prop · GH03186 · 1994-01-01 00:00:00 — I båda dessa situationer finns det i lika hög grad anledning att ge skyddsombud en särskild tillträdesrätt i förhållande till den som råder över arbetsstället. Utredningen föreslår att bestämmelser i dessa avseenden införs i arbets- miljölagen. Arbetsmiljölagen innehåller i 3 kap. 8 - 10 vissa föreskrifter om skyl- digheter för leverantörer av tekniska anordningar och farliga ämnen. Före- skrifterna gäller varje produkt som kan användas yrkesmässigt. Produktsäkerhetslagen (1988:1604) gäller varor och tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet och som konsumenter kan utnyttja för enskilt bruk. Produktsäkerhetslagen innehåller - förutom samma möjligheter som arbetsmiljölagen att ingripa mot leverans och ställa krav på information vid marknadsföring - även möjligheter att ingripa mot redan levererade produkter genom krav på varningsinformation eller återkallelse. Arbetarskyddsstyrelsen har påvisat att det finns ett praktiskt behov av be- stämmelser om varningsinformation och återkallelse även på arbetsmiljöområdet. Vidare följer av krav på marknadskontroll, dvs. hinder mot att farliga produkter släpps ut på marknaden och tas i bruk samt möjlighet att avlägsna sådana produkter från marknaden. Som en följd av kan den omfattande förhandskontroll som finns i exempelvis i fråga om maskiner komma att försvinna och ersättas av ett tydligare ansvar för tillverkaren eller importören kombinerat med en marknadskontroll. Utredningen föreslår mot denna bakgrund att instituten varningsinformation och återkallelse införs även på arbetsmiljöområdet. Det föreslås att bestämmelser härom i arbetsmiljölagen utformas i princip på samma sätt som i produktsäkerhetslagen. En genomgång görs i betänkandet av hur olika sanktioner enligt arbetsmiljölagen används. Utredningen konstaterar att systemet med förelägganden och förbud ingår som en naturlig del i arbetsmiljölagstiftningen och utgör en fast grund för tillsynsmyndigheternas verksamhet. Det finns emellertid på arbetsmiljöområdet öveträdelser där föreläggande eller förbud inte är några ändamålsenliga till- synsinstrument. I arbetsmiljölagen finns därför ett antal föreskrifter med direkta straffsanktioner. Överträdelser av arbetsmiljöbestämmelser begås ofta inom ramen för en verk- samhet där många människor medverkar. För att straffansvar skall kunna ådömas måste utredning ske av den personliga skuld som en utpekad gärningsman har till det inträffade. Det är ofta svårt. Mot denna bakgrund behandlar utredningen andra sanktioner som kan tillämpas mot företag, främst företagsbot och särskilda sanktionsavgifter. Bestämmelser om företagsbot finns i och kan tillämpas på arbetsmiljöområdet. Den redovisning av användningen av företagsbot som lämnas i betänkandet visar att bestämmelserna tillämpas ytterst sällan. I allvarliga fall av företagsunderlåtelser bör dock enligt uppfattning företagsbot kunna bli ett verksamt sanktionsmedel på arbetsmiljöområdet. När det gäller brott mot bestämmelser om den yttre miljön har (SOU 1993:27 Del 1 s. 666 ff.) föreslagit att lagstiftningen om företagsbot ändras för att möjliggöra en vidgad tillämpning av institutet. överväganden har enligt uppfattning bäring även på brott inom arbetsmiljöområdet. Arbetsmil- jölagsutredningen biträder därför det förslag till ändring av bestämmelser som har framlagts av . föreslår vidare att möjlighet att föreskriva sank- tionsavgifter för företag införs i arbetsmiljölagen. Härvid avses en konstruktion med strikt ansvar där avgifter kan dömas ut när överträdelse har skett av en föreskrift. Avgörande för utredningens ställningstagande är den effektivisering av sanktionssystemet som kan vinnas om man kan begränsa erforderlig utredning till att gälla endast själva överträdelsen. Tanken är där- vid att man inte skall behöva mer eller mindre resultatlöst satsa resurser på att belägga hos vem inom ett företag uppsåtet eller