas bort. vid förordar en absolut tidsfrist . avstyrker förslaget såvitt avser tryckfrihetsmål och anför att det skall vara bestämd , , för när dom senast skall meddelas i yttrandefrihetsmål. Bakgrund: I tryckfrihetsförordningen (TF) och i YGL föreskrivs att tryckfrihetsmål och yttrande- frihetsmål alltid skall behandlas skyndsamt (14 kap. 3 § TF och 11 kap. 1 § YGL). Av motiven till TF framgår att med detta avsågs främst att målen skall handläggas med förtur (jfr SOU 1947:60 s. 291). I lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden (till- ämpningslagen) är föreskrivet att i tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål där målet handlagts inför jury skall domen meddelas senast på rättens första arbetsdag efter det att juryn har överlämnat sitt skriftliga svar. Rätten har dock den möjligheten att "om det är nödvändigt" besluta om anstånd för att besluta och avfatta domen. Anståndet får vara högst (10 kap. 3 §). När målet inte hand- läggs inför jury, vilket sker vid tingsrätten om båda parter förklarat sig avstå från sådan prövning och i samtliga fall i överrätt, gäller i stället om tid för meddelande av dom. Vad som föreskrivs i 10 kap. 3 § tillämpningslagen om tiden för domens meddelande i tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål som handlagts inför jury har i princip oförändrat förts över från 11 § i lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål i dess lydelse från (SFS 1977:1017). Enligt bestäm- melsens ursprungliga lydelse skulle domen meddelas senast "söckendagen efter det juryns svar tillställts rätten". Lagändringen föranleddes av bl.a. en skrivelse från i vilken tingsrätten hemställde om ändring av 11 §. Tings- rätten anförde att, om juryns utslag var fällande, den tid som stod till buds kunde vara för kort för att de lagfarna domarna i önskvärd utsträckning skulle hinna beakta materialet och överlägga om domskäl och domslut (se prop. 1977/78:62 s. 41). I lagrådsremissen anfördes att erfarenheten visade att rätten ibland vid fällande utslag av juryn kunde behöva visst rådrum innan domen meddelades. Med hänsyn härtill och till att det föreslogs andra ändringar i den tryckfrihets- rättsliga processen som medförde att fler mål än tidigare skulle hänföras till tryckfrihetsmål och att rätten därför kunde komma att ställas inför nya och fler svårbedömda frågor än tidigare, föreslogs att möjligheterna till anstånd med dom i tryck- frihetsmål vidgades något. Det betonades emellertid att det på detta område var särskilt angeläget att domen meddelades utan onödigt dröjsmål. Departe- mentschefen menade att vidgningen endast borde gälla vid fällande dom och att samma tidsfrister skulle tillämpas som de som gällde enligt beträffande dom i brottmål där den tilltalade är häktad (a. prop. s. 42). Lagrådet föreslog emellertid att undantagsregeln skulle få tillämpas generellt, dvs. inte endast i fall av fällande dom, i sådana fall där det var oundgängli- gen nödvändigt med uppskov (a. prop. s. 77). Lagrå- dets förslag blev propositionens, som godtogs av (bet. 1977/78:KU20, rskr. 1977/78:78). I brottmål som handläggs enligt RB är huvudregeln att överläggning skall hållas som förhandlingen avslutas eller senast nästa helgfria dag, varefter domen "om det kan ske" skall avkunnas. Om det är oundgängligen nödvändigt med rådrum för domens beslutande och avfattande, får rätten besluta om anstånd. Domen skall dock "om ej synnerligt hinder möter, skriftligen avfattas och meddelas, då den tilltalade är häktad, inom och i annat fall efter förhandlingens avslutande" (30 kap. 7 § andra stycket RB). RB föreskriver således att dom skall skriftligen avfattas och meddelas inom om den tilltalade är häktad, och i annat fall , om det inte möter synnerligt hinder mot detta. Föreligger synnerligt hinder, finns det ingen i lag angiven tid för när domen senast skall meddelas. Motsvarande gäller enligt 17 kap. 9 § RB för meddelande av dom i tvistemål. I RB föreskrivs vidare att när ett mål har avgjorts parterna sna- rast skall underrättas skriftligen om utgången i målet (17 kap. 9 § sjunde stycket och 30 kap. 7 § sjätte stycket). I förordningen (1987:1099) om skyldighet för domstol att underrätta parterna om utgången i mål och ärenden, m.m. finns närmare föreskrifter om hur och när detta skall ske. Tiden för när dom skulle meddelas i häktade mål var tidigare absolut, dvs. det fanns en definitiv tidsfrist för när dom senast skulle meddelas, såsom nu finns i tillämpningslagen efter huvudförhandling inför jury. Tiden var bestämd . Bestämmelsen upphävdes (SFS 1956:587). I propositionen anförde departementschefen i sin anmälan till regeringen