prop · GH03238 · 1994-01-01 00:00:00 — skuldebrev 2 500 0 0 Totalt 2 500 0 0 TOTALT BANKSTÖD 90 546 65 Som framgår av tabellen ovan har statens totala åtagande för det statliga stödet uppgått till . Utbetalningar har skett med varav har belastat statsbudgeten. Av utbetalningarna på har avsett sparbankssfären. Det totala åtagandet till uppgår till . Resterande som har utbetalats avser aktieteckning, aktieköp och kapitaltillskott till Nordbanken/samt /Retriva. Det kan således konstateras att av det utbetalade statliga stödet har avsett Nordbanken och . Statens totala åtagande gentemot Nordbanken och uppgår till av totalt . Genomgripande rekonstruktioner har genomförts för de båda bankerna genom att problemengagemangen förts över till respektive Retriva. Det totala åtagandet till , i den form som anges i det ovan angivna avtalet, uppgår till . Avsikten är att skall klara sig utan att något statligt stöd utbetalas. Vad avser övriga banker har, som framgått ovan, S-E-banken ansökt om statligt stöd men återtagit sin ansökan medan varken , , , Bohusbanken, de fristående sparbankerna eller någon av de utlandsägda bankerna ansökt om statligt stöd. Inte något av de kreditinstitut som vid sidan om bankerna är berättigade till stöd har ansökt om stöd. Framtida återvinning samt garantiavgifter Stödet har kostat skattebetalarna stora belopp genom direkta utgifter över statsbudgeten. En betydande del kan komma att återvinnas. Det kan ske genom att mervärden från den slutliga rekonstruktionen av Nordbankskoncernen realiseras vid en försäljning av statens aktier i samt genom att och Retriva vid förädling och försäljning av sina tillgångar återvinner delar av tagna förluster. Till viss del sker det också genom olika garantiavgifter i befintliga avtal med några banker. För de garantier som staten har lämnat till enskilda banker utgår en avgift. Enligt avtalet med sparbanksstiftelserna skall garantiavgiften betalas med att lånen återbetalas, helt eller delvis, och beräknas på det belopp med vilket återbetalning sker. Avgiften är för tiden fram till för tiden därefter. Om lånen fram till och med har återbetalats med ett belopp om sammanlagt , skall garantiavgiften på återbetalat belopp endast vara . Skulle en högre garantiavgift ha erlagts i samband med återbetalning före sistnämnda dag skall mellanskillnaden restitueras. Vid slutet av 1993 betalade en garantiavgift på för de garantier banken fått . Retriva skall i förskott betala av i garantiavgift. betalar en avgift för det konvertibla skuldebrevet. Avgiften är och uppgår därför till . Kostnaderna för bankstödet måste ses mot bakgrund av de värden som stod på spel. Vid tiden för det statliga åtagandets tillkomst bedömdes situationen på stora delar av kreditmarknaden som extremt osäker. Allvarliga förluster hade tidigare skakat ett par större institut. Valuta- och ränteturbulensen ökade påtagligt osäkerheten om institutens motståndskraft mot olika påfrestningar samt riskerna för att nya obeståndssituationer snabbt skulle uppkomma. Konsekvenserna för betalningssystem och kreditförsörjning av en sådan utveckling bedömdes som oacceptabla. I grunden oöverblickbara samhällsekonomiska förluster riskerades. Mellan regeringen och det socialdemokratiska partiet fanns en samsyn om det allvarliga läget samt om nödvändiga åtgärder. Omfattningen och karaktären på det statliga åtagandet säkerställde att en tilltagande misstro bland olika fordringsägare, inte minst internationella, mot svenska kreditinstituts förmåga att fullgöra sina förpliktelser kunde stävjas. Stabiliteten i betalningssystemet hann aldrig att allvarligt rubbas. Detta är de avgörande positiva effekterna av det statliga åtagandet. Av vad som framkommit torde också kunna konstateras att allmänheten och särskilt företagsamheten generellt inte drabbats av något stopp i kredittillförseln. Möjligheten att söka stöd bör ha minskat den allmänna osäkerheten hos instituten med i grunden positiva effekter på bl.a. kreditförsörjningen. Den