oaktsamheten bakom överträdelsen närmast är att söka. Administrativt och processekonomiskt vinns motsvarande lättnader, och åklagarnas resurser kan användas på områden där större utsikter finns att nå påtagliga resultat. Utredningen föreslår att Arbetarskyddsstyrelsen bemyndigas att föreskriva att en särskild avgift skall betalas om överträdelse har skett av vissa direkt straffsanktionerade föreskrifter, bl.a. föreskrifter om provning, kontroll, produktinformation och anmälningsskyldighet. Avgiften skall betalas även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Den skall påföras den verksamhet där överträdelsen skedde. När Arbetarskyddsstyrelsen föreskriver en särskild avgift skall styrelsen ange hur avgiften skall beräknas. Viktigt är att avgiftsbeloppet skall kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden. Vad gäller förhållandet mellan sanktionsavgifter och företagsbot framhåller utredningen att utdömande av företagsbot förutsätter att ett brott av allvarligt slag uppsåtligen eller av oaktsamhet begåtts i näringsverksamhet. Avgifterna å andra sidan avses utgå med schablonbelopp som påförs när överträdelsen är av relativt lindrig art och någon utredning om det personliga ansvaret och det subjektiva rekvisitet inte är påkallad. Utredningen förordar mot denna bakgrund en lägsta gräns av och en högsta gräns av för den särskilda avgiften. Innan en sanktionsavgift av förordat slag påförs behövs en prövning om en överträdelse faktiskt har skett. Utredningen föreslår att frågan prövas av för- valtningsdomstol på talan av yrkesinspektionen eller Arbetarskyddsstyrelsen. Utredningen föreslår att avgift även skall kunna påföras efter ett föreläg- gande av den handläggande tillsynsmyndigheten, om föreläggandet godkänns av den det riktar sig mot. Åtal för en överträdelse, som omfattas av en föreskrift om avgift, får enligt förslaget väckas endast om det av särskilda skäl är påkallat ur allmän synpunkt. beslut får enligt gällande ordning överklagas hos Arbe- tarskyddsstyrelsen. Styrelsens beslut får i regel överklagas hos regeringen. Utredningens uppdrag har varit att pröva om det finns förutsättningar att ta bort möjligheten att överklaga till regeringen som tredje och sista instans. Utredningen har efter en genomgång av sådana besvärsärenden funnit att ärendena inte varit av den art eller omfattning att behovet av regeringsprövning varit särskilt framträdande. Utredningen anser därför att möjligheten att överklaga till regeringen som tredje eller sista instans bör tas bort. Utredningen har vidare funnit att beslut av Arbetarskyddsstyrelsen som första instans bör be- handlas på samma sätt som treinstansärendena. Möjligheten att överklaga till regeringen bör alltså enligt utredningen avskaffas även i dessa fall. Beslut enligt arbetsmiljölagen som riktar sig mot enskilda faller under tillämpningsområde. Detta innebär att det måste finnas en möjlighet att få ett sådant beslut prövat av domstol. Utredningen föreslår att domstolsprövningen sker hos allmän förvaltningsdomstol och att den börjar i länsrätten. En nackdel med en sådan ordning är att instanskedjan blir lång, näm- ligen yrkesinspektionen - Arbetarskyddsstyrelsen - länsrätten - kammarrätten - Regeringsrätten. Utredningen har därför övervägt olika möjligheter till begränsning i instanskedjan. Den begränsning som utredningen förordar är att prövningstillstånd införs i ledet länsrätt - kammarrätt. Utredningen lägger emellertid inte fram några konkreta förslag om prövningstillstånd. Det närmare utarbetandet av prövningstillståndsregler bör i stället samordnas med det inom pågående arbetet att ta fram förslag om prövningstillstånd för vissa måltyper inom förvaltningsrättsskipningen. Om ett system med prövningstillstånd i kammarrätten inte införs förordar utredningen att överklagande av Arbetarskyddsstyrelsens beslut får ske direkt hos kammarrätten. I betänkandet redovisas de bestämmelser i arbetsmiljölagen