prop · GH03186 · 1994-01-01 00:00:00 — När det gäller frågan om att ha kvar möjligheten att väcka åtal på det område där sanktionsavgifter kommer att gälla gör regeringen den bedömningen att det allmänt sett är mindre lämpligt att ha två parallella sanktionssystem. När det gäller det väl avgränsade område som regeringen nu föreslår att sanktionsavgifter införs på får sanktionsavgiften anses vara en tillräcklig reaktion från samhällets sida. Avsikten är också att systemet med sanktionsavgifter skall erbjuda ett effektivare sanktionssystem än de nuvarande straffrättsliga sanktionerna. Det bör i sammanhanget framhållas att det alltid finns en möjlighet för att rikta förelägganden eller förbud mot arbetsgivaren för att få denne att rätta sig efter sina skyldigheter i fortsättningen. Regeringen delar utredningens uppfattning att det skall finnas en möjlighet att efterge avgiften. Utredningen har föreslagit att avgiften får efterges om det till följd av straff, företagsbot eller förverkande, som följer på överträdelsen, eller av någon annan orsak skulle vara oskäligt att påföra avgiften. Med hänsyn till att regeringen nu föreslår att det skall ske en avkriminalisering på de områden där det kommer att föreskrivas sanktionsavgifter måste den aktuella bestämmelsen ges en annan utformning. Möjlighet att jämka avgiften bör även införas. Regeringen föreslår därför att avgiften får jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att påföra avgiften. Det skall vara möjligt att jämka eller efterge avgiften om det skulle leda till uppenbart obilligt resultat. Bestämmelsen gör det möjligt att beakta arbetsgivarens goda tro och övriga omständigheter, såsom motivet för handlandet. Bestämmelsen bör dock tillämpas varsamt så att den förebyggande effekten inte går förlorad. En viss ledning bör kunna hämtas i Arbetsdomstolens praxis såvitt gäller jämkning av allmänt skadestånd. Regeringens bedömning: Reglerna om överklagande av Arbetarskyddsstyrelsens beslut bör inte ändras . Utredningens förslag: Möjligheten att överklaga till regeringen tas bort. Arbetarskyddstyrelsens beslut skall kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningen skall börja i länsrätt. Prövningstillstånd skall krävas för prövning i kammarrätt (se betänkandet s. 152 - 168). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt att möjligheten att överklaga till regeringen ersätts med en domstolsprövning. Arbetarskyddsstyrelsen, LO och TCO har dock ansett att nuvarande regler på detta område bör behållas. Skälen till regeringens bedömning: drogs riktlinjerna upp för regeringens befattning med besvärsärenden (prop. 1983/84:120, bet. 1983/84:KU23, rskr. 1983/84:250). Enligt riktlinjerna bör regeringen i så stor utsträckning som möjligt avlastas sådana ärenden som inte kräver politiska ställnings- taganden. är bundet av konvention angående skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna. Enligt konventionen skall envar, när det gäller att pröva hans civila rättigheter och skyldigheter, vara berättigad till en opartisk och offentlig rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. Mot bakgrund av konventionen och för att tillmötesgå dess krav infördes lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut (rättsprövningslagen). Lagen ger möjlighet att få ett ärende prövat av Regeringsrätten om vissa förutsättningar är uppfyllda. Rättsprövningslagen gällde från början till utgången av 1991 men har därefter förlängts och gäller nu till och med utgången av 1994. Rättsprövningslagen ses över av Fri- och rättighetskommittén (Ju 1992:01). Kommittén kommer att avge sitt betänkande . Kommittén skall enligt sina direktiv (dir. 1991:119) ta ställning till om den svenska domstolskontrollen av förvaltningsbeslut bör förbättras så att en generell möjlighet till domstolsprövning införs. I uppdraget ingår att överväga hur en framtida reglering bör vara utformad på området. Regeringen anser att de ärenden det nu är