kreditåtstramning som kunnat konstaterats måste ses mot bakgrund av den tidigare alltför lättsinniga kreditpolitiken. En återgång till en sundare kreditpolitik är till fördel för samhällsekonomin i stort. Det finns dock en medvetenhet om att bankerna i den processen kan bli alltför restriktiva och strömlinjeformade. Det gäller för alla parter att vara uppmärksamma på dessa risker. Det kan också konstateras att åtagandet fyllt sin funktion att stabilisera banksystemet i så måtto att bankernas upplåningssituation, inte minst vad gäller den internationella upplåningen samt även tillgången till riskkapitalmarknaden, har normaliserats. Mot dessa positiva systemeffekter kan dock ställas mindre synliga kostnader som ingrepp av detta slag sannolikt innebär. Dessa kostnader kan i första hand ses som risker för minskad effektivitet generellt på kreditmarknaden eller ökat risktagande på felaktiga premisser. Existensen av det statliga åtagandet innebär att marknadsmekanismerna i olika avseenden satts ur spel. De olika aktörernas incitament kan komma att vila på andra grunder än de normalt rådande. Vidare kan konkreta stödåtgärder i sig utgöra en risk för att konkurrensbetingelserna snedvrids. Dessa svårlokaliserade kostnader understryker vikten av att det statliga åtagandet har gjorts temporärt. I utformningen av riktlinjerna för stödet och i konkreta arbete med de enskilda bankerna har ett angeläget delmål varit att minimera de ovan nämnda negativa effekterna. Ju större problemen varit desto radikalare åtgärder har måst vidtas. Naturligen uppstår i de sammanhangen frågor om konkur- rensneutraliteten. Sålunda har rekonstruktionen av Nordbanken utsatts för viss kritik från enskilda aktörer om att banken överkapitaliserats och erhållit en alltför stark ställning. Regeringen kommer inte tillåta att Nordbanken agerar på ett icke marknadsmässigt sätt till uppenbart förfång för övriga banker. Genom bl.a. aktieutdelning till staten kan bankens kapitaliseringsgrad anpassas om det egna kapitalet blir så stort att det innebär en snedvridning av konkurrensen. Kapitaliseringsgraden är dock inte särskilt hög jämfört med de övriga svenska bankerna. med samt det omarbetade avtalet med sparbanksstiftelserna innehåller, genom en differentiering av avgifterna för statens åtaganden, tydliga incitament för bankerna att tidigarelägga sina förpliktelser gentemot staten. Avtalen ställer också betydande krav på bankerna om fortlöpande rapportering till staten om överenskomna åtgärder rörande bl.a. riskkontroll, informationssystem och upprättande av olika planer. Denna uppföljning är en integrerad del av det statliga stödet och bör också ge bankledningarna incitament att så snart det kan ske komma ur det statliga beroendet. Detta leder över till vissa andra effekter av positivt slag som delvis kan tillskrivas det statliga stödsystemet. Otvivelaktigt sker nu en utveckling och förnyelse mot ett mer funktionsdugligt banksystem där en första förutsättning varit en rekapitalisering av bankerna. Lika nödvändig är emellertid den interna omstrukturering, rationalisering och utveckling på bl.a. riskkontrollområdet som påbörjats. har här kunnat bidra till ett konstruktivt arbete. Bankerna står inför en rad utmaningar av strukturell karaktär såväl i som i vår omvärld. Nya finansieringsformer och nya konkurrenter på marknaden utmanar många av de traditionella bankverksamheterna. De yttre makroekonomiska omständigheterna kommer liksom tidigare att variera över tiden. Svårigheterna framöver skall således inte underskattas. Emellertid kan det nog hävdas att de svenska bankerna i många avseenden står bättre förberedda än tidigare för att driva en sund och kostnadseffektiv verksamhet. Frågan om bankstrukturens effekter på konkurrens och effektivitet är ofta diskuterad. Vårt banksystem har, som i många andra mindre länder, traditionellt varit av oligopolkaraktär. En handfull bankkoncerner dominerar marknaden. Det finns för- och nackdelar med en sådan relativt koncentrerad