att den i lagen föreskrivna maximitiden för meddelande av dom mot tilltalad som var häktad i praktiken hade visat sig medföra svårigheter när det gällde vidlyftiga mål och att en uppmjukning av föreskriften hade ifrågasatts. Remissinstanser såsom , och rådhusrätt hade framfört att det i praktiken kunde vara omöjligt att färdigställa en dom i ett vidlyftigt mål , om sedvanlig omsorg skulle läggas ned vid utarbetandet av domen. Departementschefen fann att vad som anförts från remissinstanserna hade sådan tyngd, att en uppmjukning av reglerna framstod som påkallad trots de betydelsefulla hänsyn som föranlett tidsfristen (prop. 1956:142 s. 36 ff.). När en förhandling inför jury är slutförd, skall rätten genast skriftligen till juryn framställa frågan om brott föreligger enligt den eller de be- stämmelser som åklagaren eller målsäganden åberopar. Görs det gällande att flera brott har förövats, skall en särskild fråga framställas till juryn för varje brott. Om målet är sådant att det föranleder flera frågor, skall frågorna framställas var för sig. Juryns överläggning sker i enrum och gäller de frågor som rätten har framställt. Juryn har tillgång till rättens protokoll och de hand- lingar som åberopats under huvudförhandlingen. Prövningen skall grundas på vad som kommit fram vid huvudförhandlingen inför juryn. Först sedan juryn skriftligen har besvarat de frågor som rätten har framställt med ett ja eller nej, får juryn skiljas åt.Skälen för regeringens förslag: Tillämpnings- lagens huvudregel om tid för meddelande av dom kan enligt ordalydelsen tolkas så, att domen skall tillhandahållas skriftligen dagen efter den dag då juryn lämnat sitt svar. En sådan ordning kan ha varit åsyftad men torde nu vara omöjlig att upprätthålla i många mål. Bestämmelsen har även tillämpats på så sätt att rätten har möjlighet att avkunna domen efter det att juryn lämnat sitt svar och att expediera en skriftlig dom inom efter avkunnandet (jfr 6 § i förordningen [1987:1099] om skyldighet för domstol att underrätta parterna om utgången i mål och ärenden m.m.). Det förekommer numera mål som är av sådan omfattning att även en tidsfrist för att besluta och avfatta domen kan försätta domstolen i en hart när omöjlig situation. Det kan röra sig om mål där t.ex. processmaterialet är svårtillgängligt och omfattande eller rättsfrågan är av särskild komplicerad art. Rätten kan även komma att ställas inför svåra rättsfrågor som avser den nya grundlagen. Visserligen kan rätten förbereda sig inför överläggningen före det att juryn överlämnat sitt svar, men överläggningen i dess rätta bemärkelse påbörjas inte förrän huvudförhandlingen avslutats och juryns svar överlämnats. Det får anses att det är i tryck- frihetens och yttrandefrihetens intresse att dom meddelas , men det bör även beaktas att en med orimlig tidspress utformad dom i första instans kan få mindre önskvärda konsekvenser, även för den enskilde. Att en dom får sin utformning efter möjlighet till eftertanke utgör en viktig del av rättssäkerheten. Skälen för att rätten bör kunna besluta om anstånd med mer än för att besluta och avfatta domen är således mycket starka och därför bör nu gällande tidsfrist förlängas. Att såsom några remissinstanser föreslagit föreskriva att en sådan möjlighet till längre anstånd skulle omfatta endast mål som avser brott enligt YGL, eller vissa brott enligt YGL, är enligt regeringen mindre lämpligt. Det kan nämligen inträffa att åtal väckts mot en tilltalad för t.ex. såväl tryckfrihets- som yttrandefrihetsbrott. Rätten skulle då i princip vara förhindrad att tillämpa den för yttrandefrihetsbrottet gällande bestämmelsen om senare tidpunkt för meddelande av domen, eftersom det i brottmål sällan finns möjlighet att meddela deldom mot en och samme tilltalad. En annan fråga är om den föreslagna uppmjukningen av bestämmelsen skall innebära att det införs en ny, absolut senaste tid för meddelande av dom eller om bestämmelsen i stället bör utformas i likhet med 17 kap. 9 § och 30 kap. 7 § RB. Som tidigare fram- hållits uttalas särskilt i grundlagarna att tryck- frihetsmål och yttrandefrihetsmål skall handläggas skyndsamt och av förarbetena till TF framgår att syftet med bestämmelsen främst är att målen skall handläggas med förtur, dvs. de skall skyndsamt tas upp till prövning vid förhandling. Någon motsvaran- de bestämmelse finns inte i tillämpningslagen exempelvis i form av en föreskrift om att målet skall tas upp till förhandling efter det att åtal har väckts eller ansökan har gjorts om konfiskering. har i sitt remissvar anfört att grundlagskravet på skyndsam handläggning torde lämpligare kunna upprätthållas genom