fråga om inte är av den arten att de enligt riktlinjer bör avlastas regeringen. Regeringen anser tvärtom att det är av värde att regeringen kan påverka bedömningen av hur olika intressen skall vägas mot varandra. Om man bara ser till riktlinjerna anser regeringen således att det inte finns anledning att ändra reglerna om överklagande. Enligt regeringens uppfattning bör vidare Fri- och rättighetskommitténs kommande betänkande avvaktas innan en slutlig ställning tas till frågan om en omläggning till domstolsprövning av arbetsmiljöärendena. Regeringens förslag: Någon förändrad avgränsning av arbetsställebegreppet görs inte. Vissa redaktionella ändringar görs dock. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 174 - 177). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något att invända mot de begränsade förändringar som utredningen föreslår. () har understrukit vikten av att den naturliga ramen för det övergripande arbetsmiljöarbetet ej bör begränsas till arbetsstället utan bör omfatta företaget eller verksamheten i sin helhet. LO framhåller att arbetsrättskommitté i sitt fortsatta arbete nog- grant skall pröva denna fråga i samband med översynen av samverkansreglerna i arbetsmiljölagen. Bakgrunden till regeringens förslag: I första hand samverkansbestämmelserna i 6 kap. arbetsmiljölagen, men även bestämmelserna i den införda 3 kap. 2 a om ett ansvar för arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet samt vissa bestämmelser om tillsyn i 7 kap. arbetsmiljölagen, utgår från ett ar- betsställebegrepp. Av 6 kap. 2 arbetsmiljölagen framgår att på arbetsställe, där minst fem arbetstagare regelbundet sysselsätts, skall bland arbetstagarna utses ett eller flera skyddsombud. Av 3 kap. 2 a tredje stycket framgår att arbetsgivare skall se till att det på arbetsställe i hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Ett ytterligare exempel kan tas från 7 kap. 5 . Enligt denna paragraf har tillsynsmyndighet tillträde till arbetsställe och får där göra undersökningar och ta prov. Enligt förarbetena till arbetsmiljölagen skall med arbetsställe förstås det lokala avgränsade område inom vilket arbetsgivare i och för sin verksamhet bedriver arbete, oavsett om detta utförs i arbetslokal, i det fria eller under jord. anför i sitt betänkande Arbete och hälsa (SOU 1990:49) att det kan ifrågasättas om inte arbetsställebegreppet i arbetsmiljölagen behöver kompletteras och utvecklas. När det gäller arbetsgivares och arbetstaga- res möjligheter att lokalt avgränsa arbetsstället anser kommissionen att det kan finnas behov av att i lagstiftningen utveckla vissa grundkrav. Arbetsställebeg- reppet, bl.a. som ram för partssamverkan, bör därför enligt kommissionen ses över. synpunkter togs upp i den proposition som följde på kommissionens betänkande. I sitt förslag (prop. 1990/91:140 s. 49) anknöt departementschefen till den i arbetsmiljölagen befintliga terminologin beträffande arbetsställebegreppet. Departementschefen framhöll dock särskilt att när det gäller anpassnings- och rehabiliteringsarbetet är det viktigt att frågorna behandlas både lokalt och i ett övergripande sammanhang. Hur man lyckas hitta lämpliga möjligheter till omplacering beror t.ex. i stor utsträckning på vilka olika arbetsuppgifter som finns tillgängliga. Här är det viktigt att inte låta organisatoriska eller lokalmässiga gränser försvåra arbetet. Finns det inom en verksamhet arbetsställen som ligger nära varandra kan det ofta vara naturligt att de samverkar eller bedriver gemensamt anpassnings- och rehabiliteringsarbe- te. Drivs de gemensamt, framhöll departementschefen, kan det inte anses nödvändigt att varje arbetsställe har en separat uppbyggd organisation. Skälen för regeringens förslag: Arbetsställebegreppet i 6 kap. arbetsmiljölagen Samverkansreglerna i 6 kap. arbetsmiljölagen skiljer sig på flera sätt från lagens regler i övrigt. De sanktioneras genom bestämmelser om förbud mot att hindra skyddsombuds och