struktur. Tendensen har varit att bilda breda koncerner med möjlighet att erbjuda i stort sett alla slag av finansiella tjänster, även försäkringstjäns- ter. Flertalet provinsbanker har sugits upp i större koncerner men med en vilja att behålla deras regionala särart. Finanskrisen har medfört en rationalisering och koncentration av verksamheterna samt renodling av de olika institutens affärsområden. Det är inte självklart vilken uppgift staten skall ha när det gäller att utforma en lämplig struktur på de finansiella marknaderna. Stabilitet och konsumentskydd är centrala element i lagstiftning och tillsyn. är sund konkurrens en nödvändighet, om samhällsekonomin fullt ut skall kunna tillgodogöra sig det finansiella systemets tjänster. Konkurrensaspekterna är ständigt närvarande i den löpande verksamheten och bristande konkurrens får snabbt genomslag i den allmänna debatten. Förutsättningen för att konkur- renstrycket upprätthålls är att etableringshinder undanröjs och att tjänsteutbudet inte i onödan segmenteras på olika institutgrupper genom föråldrad lagstiftning. På dessa områden har stora förändringar skett som väsentligt förbättrat konkurrensförutsättningarna. Exempel härpå är att utländska bankinstitut numera kan konkurrera även med filialer och att inhemska banker kan bildas utan tidigare krav på bredd i verksamheten. Flera filialer har också etablerats och ett antal ansökningar om tillstånd att driva bankrörelse föreligger. Denna utveckling är glädjande och om de presumtiva bankerna uppfyller lagstiftningens och tillsynens krav bör de utifrån sina förutsättningar kunna bidra till ökad konkurrens och förnyelse. Det har i samband med att nya banker önskar etablera sig uttryckts oro för att det statliga åtagandet i själva verket utgör huvudorsaken härtill. I skydd av åtagandet skulle de nya bankerna ta stora risker och konkurrera på osunda villkor. Risken för detta kan inte uteslutas, men får ändå bedömas vara liten. Även i de nya bankerna satsas nämligen ett riskkapital som måste uppgå till motsvarande 5 miljoner ECU () och som inte skyddas av staten. Att statens åtagande är temporärt innebär också att det inte kan utgöra en rationell grund för att starta en bankverksamhet med mer långsiktiga ambitioner. Det är inte heller önskvärt att det etablerade systemet, som delar ansvaret för bank- krisen, skall gynnas på nykomlingarnas bekostnad genom att man inte låter de senare omfattas av det statliga åtagandet. Behovet av vitalare konkurrens har gjort sig påmint i krisens spår. Det är viktigt att nya potentiella aktörer sätter press på de etablerade bankerna och skapar alternativ på marknaden. Vad gäller bankstrukturen är den väsentliga strukturförändringen på institutnivå att efter rekonstruktion inlemmats i Nordbankskoncernen. En självständig medelstor bank försvinner således. De alternativa lösningar som förelåg för kunde inte erbjuda motsvarande samordningsvinster och därmed gynnsamma effekter på den framtida lönsamheten och på värdet för staten och skattebetalarna. Då erfarenheterna visat att staten har svårt att motivera varför den skall vara ägare till banker kommer i nästa steg en privatisering av Nordbanken att ske. Detta bör öka förutsättningarna för att banken kan utvecklas och uppnå en långsiktigt god lönsamhet. Även i och sker betydande förändringar i ägarbilden med ett ökat inslag av externa ägare. Den utvecklingen var redan tidigare på gång, men har påskyndats av bankkrisen och av de lösningar som utarbetats av instituten och . Nya ägarkonstellationer som kan ställa starka krav på bankerna måste välkomnas. Att det i enskilda anställningsavtal förekommer en lång uppsägningstid för personal i den verkställande ledningen inom banker, försäkringsbolag och näringslivet i övrigt är inte ovanligt. Dessa avtal, som populärt betecknas som fallskärmsavtal, har sin grund i det förhållandet att personer i företagsledande och därmed jämförlig ställning saknar uppsägnings- och andra skyddsregler som anges i lagen (1982:80) om