prop · GH03123 · 1994-01-01 00:00:00 — I ett skuldsaneringsförfarande behövs, tvärtemot vad som gäller konkursinstitutet, inga regler om rådighetsförlust för gäldenären under förfarandets gång. Även om det i enskilda fall ofta kan vara en ren lämplighetsfråga om ett konkurs- eller ett skuldsaneringsförfarande bör äga rum är det naturligt att låta en lagreglering om skuldsanering vara fristående i förhållande till konkurs- och ackords- lagstiftningen. På det sättet har man också gjort i och , medan däremot har arbetat in skuldsaneringsregleringen i konkurslagen. I har man dock en något annorlunda struktur på sin konkurslag vilket i deras fall kan vara ett särskilt skäl för den där valda lösningen. Enligt min mening bör alltså frågan om ett skuldsaneringsinstitut regleras separat från konkurslagstiftningen (jfr avsnitt 4.1). Vad gäller innebörden av en skuldsanering kan man tänka sig en del varianter. De nordiska lagarna på området visar prov på detta. Enligt exempelvis den norska lagen kan en skuldsanering innebära att gäldenären såväl ges vissa anstånd med att betala sina fordringar som att skulderna helt eller delvis efterges. Samma sak gäller i . I avses med skuldsanering enligt lagen enbart total eller partiell eftergift av gäldenärens skulder. Enligt förslag har skuldsaneringen den sistnämnda innebörden. Enligt min mening bör en skuldsanering ha den innebörd som föreslår, dvs. att gäldenären befrias - helt eller delvis - från betalningsansvaret för sina skulder. Den huvudsakliga rättsverkan av en skuldsanering bör med andra ord vara att de ursprungliga förpliktelserna för gäldenären förändras eller faller bort. Andra lösningar, exempelvis i form av förlängning av amorteringstider eller liknande bör inte komma i fråga inom ramen för en lagreglerad skuldsanering. I de fall gäldenären klarar av sina skuldproblem om han erhåller vissa anstånd är det tveksamt om det kvalificerade insolvensrekvisit som bör gälla verkligen är uppfyllt. Jag vill emellertid i detta sammanhang framhålla att skuldsanering i vid mening är något annat och mycket mera än enbart av- eller nedskrivning av skulder. I den allmänna debatten har skuldsaneringsfrågan nära nog uteslutande koncentrerats på det . Det är också naturligt att göra det när ett lagreglerat förfarande som innehåller tvångsmoment skall skapas. Men skuldsaneringsverksamhet måste med nödvändighet innehålla även sådant som inte leder till, eller ens syftar till, att skulder skall skrivas ned eller av. Det är i stället frågan om att enskilda genom upplysning och annat skall bibringas insikt i och förståelse för hushållsekonomiska sammanhang så att de själva blir bättre rustade att sköta sin egen hushållsbudget. Innebörden av skuldsanering enligt en ny skuldsaneringslag bör däremot, som sagt, vara en total eller partiell befrielse från betalningsansvaret beträffande de skulder som omfattas av skuldsaneringen. Med hänsyn till denna rättsverkan är det givetvis viktigt att klart kan avgränsa vilka fordringar som omfattas av skuldsaneringen. Jag kommer strax att utveckla detta närmare (avsnitt 4.6). Att borgenärens fordran på betalning procentuellt sätts ned eller helt faller bort genom en skuldsanering innebär enligt förslaget inte att det avtal eller motsvarande på vilket borgenären grundar sitt fordringsanspråk upphävs. Fordringsförhållandet förändras med andra ord genom skuldsaneringen men det upphör inte. Om exempelvis en borgenär drabbas av total preklusion, dvs. bortfall, av rätten att kräva betalt kan han i princip i efterhand utnyttja exempelvis en kontraktsenlig återtaganderätt till en såld vara. Förslaget innebär att borgenären efter en skuldsanering endast har rätt att få betalt för sin fordran med den del av fordringsbeloppet som skall betalas enligt den betalningsplan som kan gälla för saneringen. Om en fordran som omfattas av skuldsanering ändå av någon anledning skulle betalas av gäldenären, kan man göra en jämförelse med vad som gäller för betalning av preskriberade fordringar. Betalas en preskriberad fordran, kan en sådan betalning inte med rättsordningens hjälp krävas åter. Om en bortsanerad fordran av någon anledning skulle betalas, bör detsamma gälla för en sådan betalning som för en betalning av en preskriberad fordran. En sådan ordning har också godtagits av Lagrådet. Någon särskild förekrift härom är inte behövlig. Den del av en fordran som omfattas av skuldsanering kan inte göras gällande i något sammanhang. Det innebär bl.a. att borgenären inte kan använda den sanerade delen av fordringen till exempelvis kvittning mot gäldenären, om man inte i skuldsaneringslagen ger någon särskild regel härom. Om en sådan föreskrift inte ges, kommer verkningarna av en skuldsanering att skilja sig från vad som i