skyddskommittéledamots verksamhet och anslutande regler om skadeståndstalan. Föreläggande eller förbud från tillsynsmyndigheten kan inte användas för att genomdriva krav enligt 6 kap. Reglerna i kapitlet kompletteras genom avtal mellan arbetsmarknadens parter och alltså inte genom myndighetsföre- skrifter. Enligt sina direktiv skall arbetsrättskommitté se över samver- kansreglerna i arbetsmiljölagen och deras förhållande till medbestämmandelagens inflytanderegler samt föreslå de ändringar som föranleds av översynen. har samrått med om översynen av hithörande frågor. I arbetsmiljölagsutredningens uppdrag har bl.a. ingått att utreda en avgränsning av arbetsställebegreppet. Att avgränsa arbetsställebegreppet i 6 kap. arbetsmiljölagen berör emellertid det sakliga innehållet i lagens samverkansregler. En sådan avgränsning bör enligt regeringens mening anknyta till de ändringar som kan komma att bli följden av översyn. Ändringar bör således anstå till dess sett över samverkansreglerna i arbetsmiljölagen och deras förhållande till med- bestämmandelagens inflytanderegler. Regeringen lägger därför nu inte fram något förslag i denna del. Bestämmelserna i 3 kap. 2 a arbetsmiljölagen behandlar i första och andra styckena arbetsgivarens s.k. internkontroll (att systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten m.m.). Här används inte ordet arbetsställe, utan det talas om "riskerna i verksamheten". I tredje stycket, som behandlar arbets- givarens arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet, sägs däremot att sådan verksamhet skall finnas "på arbetsställe i hans verksamhet". Denna utformning av 3 kap. 2 a gör att användningen i tredje stycket av ordet arbetsställe kan föranleda tolkningssvårigheter. Det enligt regeringens bedöm- ning bästa sättet att undvika missförstånd vid tillämpningen är att slopa ordet arbetsställe i 3 kap. 2 a . Regeringen förordar att så sker. I 7 kap. 13 arbetsmiljölagen ges regler om tystnadsplikt för den som deltagit i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet på arbetsställe. I konsekvens med det ovan sagda förordar regeringen att ordet arbetsställe tas bort även ur denna paragraf. I nuvarande 3 kap. 6 talas om när två eller flera driver verksamhet på "samma arbetsställe". För att undvika att sammanblandning sker med arbetsställebegreppet i samverkansreglerna i 6 kap. förordar regeringen att den ändringen görs att man i paragrafen i stället anger att det rör sig om en situation där två eller flera bedriver verksamhet på "ett gemensamt arbetsställe". I nuvarande 3 kap. 7 tredje stycket talas det om att det bör ske samord- ning av skyddsåtgärder på "arbetsstället" samt att arbetsgivare m.fl. skall följa de anvisningar som den samordningsansvarige ger. Av samma skäl som ovan anförts bör det i stället anges att det är fråga om "ett gemensamt arbetsställe". 10 Nya EG-regler på arbetsmiljöområdet 10.1Skyldighet att upprätta planer och andra dokument Regeringens förslag: Bemyndigandet i 4 kap. 8 arbetsmiljölagen kompletteras för att göra det möjligt att föreskriva om skyldighet för andra skyddsansvariga än arbetsgivare att upprätta planer och liknande dokument. Förslaget föranleds av be- stämmelser i EG:s byggplatsdirektiv och EG:s direktiv om utvinningsindustrin. Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se rapporten s. 20-22). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan invändning. SAF anser att det föreslagna bemyndigandet bör begränsas till byggarbetsplatser och utvinningsindustrin. Bakgrunden till regeringens förslag: Arbetsgruppen har redovisat de EG-rättsakter i form av direktiv som berör arbetsmiljöområdet och som beslutats av EG efter . Rättsakterna skall tillföras , vilket innebär att kommer att behöva införliva även dessa direktiv i svensk rätt (se om införlivande av produktdirektiv i avsnitt 6). Utgångspunkten för införlivandet är att detta även i de nu aktuella fallen skall ske genom föreskrifter från