där ordet arbets- ställe används samt källor med tillhörande motivuttalanden. I fråga om organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet sägs i 3 kap. 2 a tredje stycket arbetsmiljölagen att sådan verksamhet skall finnas på arbetsställe i arbetsgivarens verksamhet. Enligt utredningen finns det inte något som tyder på att härmed avsetts någon begränsning av arbetsgivarens skyldigheter. Utredningen föreslår därför att ordet arbetsställe slopas i bestämmelsen liksom i en anslutande bestämmelse om tystnadsplikt i 7 kap. 13 arbetsmiljölagen. Uttrycket gemensamt arbetsställe används i arbetsmiljölagstiftningen för att uttrycka att bestämmelsen i fråga gäller på ställen där arbete i arbetsmiljö- lagens mening utförs av flera företag. Det kan vara förvillande om ordet arbets- ställe används i någon mera speciell betydelse i andra bestämmelser i arbetsmiljölagen. För att undvika oklarheter bör man emellertid enligt ut- redningens mening i så fall använda ett annat uttryck än arbetsställe där en speciell organisationsenhet eller liknande avses och bibehålla uttrycket gemensamt arbetsställe i 3 kap. 6 och 7 arbetsmiljölagen. arbetsrättskommitté skall enligt sina direktiv bl.a. se över sam- verkansreglerna i arbetsmiljölagen och deras förhållande till medbestämmande- lagens inflytanderegler samt föreslå de ändringar som föranleds av översynen. I uppdrag ingår bl.a. att utreda avgränsningen av arbetsställebegreppet. Att avgränsa arbetsställebegreppet i 6 kap. arbets- miljölagen berör emellertid det sakliga innehållet i lagens samverkansregler. En sådan avgränsning bör enligt utredningens mening anknyta till de ändringar, som kan bli aktuella i dessa regler och bör sålunda anstå till dess avslutat sitt arbete i denna del. lägger därför inte fram något förslag på denna punkt. Av samma skäl bör enligt utredningens mening en avgränsning av arbetsställebegreppet anstå även när det gäller övriga här ovan ej närmare berörda lagrum där ordet arbetsställe används. Förslag till Lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160) Härigenom föreskrivs i fråga om arbetsmiljölagen (1977:1160) dels att nuvarande 3 kap. 1 skall betecknas 3 kap. 1 a , dels att 1 kap. 1 , 2 kap. 1 , 3 kap. 2 a, 6, 7 och 12 , 6 kap. 11, 13 och 14 , 7 kap. 7, 8 och 13 samt 9 kap. 1 och 2 skall ha följande lydelse, dels att rubriken till 8 kap. skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas nio nya paragrafer, 3 kap. 1 , 6 kap. 7 a och 8 kap. 5-11 , av följande lydelse, dels att i 8 kap. skall införas före 1 underrubriken och före 4 underrubriken före 5 underrubriken . Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Lagens ändamål och tillämpningsområde Lagens ändamål är 1. att säkerställa en arbetsmiljö som inte utsätter arbetstagare för ohälsa eller olycksfall och som är tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället, och 2. att främja att arbetsgivare och arbetstagare samverkar för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Lagens ändamål är att säkerställa att ohälsa och olycksfall i arbete förebyggs samt att även i övrigt en god arbetsmiljö uppnås. 2 kap. Arbetsmiljöns beskaffenhet Arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället. Arbetsförhållandena skall anpassas till människors olika förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. Arbetstagaren skall ges möjlighet att medverka i utformningen av sin egen arbetssituation samt i förändrings- och utvecklingsarbete som rör hans eget arbete. Teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll skall utformas så att arbets- tagaren inte utsätts för fysiska och psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall. Därvid skall även löneförmåner och förläggning av arbetstider beaktas. Starkt styrt eller bundet arbete skall undvikas eller be- gränsas. Det skall eftersträvas att arbetet ger möjligheter till variation, social kontakt och samarbete samt sammanhang mellan enskilda arbetsuppgifter. Det skall vidare eftersträvas att arbetsförhållandena ger möjligheter till personlig och yrkesmässig utveckling liksom till självbestämmande och yrkes- mässigt ansvar. 