anställningsskydd. Avtalen har också till syfte att förmå erkänt skickliga personer att anta erbjuden anställning inom banken eller företaget. I samband med att de avtal om avgångsvederlag som slutits med Nordbankens tre tidigare verkställande direktörer alltmer kom att diskuteras, bl.a. mot bakgrund av bankens betydande kreditförluster, uppkom frågan om de rättsliga förutsättningarna att upphäva eller jämka dessa avtal. uppdrog åt f.d. regeringsrådet att granska möjligheterna härtill. gavs också ett uppdrag till advokaten att bl.a. närmare undersöka omständigheterna i samband med nämnda avtal. I ett brev till ledningarna för statliga kreditinstitut angav statsrådet riktlinjer rörande anställningsvillkoren för personal i ledande ställning. Av dessa riktlinjer framgår bl.a. följande. I lönen som bestäms på sedvanligt sätt, skall ingå kompensation för avsaknad av anställningstrygghet. Avgångsvederlag som avser tiden efter uppsägningstidens slut skall sättas till så som möjligt och får tillsammans med uppsäg- ningstiden inte överstiga 24 månader. Avgångsvederlaget skall utbetalas . Om oegentligheter, som kan föranleda brottsansvar eller skadeståndsskyldighet, upptäcks före eller skall arbetsgivaren ha rätt att hålla inne vederlaget eller del av det till dess en rättslig prövning skett eller överenskommelse träffats. Lön eller annan ersättning som en person får skall arbetsgivaren ha rätt att avräkna mot utfört arbete och det kan också reduceras om vederbörande utfört arbete utan lön eller ersättning. Lön och övriga anställningsvillkor för verkställande direktör och övriga i institutets ledning bör redovisas i årsberättelsen. Ingångna avtal skall följas. Avtal som uppenbart går utöver vad som angetts ovan omförhandlas. Avtal om avgångsvederlag och liknande förmåner kan i vissa fall framstå som starkt överdrivna. Det är därför viktigt att alla sådana avtal och ersättningar redovisas. Någon skyldighet att redovisa pensionsersättningar och liknande till styrelseledamöter och företagsledning föreligger inte . Regeringen har genom tilläggsdirektiv uppdragit åt att överväga om det behövs särskilda redovisningsregler för pensionsersättningar, avtal om av- gångsvederlag och liknande förmåner till styrelseledamöter, verkställande direktörer och andra personer i ett företags ledning. Kommittén har kommit med ett delbetänkande (SOU 1994:17) vari bl.a. följande framgår. I konsekvens med att årets löner och ersättningar till verkställande direktör och styrelse skall anges särskilt bör även olika typer av framtida förpliktelser som företaget i fråga ikläder sig gentemot sådana befattningshavare redovisas öppet, antingen som ansvarsförbindelse eller som avsättning eller skuld. Detta krav bör även gälla tidigare verkställande direktör och styrelseledamot. har också avgivit en rekommendation om information angående ledande befattningshavares förmåner. Rekommendationen riktar sig till svenska bolag som har aktier eller aktierelaterade finansiella instrument noterade vid eller vid annan svensk börs eller auktoriserad marknadsplats. Sådana bolag skall lämna information om ersättningar och individuella förmåner som avser bolagets högsta ledning. Beträffande andra personer i bolagets ledning skall en sammanfattande beskrivning lämnas av de väsentligaste villkoren i avtal om framtida pension respektive avgångsvederlag. Uppgifterna skall lämnas i årsredovisningen. De två tidigare nämnda utredningarna redovisades respektive . utredning avsåg bl.a. att granska möjligheterna att jämka de ovan angivna avtalen om avgångsvederlag. Hans slutsats av granskningen var att han såg pessimistiskt på bankens möjlighet att vid en process gentemot någon av bankdirektörerna med framgång få till stånd jämkning eller ogiltigförklaring av avtalen. uppdrag avsåg att utreda om det fanns grund för staten, såsom ägare till Nordbanken, att väcka talan om skadestånd till banken enligt 5 kap. bankrörelselagen (1987:617). Uppdraget innefattade en granskning av de närmare