Arbetarskyddsstyrelsen med stöd av bemyndigandena i arbetsmiljölagen och arbetsmiljöförordningen. De flesta av de direktiv som förutsätts läggas till kan införlivas av Arbetarskyddsstyrelsen utan att några lagändringar behöver göras. I detta och det följande avsnittet tas de direktiv upp för vilka lagändringar krävs. Rådets direktiv /57/EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa vid tillfälliga eller rörliga byggarbetsplatser (byggplatsdirektivet) anger minimikrav på arbetsmiljön vid byggnads- och anläggningsarbete. Det föreskriver skyldigheter för den för vars räkning ett sådant arbete utförs, dvs. byggherren, "project supervisor", vilket närmast motsvarar ställföreträdare för byggherren, samordnare/samordningsansvarig, arbetsgivare, företagare utan anställda samt arbetstagare. Enligt direktivets artikel 3.1 skall byggherren eller "the project supervisor" (byggledaren) utse en eller flera samordningsansvariga för hälsa och säkerhet på en sådan byggarbetsplats där det finns fler än en entreprenör. Enligt direktivets artikel 3.2 skall byggherren eller byggledaren se till att "a safety and health plan" är upprättad i enlighet med artikel 5 b innan byggarbetsplatsen inrättas. Enligt artikel 5 b skall samordnaren upprätta eller låta upprätta en sådan plan, vilken skall innehålla reglerna för bygg- arbetsplatsen samt en beskrivning av de särskilda åtgärder som avser särskilt farliga arbeten. Dessa räknas upp i bilaga II till direktivet.Vidare finns det två direktiv om utvinningsindustrin. Det ena är rådets direktiv /91/EEG om minimikrav för att förbättra skyddet för säkerhet och hälsa för arbetstagare i utvinningsindustrin med borrningsverksamhet. Det andra är rådets direktiv /104/EEG om minimikrav för att förbättra skyddet för säkerhet och hälsa för arbetstagare i utvinningsindustrin med överjords- och underjordsarbete. De två direktiven har i stort sett likalydande innehåll. I de två direktivens artikel 3.3 finns en identisk bestämmelse av följande innebörd. Den arbetsgivare, som i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis råder över ett gemensamt arbetställe, skall samordna genomförandet av alla åtgärder som gäller arbetstagares säkerhet och hälsa. Denne arbetsgivare skall vidare i ett "safety and health document" redovisa syftet med samordningen samt åtgärderna och rutinerna för att genomföra dem. Samordningen skall inte påverka de enskilda arbetsgivarnas skyldigheter enligt ramdirektivet. Skälen för regeringens förslag: De refererade artiklarna i dessa tre direktiv ställer således krav på att ett dokument av visst slag skall upprättas, något olika benämnt och med olika krav på innehåll i byggplatsdirektivet respektive direktiven om utvinningsindustrin. Skyldigheten att efterleva dokumentationskravet har i byggplatsdirektivet lagts på byggherren, ställföreträdaren för honom, respektive samordningsansvarig. I de två andra direktiven har skyldigheten lagts på den arbetsgivare som råder över arbetsstället. Krav av det här slaget, dvs. krav av mer formell natur att upprätta dokument/handlingar, finns inte i arbetsmiljölagen för de nu aktuella skyddsansvariga grupperna. Ett sådant krav finns endast för arbetsgivare i dennes egen verksamhet. Genom ändringar i arbetsmiljölagen (prop. 1990/91:140) infördes en ny bestämmelse i 3 kap. 2 a med krav på vad som i regel benämns arbetsgivarens internkontroll. Enligt denna skall arbetsgivaren i den utsträckning som verksamheten kräver dokumentera arbetsmiljön och arbetet med den. Därvid skall handlingsplaner upprättas. Dokumentationskravet skall gälla för alla arbetsgivare i deras egen verksamhet. Kravet har därför förts in som en generell föreskrift i arbetsmiljölagens föreskrifter om arbetsgivarens skyldigheter. Läget är emellertid ett annat när det gäller de nu angivna EG-rättsakterna. Doku- mentationskravet har här inte samma generella räckvidd för de skyddsansvariga som berörs. De nu aktuella kraven gäller endast