3 kap. Allmänna skyldigheter 1 De skyldigheter som avses i detta kap. gäller med utgångspunkt i kraven på arbetsmiljöns beskaffenhet enligt 2 kap. Arbetsgivaren skall systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som säkerställer att arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag och i föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Han skall utreda arbetsskador, fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och vidta de åtgärder som föranleds därav. Åtgärder som inte kan vidtas skall tidsplaneras. Arbetsgivaren skall systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön uppfyller kraven i denna lag och i föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Han skall utreda arbetsskador, fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och vidta de åtgärder som föranleds därav. Åtgärder som inte kan vidtas skall tidsplaneras. Arbetsgivaren skall i den utsträckning verksamheten kräver dokumentera arbetsmiljön och arbetet med denna. Handlingsplaner skall därvid upprättas. Arbetsgivaren skall vidare se till att det på arbetsställe i hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för fullgörande av de uppgifter som enligt denna lag och enligt 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring vilar på honom. Arbetsgivaren skall vidare se till att det i hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad ar- betsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för fullgörande av de uppgifter som enligt denna lag och enligt 22 kap. lagen (1962:381) om allmän för- säkring vilar på honom. När två eller flera driver verksamhet på samma arbetsställe, skall de samråda och gemensamt verka för att åstadkomma tillfredsställande skyddsförhållanden. När två eller flera driver verksamhet på ett gemensamt arbetsställe, skall de samråda och gemensamt verka för att åstadkomma tillfreds- ställande skyddsförhållanden. Var och en av dem skall se till att han inte genom sin verksamhet eller sina anordningar på det gemensamma arbetsstället utsätter någon som arbetar där för risk för ohälsa eller olycksfall. Den som låter utföra byggnads- eller anläggningsarbete är ansvarig för sa- mordning av åtgärder till skydd mot ohälsa och olycksfall på gemensamt arbetsställe för verksamheten. Om fast driftställe är gemensamt arbetsställe för flera verksamheter, har den som råder över arbetsstället motsvarande ansvar. Ansvaret för samordningen kan överlåtas till någon av dem som bedriver arbete på arbetsstället. I fråga om annat gemensamt arbetsställe än som avses i första stycket kan de som bedriver arbete där överenskomma att en av dem skall ha ansvar för samordningen. Den som har ansvar enligt denna paragraf skall se till att samordning sker av skyddsåtgärder på arbetsstället. Övriga arbetsgivare och de som arbetar där skall följa de anvisningar som han lämnar i detta syfte. Den som har ansvar enligt denna paragraf skall se till 1. att samordning sker av arbetet med att förebygga risker för ohälsa och olycksfall på det gemensamma arbetsstället, 2. att arbete tidsplaneras på sätt som behövs för att förebygga ohälso- och olycksfallsrisker till följd av att olika verksamheter pågår på arbetsstället, 3. att de åtgärder vidtas som behövs från skyddssynpunkt med hänsyn till att flera bedriver verksamhet på arbetsstället, 4. att personalutrymmen och sanitära anordningar inrättas på arbetsstället i behövlig omfattning. Övriga arbetsgivare och de som arbetar på det gemensamma arbetsstället skall följa de anvisningar som den samordningsansvarige lämnar i samordnings- syfte. Den som råder över ett arbetsställe skall se till att det på arbetsstället finns sådana fasta anord- ningar att den, som arbetar där utan att vara arbetstagare i förhållande