omständigheterna kring slutandet av avtal om avgångsvederlag med bankdirektörerna. Han angav i utredningen att han mot bakgrund av omständigheterna som förelåg före och kring slutandet av avgångsavtalen och vad som i övrigt framkommit inte fann att någon hade gjort sig skyldig till ansvarsgrundande vårdslöshet i samband med tecknandet av avgångsavtalen. Utsikterna för att få framgång i en process ansåg därför som begränsade. De s.k. fallskärmsavtalen har vållat en livlig debatt. Den allmänna uppfattningen har varit att de avtal som slöts framförallt och innehöll så lång uppsägningstid som har varit onödiga och oskäliga. konstaterar i sin utredning att måste anses som en alltför lång uppsägningstid men att fallskärmsavtal kan ha sitt berättigande då en arbetsgivare skall rekrytera en person som har en så hög kompetens att utbudet på marknaden av sådana personer är litet och när personen ifråga dessutom knyts till en befattning som inte omfattas av lagen om anställningsskydd. Den allmänna opinionen synes ha fått den effekten att fallskärmsavtalen numera tar rimligare proportioner. Exempelvis har Nordbanken nu förändrat sin praxis om uppsäg- ningstiden. Utredningarna har visat att många avtal om avgångsvederlag har varit orimliga. Detta har lett fram till att regeringen antagit riktlinjer rörande anställningsvillkor för personal i företagsledande och därmed jämförlig ställning i företag som är helägda av staten. Dessa riktlinjer stämmer väl överens med de riktlinjer som angav med följande preciseringar. De personer som avses är verkställande direktör, ställföreträdare för verkställande direktör och, i större företag, direktionsmedlem och arbetstagare med självständig ställning som chef för en större gren av företagets verksamhet. I årsredovisningen skall lämnas uppgifter om de väsentligaste villkoren i avtalen för personalen i ledande ställning angående framtida pension, avgångsvederlag, ersättningar och övriga förmåner. Befintliga avtal som uppenbart går utöver dessa riktlinjer bör omförhandlas om det bedöms kunna ske på rimliga ekonomiska villkor och om det i övrigt kan anses skäligt. gav i uppdrag åt advokat att, som angetts ovan, utreda om det fanns grund för staten såsom ägare till Nordbanken att väcka talan om skadestånd till banken enligt 5 kap. bankrörelselagen (1987:617). Uppdraget skulle innefatta en granskning av Nordbankens kreditgivning främst vilka föranlett omfattande kreditförluster. I utredningen konstaterade att skadeståndsansvaret för Nordbankens styrelseledamöter var preskriberat avseende men att möjligheten till skadestånd kvarstod vad avsåg talan mot styrelseledamöter för kreditbeslut . Talan mot styrelseledamöter i borde dock i sin helhet vara preskriberad. Med hänvisning till det svåra bevisläget, det osäkra rättsläget, de höga kostnaderna som är förknippade med en skadeståndstalan samt det i sammanhanget relativt ringa utfall en framgångsrik talan kan förväntas medföra rekommenderade i utredningen att staten borde avhålla sig från att föra talan om skadestånd. En genomgång inom av vad som framkommit om kreditgivningen i Nordbanken visade att det fanns rättslig grund för att väcka talan om skadestånd. I utredning konstaterades att, mot bakgrund av de stora förluster som förorsakades genom kreditgivningen , styrelsen borde kunna ställas till ansvar för kreditgivningen i stort. Styrelsen har enligt utredningen i så fall gjort sig skyldig till s.k. cumulerad culpa, dvs. att de tveksamma kreditbeslut som fattats, och som inte betraktade var för sig kan anses uppnå den grad av tveksamhet att oaktsamhet är för handen, sammantaget ändå medför att styrelsen kan anses ha agerat oaktsamt. skedde stora höjningar av några engagemang som orsakade förluster i miljardklassen. Vid granskningen av dessa engagemang konstaterades stora brister vad avser bankens möjlighet att överblicka engagemangens och givna säkerheters storlek. Krediterna har inte samlimiterats i den utsträckning som borde gjorts och kreditdrag- ningarna