vid byggnadsarbeten och arbeten med mineralutvinning. Det finns mot denna bakgrund inte någon grund för att införa ett generellt dokumentationskrav för de aktuella grupperna, dvs. för byggherren, för den som råder över ett arbetsställe respektive för samordningsansvarig eller den sådant ansvar överlåtits till. Det bör istället överlämnas till den föreskrivande myn- digheten att i sina föreskrifter ange när dokumentationskravet skall gälla. Det närmare införlivandet av rättsakterna i övrigt kommer dessutom att ske genom föreskrifter från Arbetarskyddsstyrelsen med stöd av lagens bemyndiganden.Genom att delegera normgivningen i detta fall till myndighetsnivån ges också förutsättningar för att på ett smidigt sätt införliva eventuella kommande dokumentationskrav i EG-direktiv. Ett annat alternativ, som arbetsgruppen berör, är att i arbetsmiljölagen föra in ett dokumentationskrav för de aktuella grupperna begränsat till byggnadsar- bete och arbete i utvinningsindustrin, med möjlighet till föreskrifter enligt bemyndigandet i 4 kap. 10 . En sådan lösning, liksom den lösning som SAF förordar att begränsa bemyndigandet, kräver emellertid ändringar i arbetsmil- jölagen varje gång det tillkommer nya dokumentationskrav i EG-direktiv som tillförs . Detta ter sig opraktiskt i förhållande till en ren bemyndigandebestämmelse. Vad som sagts leder fram till att ett tillägg bör göras i bemyndigandena i 4 kap. arbetsmiljölagen. Det som ligger närmast till hands är då att komplettera 4 kap. 8 , som innehåller ett bemyndigande att meddela föreskrifter om förvaring av handlingar som har betydelse från skyddssynpunkt. Arbetarskyddsstyrelsen kan sedan utnyttja bemyndigandet med hänsyn till åtagandena i . Regeringens förslag: Bemyndigandet i 4 kap. 10 arbetsmiljölagen kompletteras med ett nytt stycke som gör det möjligt att föreskriva om utvidgade skyldigheter för den som ensam eller gemensamt med familjemedlem bedriver verksamhet utan anställd (ensamföretagare). Förslaget föranleds av bestämmelser i . Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. (se rapporten s. 22-24). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan invändning. SAF anser att det föreslagna bemyndigandet bör begränsas till byggarbetsplatser. föreslår att utvidgningen istället görs i 3 kap. 5 arbetsmiljölagen. Bakgrunden till regeringens förslag: I artikel 10 i byggplatsdirektivet (se även föregående avsnitt) anges skyldigheter för andra än arbetsgivare. Enligt artikelns punkt 1 skall "self-employed persons", dvs. ensamföretagare följa de krav som anges i vissa artiklar i byggplatsdirektivet, ramdirektivet, rådets direktiv /655/EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet och rådets direktiv /656/EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av personlig skyddsutrustning på arbetsplatsen. Dessutom skall företagaren beakta direktiv från den samordningsansvarige. Enligt 3 kap. 5 andra stycket arbetsmiljölagen är den som ensam eller gemensamt med familjemedlem driver yrkesmässig verksamhet utan anställd skyldig att följa vad i denna lag och med stöd därav har föreskrivits i fråga om teknisk anordning och farligt ämne samt beträffande gemensamt arbetsställe. I fråga om gemensamt arbetsställe gäller enligt 3 kap. 6 arbetsmiljölagen att de som driver verksamhet på arbetsstället skall samråda och gemensamt verka för att åstadkomma tillfredsställande skyddsförhållanden. Samordningsansvaret vid byggnads- eller anläggningsarbete samt vid fast driftsställe som är gemensamt arbetsställe för flera verksamheter regleras i 3 kap. 7 arbetsmiljölagen. Enligt bestämmelsen skall de arbetsgivare som inte är samordningsansvariga och de som arbetar där följa de anvisningar som den samordningsansvarige lämnar i samordningssyfte (se i fråga om detta ansvar även avsnitt 5.1). Skälen för regeringens förslag: Ensamföretagaren är således i fråga om skyldigheter liksom även i fråga om skydd på gemensamt arbetsställe i nu angivna