att det i lag meddelas en föreskrift av nämnt slag, t.ex. liknande den som finns i mål där den tilltalade är häktad (45 kap. 14 § andra stycket RB) eller beträffande unga lagöverträdare (12 § andra stycket lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Enligt tingsrätten är det varken nödvändigt eller ratio- nellt att ha en regel som i slutändan tvingar fram ett forcerat avgörande när eftertanke och omsorg i målets behandling är som viktigast. Som tingsrätten anfört är en fördröjning av tiden för att sätta ut målet ofta beroende av annat än det tingsrätten ensam råder över, t.ex. svårigheter att samordna tidpunkter med de ombud som ofta anlitas i tryck- frihets- och yttrandefrihetsmål. Motsatt förhållande gäller vad avser tiden för när dom skall meddelas när förhandlingen avslutats. Över detta råder rätten ensam. En föreskrift i lag om när huvudförhandling senast skall påbörjas efter det att åtal väckts torde inte undanröja de svårig- heter det kan vålla att skyndsamt sätta ut målet till huvudförhandling. Det skulle sannolikt finnas en stor risk för att rätten skulle bli tvungen att medge undantag från bestämmelsen, t.ex. på grund av en tilltalads krav om att företrädas av ett visst ombud, vilket ofta måste godtas. Det synes därför inte vara lämpligt att i dessa särskilda mål närmare reglera tiden för huvudförhandling i lag. Vad som sagts innebär naturligtvis inte att grundlagarnas krav om skyndsam handläggning får eftersättas. I promemorian föreslogs att den absoluta tiden för när dom senast skall meddelas skulle tas bort, men att dom skulle få meddelas senare än efter det att juryns svar överlämnats endast om synnerligt hinder mötte att meddela dom . Till stöd för detta anfördes bl.a. att tillämpningslagen inte föreskriver en definitiv tidsfrist när huvudförhandlingen inte hållits inför jury och att det kunde finnas risk för att en definitiv tidsfrist i allmänhet skulle förlänga tiden för när dom meddelas. Det är ur alla synpunkter sett angeläget att det slutliga rättsliga avgörandet är väl genomtänkt och inte utformas i hast. Detta gäller inte minst mål som är omfattande och svårbedömda. En i lagen an- given maximitid riskerar att vara otillräcklig i något enstaka fall och att utnyttjas i mål där skäl för anstånd egentligen inte förelegat. Detta skall givetvis undvikas. Å andra sidan skall inte bortses från det förhållandet att tryckfrihetsmål och yttrandefrihetsmål i vissa situationer kan vara av stor vikt för opinionsbildningen i vårt samhälle och att, såsom JK framhållit, det är viktigt att se till att det inte skall vara möjligt att låta en alltför förflyta innan frågan blir avgjord om en grundlagsskyddad framställning innefattar brott eller inte. Bestämmelsen om sista dag för meddelande av dom gäller visserligen endast vid huvudförhandling inför jury, men juryprövning skall ske så snart inte båda parter avstår från det. Vad som anfördes vid den förra lagändringen av före- varande paragraf, att det på detta område är särskilt angeläget att dom meddelas utan onödigt dröjsmål, gäller naturligtvis fortfarande. Regeringen finner därför att en definitiv tidpunkt bör anges i lag. Endast ett fåtal mål som handläggs enligt vanliga bestämmelser i torde oundgängligen kräva mer än tre veckors rådrum för beslutande och avfattande av domen. Som framgått kan yttrandefrihetsmål vara mycket omfattande och svårtillgängliga, särskilt om framställningarna utgörs av filmer. En domstol torde dock utan alltför stora svårigheter kunna planera verksam- heten på sådant sätt att en dom i ett mål av exempelvis nämnd art - utan att saken forceras med risk för att kvaliteten av den juridiska prövningen eftersätts - kan meddelas och vara skriftligen av- fattad inom i vart fall . Denna tidsfrist bör därför utgöra en lämplig avvägning i detta sammanhang. Regeringen föreslår således att huvudregeln allt- jämt skall vara att dom skall meddelas efter det att juryn avlämnat sitt svar. Med meddelas avses då främst avkunnas. Denna tid är dock i många mål som inte är av mindre omfattning och när juryn har besvarat en fråga om brott föreligger jakande alltför kort för att rätten skall hinna att med omsorg besluta domen. Rätten bör därför ha möjlighet att meddela domen . Det kan förekomma mål som är av sådan omfattning och svårhetsgrad att ytterligare rådrum än är absolut nödvändigt utan att det för den skull kan anses att synnerligt hinder möter mot att meddela domen . har invänt mot promemorians förslag som innebar att endast om synnerligt hinder mötte domen skulle få meddelas . Tingsrätten hänvisar härvid till risken att uttrycket "synnerligt hinder möter" skulle förlora sin