till honom, inte utsätts för risk för ohälsa eller olycksfall. Han skall även se till att andra anordningar, som tillhandahålls på arbetsstället, kan användas utan sådan risk. Den som anlitar inhyrd arbetskraft för att utföra arbete i sin verksamhet skall vidta de skyddsåtgärder som behövs i detta arbete. I 7 kap. 8 och 9 föreskrivs om skyddsansvar i vissa fall för den som råder över ett arbetsställe eller upplåter en lokal, ett markområde eller ett utrymme under jord för arbete eller som persona- lutrymme. I 7 kap. 9 föreskrivs om skyddsansvar i vissa fall för den som upplåter en lokal, ett markområde, eller ett utrymme under jord för arbete eller som personalutrymme. Ett skyddsombud skall ha tillträde till de arbetsplatser inom ett arbetsställe som ombudet behöver besöka för att fullgöra sitt uppdrag. Detta gäller även i sådana fall då ombudet företräder en arbetstagare som utför arbete på arbetsstället utan att vara anställd av den som råder över arbetsstäl- let. Bryter arbetsgivare eller arbetstagare mot 10 , skall han ersätta uppkommen skada. Vid bedömande om och i vad mån skada har uppstått skall hänsyn tagas även till omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Om det med hänsyn till skadans storlek eller andra omständigheter är skäligt, kan skadeståndet nedsättas eller helt bortfalla. Är flera ansvariga för skada, skall skadeståndsskyldigheten fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Denna paragraf skall tillämpas också på den som råder över ett arbetsställe och bryter mot 10 första stycket jämfört med 7 a andra meningen. Mål om tillämpning av 10 och 11 handlägges enligt lagen (1973:371) om rättegången i arbetstvister. I fråga om talan mot arbetstagare gäller dock vad som är föreskrivet om rättegång i allmänhet. Mål om tillämpning av 10 och 11 handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. I fråga om talan mot arbetstagare eller, i fall som avses i 11 tredje stycket, mot den som råder över ett arbetsställe gäller dock vad som är föreskrivet om rättegång i allmänhet. I förhållande till arbetsgivare vinner 4-7 och 10-13 tillämpning när den organisation eller de arbetstagare, som har utsett skyddsombudet, har un- derrättat arbetsgivaren om valet eller, om arbetsgivaren icke har kunnat nås, sänt underrättelse om valet till arbetsstället. Vad som sägs om underrättelse i första stycket skall i fall, som avses i 7 a andra meningen, tillämpas också på den som råder över ett arbetsställe. får gentemot den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 2 - 11 och 13 , 5 kap. 3 första stycket eller 6 i detta kapitel meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. får gentemot den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 2 - 11 , 12 första eller andra stycket eller 13 , 5 kap. 3 första stycket eller 6 i detta kapitel meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. I beslut om föreläggande eller förbud kan yrkesinspektionen sätta ut vite. Om någon inte vidtar en åtgärd som åligger honom enligt ett föreläggande, får yrkesinspektionen förordna om rättelse på hans bekostnad. Om ett föreläggande har meddelats beträffande någon åtgärd till vilken det krävs bygglov, rivningslov eller marklov enligt (1987:10) men sådant lov inte beviljas, upphör föreläggandet att gälla såvitt avser åtgärden. 8 Föreligger på arbetsställe förhållande som innebär risk för ohälsa eller olycksfall för någon som arbetar där, kan yrkesinspektionen rikta föreläggande eller förbud enligt 7 mot den som råder över arbetsstället även när denne ej är arbetsgivare i förhållande till den som utsättes för risken. Den som har skyddsansvar enligt 3 kap. 8-10 kan, om det föreligger någon särskild risk från arbets- miljösynpunkt, åläggas att lämna varningsinformation eller att återkalla en produkt enligt 7, 8 och 10-12 produktsäkerhetslagen (1988:1604). Härvid skall vad som sägs om i stället avse Arbetarskyddsstyrelsen och vad som sägs