hänseenden jämställd med arbetsgivare. Dessutom måste företagaren följa vad som föreskrivits i fråga om teknisk anordning och farligt ämne. De skyldigheter som följer av artikel 10 i byggplatsdirektivet är emellertid mer långtgående än så. De krav som ställs på skyddsåtgärder genom hänvisningen i artikel 10 innebär att ensamföretagaren måste, vid ett införlivande av byggplatsdirektivet, åläggas ett direkt skyddsansvar vid byggnads- och anläggningsarbete på ett gemensamt arbetsställe för sin egen hälsa och säkerhet. Företagaren skall vara skyldig att bära personlig skyddsutrustning, använda endast sådan arbetsutrustning som upp- fyller vissa krav samt även i övrigt vidta direkta skyddsåtgärder (se bl.a. bilaga IV till byggplatsdirektivet). Med hänsyn till att ett utvidgat skyddsansvar för ensamföretagare endast är aktuellt för byggarbetsplatser men att det inte är uteslutet att det genom tillkommande EG-rättsakter kan bli aktuellt även för andra områden bör utvidgningen göras möjlig genom ett tillägg i en relevant bemyndigandebestämmelse. Genom en sådan lösning kan skyddsansvarets omfattning bl.a. anpassas till de åtaganden som gör i den fortsatta utvecklingen av . Lösningen blir i princip densamma som valdes i föregående avsnitt. En sådan lösning överensstämmer med principen att det direkta införlivandet av EG-rättsakter på arbetsmiljöområdet bör ske på myndighetsnivån. Att som föreslår göra den nödvändiga utvidgningen i 3 kap. 5 ter sig mindre lämpligt och gör det nödvändigt att ändra arbetsmiljölagen vid tillkommande direktiv med bestämmelser om ensamföretagare av liknande innebörd som byggplatsdirektivet. Däremot bör det i denna paragraf göras en hänvisning till 4 kap. 10 arbetsmiljölagen. Regeringen föreslår i enlighet med vad som sagts att det införs ett nytt föreskriftsbemyndigande som ett andra stycke i 4 kap. 10 arbetsmiljölagen. Bemyndigandet skall ge möjlighet att föreskriva att ensamföretagare skall vara skyldiga att följa arbetsmiljölagen och föreskrifter med stöd av lagen även i andra avseenden än som framgår av 3 kap. 5 andra stycket. Arbetarskydds- styrelsen förutsätts även i detta fall utnyttja bemyndigandet inom ramen för åtagandena i . 10.3Direktivet om gravida kvinnor Regeringens bedömning: De skyldigheter som åläggs genom direktiv /85/EEG om gravida kvinnor, den som fött barn och den som ammar föranleder inte några ändringar i arbetsmiljölagen. Arbetsgruppens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning (se rapporten s. 24-28). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat bedömningen utan invändning. LO anser dock att det kvarstår oklarheter om hur arbetsmiljölagen kan tillämpas på gravida kvinnor och deras . Bakgrunden till regeringens bedömning: Rådets direktiv /85/EEG om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa i arbetet för gravida arbetstagare och arbetstagare som fött barn eller ammar är ett minimidirektiv och innehåller till att börja med regler om arbetsgivarens kartläggning och bedömning samt krav på åtgärder när det gäller risker på grund av exponering för farliga ämnen m.m., processer och arbetsförhållanden i övrigt (artikel 4 - 6). Artikel 6 innehåller förbud för den som är gravid respektive den som ammar att utföra vissa i en bilaga till direktivet angivna arbetsuppgifter. Direktivet innehåller vidare bestämmelser om begränsningar av nattarbete (artikel 7) samt i övrigt arbetsrättsliga bestämmelser om ledighet i samband med nedkomsten och ledighet för undersökningar under graviditeten (artikel 8 och 9), förbud mot uppsägning i samband med graviditeten (artikel 10) samt regler om lön och oförändrade anställningsförhållanden under ledighet och omplacering m.m. (artikel 11). Direktivet träder inom EU i kraft . Till den tidpunkten skall medlemsstaterna ha uppfyllt direktivets krav antingen genom lagstiftning eller genom att försäkra sig om att arbetsmarknadens parter för in motsvarande bestämmelser i kollektivavtal.