betydelse. Regeringen instämmer i tingsrättens kritik mot promemorians förslag i denna del. I stället bör den nya bestämmelsen utformas med 30 kap. 7 § andra stycket RB som förebild. Domen skall således meddelas och vara skriftligen avfattad senast efter juryns svar om inte synnerligt hinder möter, men alltjämt senast om det är fråga om brottmål och den tilltalade är häktad. Med synnerligt hinder skall avses i stort detsamma som gäller enligt RB, men här måste även beaktas vad i grundlagarna föreskrivs om skyndsam handläggning av målen. Utrymmet för meddelande av dom respektive är därmed mycket begränsat. Det är svårt att föreställa sig vilka omständigheter som skulle vara sådana att synnerliga skäl kan anses föreligga, om juryn funnit att ingen del av framställningen innefattar brott. Det finns dock inte skäl att i lag särreglera de fall när juryn friar framställningen, vilket efterlyst. Regeln om skyndsam handläggning får anses vara tillräcklig för att säkerställa att domen avkunnas. Genom att juryns friande svar genast blir tillgängligt för parterna och rätten inte kan göra en strängare bedömning än den juryn har gjort finns efter juryns friande svar inte heller längre ovisshet om framställningen skall anses brottslig eller inte. Enligt bestämmelsens nuvarande lydelse finns inte någon uttrycklig skyldighet för domstolen att skriftligen underrätta parterna om utgången i målet. En sådan skyldighet bör i tydlighetens intresse föreskrivas i lagen. 7 Ansvaret för yttrandefrihetsbrott vid vissa direktsända radioprogram m.m. Regeringens förslag: Bestämmelsen i 3 kap. 17 § tillämpningslagen om överflyttande av ansvaret för yttrandefrihetsbrott i vissa fall förtydligas så att det framgår att den berörde före sändningen skall underrättas om beslutet. Beslutet skall antecknas i ett register och anteckningen skall innehålla uppgift om den det berör. Om så inte sker, skall beslutet inte gälla. Vad som i 3 kap. 20 § anges om straff för underlåtenhet att lämna uppgift om utgivare för radioprogram upphävs. Inför hearingen framlagt förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Synpunkter vid hearingen: Inga invändningar fördes fram. Skälen för regeringens förslag: Enligt 6 kap. 1 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) får i fråga om direktsända program som inte utgör sådan direktsändning som avses i 1 kap. 8 § YGL i lag föreskrivas att den som framträder i programmet skall ansvara för sina yttranden själv. I 3 kap. 2 och 17 §§ lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrande- frihetsgrundlagens områden (tillämpningslagen) finns sådana föreskrifter. Av 3 kap. 2 § - som gäller sändningar enligt radiolagen (1966:755) - framgår att den som skall förordna utgivare får besluta att den som fram- träder i ett direktsänt program själv skall svara för yttrandefrihetsbrott han begår. Vidare före- skrivs att ett sådant beslut skall meddelas de be- rörda före sändningen och antecknas i ett register hos programföretaget. Om underrättelse och registrering inte sker, blir beslutet utan verkan. I bestämmelsen anges närmare vad anteckningen skall innehålla, bl.a. namn på de berörda. Att sådana uppgifter finns torde vara en förutsättning för att ett yttrandefrihetsbrott skall kunna beivras. Bestämmelsen i 17 § avser s.k. egensändningar, eller ursprungliga sändningar i tråd. I paragrafen anges att den som bedriver sändningsverksamheten skall föra ett särskilt register över sådana be- slut. Ett utdrag ur registret skall genast sändas till , som är registreringsmyndighet för utgivare av detta slag av sändningar, varje gång ett beslut har antecknats i det. Här föreskrivs emellertid inte vad anteckningen skall innehålla och inte heller att beslutet skall meddelas de berörda. Såvitt framgår av motiven är bestämmelsernas skilda utformning inte resultatet av en avsedd skillnad annat än att det är fråga om olika slag av sändningar. 3 kap. 17 § tillämpningslagen bör därför utformas på ett sätt som bättre ansluter sig till utformningen av 3 kap. 2 §. Således bör anges att den som berörs av beslutet skall underrättas om det och att beslutet före sändningen skall antecknas i ett särskilt register för detta. För att anteckningen skall kunna få någon rättslig betydelse, bör den såsom anges i 2 § innehålla uppgift om vem som avses med beslutet. Beslutet bör vara utan verkan om något av dessa moment inte upp- fyllts. Enligt 3 kap. 20 § andra stycket tillämpningslagen är det straffbart att bryta mot vad som i kapitlet föreskrivs om skyldighet att "lämna uppgift om ut- givare". Emellertid föreskrivs inte i lagens 3 kap. om någon skyldighet som motsvaras av straffbudet.