om näringsidkare i stället avse den som har skydd- sansvar enligt 3 kap. 8-10 . Åläggandet skall förenas med vite om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Den som har utsetts till skyddsombud eller ledamot i skyddskommitté eller den som har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabilite- ringsverksamhet på arbetsställe enligt denna lag får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han under uppdraget har erfarit om yrkeshemlighet, arbetsförfarande, affärsförhållande, enskilds personliga förhållande eller förhållande av betydelse för landets försvar. Den som har utsetts till skyddsombud eller ledamot i skyddskommitté eller den som har deltagit i arbetsanpassnings- och rehabilite- ringsverksamhet enligt denna lag får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han under uppdraget har erfarit om yrkeshemlighet, arbets- förfarande, affärsförhållande, enskilds personliga förhållande eller förhållande av betydelse för landets försvar. Har ombudet, ledamoten eller deltagaren utsetts av sådan lokal arbetstaga- rorganisation som avses i 6 kap. 2 och 8 , får han utan hinder av tystnads- plikten i första stycket lämna uppgift vidare till en ledamot i organisationens styrelse eller till en sakkunnig i arbetsmiljöfrågor hos en central arbetstaga- rorganisation till vilken den lokala organisationen hör. Rätten att lämna upp- gift vidare gäller endast om uppgiftslämnaren underrättar mottagaren om tystnadsplikten. I sådant fall gäller tystnadsplikten också för denne. I fråga om arbetsställen i det allmännas verksamhet tillämpas i stället för vad som sägs i första och andra styckena bestämmelserna i 14 kap. 7, 9 och 10 sekretesslagen (1980:100). I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i 14 kap. 7, 9 och 10 sekre- tesslagen (1980:100). 5 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Arbetarskyddsstyrelsen får föreskriva att en särskild avgift skall betalas om överträdelse har skett av en föreskrift som har meddelats med stöd av 4 kap. 1-3 eller 8 . Avgiften skall betalas även om överträdelsen ej skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. En sådan föreskrift skall ange hur avgiften beräknas för olika slag av överträdelser. Avgiftsbeloppet skall kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden. Avgiften skall vara lägst 1 000 och högst . 6 Avgiften skall påföras den fysiska eller juridiska person som drev den verksamhet där över- trädelsen skedde. Avgiften får efterges om det till följd av straff, företagsbot eller förverkande, som följer på över- trädelsen, eller av någon annan orsak skulle vara oskäligt att påföra avgiften. Avgiften tillfaller staten. 7 Frågor om påförande av avgift prövas av länsrätten efter ansökan av yrkesinspektionen eller Arbe- tarskyddsstyrelsen. 8 Avgift får påföras bara om ansökan har delgetts den som anspråket riktas mot från den tidpunkt då överträdelsen skedde. Ett beslut varigenom någon påförs avgift skall genast sändas till . Avgiften skall betalas till från det att beslutet vann laga kraft. En upplysning om detta skall tas in i beslutet. Om avgiften inte betalas inom den tid som anges i andra stycket, skall dröjsmålsavgift tas ut enligt 58 2-5 mom. uppbördslagen (1953:272). Den obetalda avgiften och dröjsmålsavgiften skall lämnas för indrivning.Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsökningsbalken ske. 9 Frågor om påförande av avgift får prövas av yrke- sinspektionen eller Arbetarskyddsstyrelsen genom avgiftsföreläggande. Avgiftsföreläggande innebär att den som antas ha gjort sig skyldig till en överträdelse föreläggs av- giften till godkännande eller . Har föreläggandet godkänts, gäller det som domstols lagakraftvunna dom varigenom avgift påförts. Ett godkännande som sker sedan den i föreläggandet ut- satta tiden har gått ut är dock utan verkan. 10 En påförd avgift bortfaller om verkställighet inte har skett från det att domen vann laga kraft.