avseende olika bolag som hade relation till dessa låntagare har skett separat. Med anledning härav uppdrog regeringen åt att, såsom ombud för staten, väcka skadeståndstalan för Nordbankens räkning mot de ledamöter av styrelsen som haft särskild insikt i bankens kreditgivning. Efter initiativ från styrelseledamöterna kunde, efter förhand- lingar, ett förlikningsavtal träffas . I avtalet gjorde ledamöterna följande uttalande: "Vi har tagit del av advokat utredningsrapport och vi är medvetna om de synpunkter och den kritik som framförts i rapporten om hur kreditgivningen i Nordbanken hanterades och vi delar i allt väsentligt de synpunkter som där förs fram. Vi bekräftar vårt sty- relseansvar för kredithanteringen. Vi vitsordar riktigheten av påpekande att kreditgivningen till och skulle ha handlagts jämlikt bestämmelserna om jävskrediter i bankrörelselagen och därmed att försumlighet förevarit i denna del. Mot bakgrund av de stora kreditförluster som inträffat och för att inte utsätta Nordbanken för en process som skulle leda till skada för banken anser vi det rimligt att göra den återbetalning som angivits ovan." Avtalet innebär att fem av styrelseledamöterna till Nordbanken skall återbetala med avdrag för erlagd skatt beräknad till , eller . Vidare innebär avtalet att ytterligare tre styrelseledamöter skall återbetala sina styrelsearvoden till Nordbanken med avdrag för erlagd skatt därpå. Skatten beräknas till . Utöver förlikningsavtalet upprättades en handling där ytterligare tio styrelseledamöter utfäste sig att var och en till banken återbetala erhållna styrelsearvoden med avdrag för erlagd skatt, beräknad till . gav i uppdrag att närmare granska omständigheterna kring större krediter och andra affärshändelser vilka förorsakat förluster. Enligt uppdraget skulle därvid söka klarlägga om det i de granskade ärendena förekommit sådan försummelse som kan medföra skadeståndsskyldighet för viss styrelseledamot trots att styrelsen beviljats ansvarsfrihet eller om det finns grund för skadeståndstalan gentemot delegater eller andra. På grund av preskriptionsreglerna skulle särskild granskning ägnas åt tiden från och med . En delrapport avseende styrelsens ansvar för kreditgivningen m.m. har lämnats. Enligt rapporten har bl.a. följande framkommit. Det finns, vad gäller enskilda kreditbeslut , anledning att antaga att vidare utredning sannolikt kan ge vid handen att oaktsamhet förelegat vid kreditbeslut på central styrelsenivå. Trots att det företagna utredningsarbetet koncentrerats till 1990 finns det indikationer på att det även beträffande 1991 finns anledning att göra motsvarande antaganden. Vad gäller bankens kreditgivning i allmänhet synes det klart att det funnits brister såväl på central nivå som på lägre nivåer. Ett flertal av dessa brister torde ha varit direkt märkbara för styrelsen. Andra brister torde ha konstaterats om utförligare underlag begärts i samband med föredragningar inför styrelsen och om styrelsen utövat noggrannare tillsyn över bankens kreditgivning. För de brister som vidlåtit kreditgivningen är styrelsen ytterst ansvarig. Principiellt föreligger inget hinder mot att väcka en skadeståndstalan mot vissa av styrelseledamöterna. Mot bakgrund av att rättsläget rörande en bankstyrelses ansvar för kreditgivning är osäkert, att bevisläget är svårt, att processen är förenad med höga kostnader och att det ekonomiska utfallet av en process torde bli i sammanhanget relativt begränsat rekommenderade staten att avhålla sig från att väcka talan om skadestånd för bankens kreditgivning . Eftersom styrelsens sammansättning , 1991 och större delen av 1992 var i princip densamma ansåg att det kan finnas anledning för staten att, efter en mer genomgripande utredning, återkomma med skadestånsan- språk för hur kreditgivningen hanterades . beslutade att skulle väcka talan om skadestånd mot de ordinarie ledamöterna i bankens styrelse som genom tjänstgöring i bankens arbetsutskott haft särskild insikt i kreditgivningen i banken.