vissa fall kan gälla verkningarna av preskription och proklama (se 10 § preskrip- tionslagen [1981:130] och 8 § lagen [1981:131] om kallelse på okända borgenärer). Lagrådet har i sitt yttrande, utan att framföra något förslag, uppmärksammat denna skillnad i innebörden av preklusionen enligt det remitterade förslaget till skuldsaneringslag och de nämnda lagarna. Enligt min mening är denna skillnad motiverad bl.a. av att skuldsaneringsinstituet till sin karaktär bör vara generellt och definitivt. Ett annat skäl för denna skillnad är att borgenären i det enskilda fordringsförhållandet disponerar över frågan om preskription och proklama. Han kan genom egna åtgärder förhindra att en fordran prekluderas i dessa sammanhang. Om gäldenären i dessa fall exempelvis genom att hålla sig undan hindrar borgenären från att utöva sin rätt i dessa hänseenden är borgenären i vissa fall bibehållen en viss kvittningsrätt. däremot bör i sin tvingande form inte ge någon motsvarande dispositionsrätt. Det är tvärtom institutets syfte att skuldsanering skall kunna komma till stånd mot en borgenärs vilja. Detta motiverar också en strängare och mer slutgiltig preklusionsverkan i skuldsaneringssammanhang. Även det rehabiliterande syftet bakom en skuldsanering talar i viss mån för den diskuterade skillnaden. Skuldsaneringslagen bör därför inte innehålla någon motsvarighet till de nämnda lagarnas reglering i detta hänseende. Om skuldsaneringen upphävs efter omprövning t.ex. därför att gäldenären inte betalar enligt planen (jfr avsnitt 4.7.7), återgår fordringsförhållandet till vad det var före skuldsaneringen, givetvis med undantag för vad som kan ha betalts. I de flesta fall blir dock innebörden i praktiken densamma som om fordringsförhållandet upphävdes. I alla de fall där gäldenären helt saknar betalningsförmåga utöver vad som behövs till hans omedelbara försörjning kommer borgenärernas fordringar att sättas ned till noll. Fordringar som inte är kända i skuldsaneringsärendet bör alltid drabbas av ett totalt bortfall av rätten att få betalt. Även om de kända borgenärerna erhåller betalning med en viss procent drabbas alltså den okände borgenärens fordran alltid av nedsättning till noll. En sådan rättsverkan är en nödvändig konsekvens av att en skuldsanering syftar till en totalreglering av gäldenärens samtliga skulder. En annan ordning skulle medföra att skuldsaneringens rehabiliterande syfte och definitiva karaktär skulle äventyras. Rent praktiskt är det också nöd- vändigt med en sådan rättsverkan. Den betalningsplan som normalt bör utgöra en viktigt del av en skuldsanering, vilket jag återkommer till strax (avsnitt 4.5.1), skulle nämligen inte annars kunna tjäna sitt syfte. Denna preklusionsverkan gäller givetvis endast om den okända fordringen är sådan att den omfattas av en skuldsanering. Som jag återkommer till (avsnitt 4.6), är det nödvändigt att låta vissa typer av fordringar falla utanför en skuldsanering. Sådana fordringar bör över huvud taget inte beröras av skuldsaneringen och kan följdriktigt inte heller komma att drabbas av några rättsverkningar i samband med en sådan. En förutsättning för att gäldenären helt eller delvis skall befrias från betalningsskyldigheten för sina skulder bör som jag strax återkommer till regelmässigt vara att gäldenären fullföljer en i samband med skuldsaneringen uppgjord betalningsplan. Om gäldenären brister i sina skyldigheter enligt planen, kan skuldsaneringen upphävas. Mot den bakgrunden kan man säga att verkningarna av en skuldsanering inte blir definitiva förrän gäldenären har fullgjort sina skyldigheter enligt planen. Skuldbefrielsen kan med andra ord sägas vara villkorad betalningsplanen löper. Som jag kommer att utveckla längre fram (avsnitt 4.7.7) bör en skuldsanering också under vissa andra förutsättningar kunna omprövas, vilket ytterligare bidrar till att man kan säga att verkningarna av en skuldsanering inte inträder . 4.5 Den praktiska innebörden av skuldsanering : I sak överensstämmer utredningens förslag med mitt. Utredningens lagförslag innehåller dock inte någon regel om betalningsperiodens längd. Remissinstanserna: Flera remissinstanser betonar vikten av att en skuldsanering är förenad med en betalningsplan som löper . Skälen för mitt förslag: Innebörden av en skuldsanering enligt lagen bör alltså vara att gäldenären helt eller delvis befrias från betalningsansvaret för sina skulder. Ett viktigt moment i denna skuldbefrielse bör vara att gäldenären tvingas leva på en nivå som innebär att så stor del som möjligt av hans inkomster går till borgenärerna. Skuldsaneringen bör med andra ord regelmässigt vara förenad med att gäldenären under en inte alltför skall fullfölja en särskilt uppgjord betalningsplan. Av betalningsplanen bör framgå - förutom vilka fordringar som omfattas av skuldsaneringen - med vilken procentsats fordringarna sätts ned och även vad varje deltagande borgenär skall erhålla i kronor. Först när gäldenären har fullföljt en sådan betalningsplan bör han vara definitivt befriad från betalningsansvaret för de skulder som omfattas av skuldsaneringen. Ett moment av nu nämnt slag ingår i samtliga nordiska skuldsaneringslagar och också i förslag. Många remissinstanser betonar vikten av detta moment. Jag har ingen avvikande uppfattning i denna fråga, utan anser det tvärtom vara tämligen självklart att en skuldsanering skall vara förenad med en skyldighet att följa en betalningsplan som löper . Om en sådan betalningsplan inte fullföljs, bör det i en skuldsaneringslag finnas möjligheter att upphäva skuldsaneringen. För att den angivna rättsliga innebörden (se avsnitt 4.4) av en skuldsanering skall bli definitiv bör det alltså krävas att gäldenären fullföljer den betalningsplan han kan vara ålagd. Man kan diskutera längden på en sådan period. uttalar med hänvisning till vad som gäller i att en femårig betalningsperiod normalt bör gälla. Utredningen föreslår emellertid inte någon fast reglering av periodens längd i lagen. Flera remissinstanser ifrågasätter om perioden inte bör sträcka sig längre än . Enligt min mening talar övervägande skäl för att inte i skuldsaneringslagen ange någon absolut bestämd tid som betalningsperioden skall löpa under. Intresset av en flexibel reglering och intresset av att kunna behandla varje fall efter dess särart talar för att låta denna fråga vara i viss mån öppen. Jag ansluter mig dock till utredningens uttalande om att betalningsperioden normalt bör sträcka sig över av . I motsats till utredningen anser jag att man också bör i lagen utryckligen föreskriva att betalningsplanen skall löpa , om inte särskilda skäl talar för att bestämma en längre eller . Enligt min mening bör alltså ses som en huvudregel, som endast bör kunna frångås - åt någondera hållet - om det i ett enskilt fall finns särskilda skäl som talar för det. Inom ramen för huvudregeln bör "avrundningar" kunna göras till exempelvis ett kvartalsskifte, eller till och med ett halvårsskifte. Om man skall frångå huvudregeln mer än så bör som sagt särskilda skäl vara för handen. Ett frångående av huvudregeln med bör emellertid bli mycket sällsynt förekommande. En tänkbar situation kan vara att borgenärerna beträffande en mycket stor skuldmassa går med på en skuldsanering endast om betalningsplanen avser och detta är rimligt med hänsyn till gäldenärens förhållanden. En fråga som har diskuterats i samband med betalningsperiodens utformning och längd är om betalningsplanen bör formaliseras på något sätt och hur det skall kontrolleras att gäldenären uppfyller sina skyldigheter enligt planen. Av betalningsplanen skall givetvis framgå inte bara hur mycket varje borgenär skall erhålla utan även när och hur gäldenären skall erlägga betalningarna enligt planen. Enligt min mening bör gäldenären och borgenärerna samt prövningsmyndigheten så långt som möjligt ha fria händer att bestämma detta på ett sätt som är anpassat till det enskilda fallet. Många olika omständigheter kan spela in när det gäller att bestämma detta. Exempelvis kan antalet borgenärer ha viss betydelse, liksom frågan hur stora belopp det i absoluta tal är som skall betalas. Ytterligare en omständighet att ta hänsyn till är hur gäldenärens inkomster är periodiserade. Man kan tänka sig allt från månatliga till årliga betalningar. Vissa borgenärer kan också tänkas få en engångsbetalning, medan betalningarna till andra borgenärer delas upp på flera poster. Normalt skall dock de fordringar som omfattas av skuldsaneringen behandlas lika även i detta hänseende. I de allra flesta fall torde också betalningarna delas upp på flera poster som betalas jämnt fördelade över hela betalningsperioden. Gäldenären kan endera betala direkt till de olika borgenärerna efter anvisningar från dem eller annars till någon betalningsförmedlare som ombesörjer att gäldenärens inbetalning fördelas på de olika borgenärerna. Man kan tänka sig andra sätt också. I exempelvis betalar gäldenären regelmässigt månatligen ett belopp till en bank som sedan en gång betalar ut pengarna till varje borgenär. Banken sköter detta kostnadsfritt mot att kontot löper utan ränta. Enligt min mening finns det inte några skäl att i skuldsaneringslagen närmare föreskriva när och hur betalningarna enligt planen skall fullgöras. Det väsentliga är att det av betalningsplanen klart och tydligt framgår när och hur betalningarna skall fullgöras. Det sagda innebär bl.a. att det inte bör finnas någon offentlig kontroll av att betalningsplanen fullföljs. Visserligen kommer jag att föreslå att skuldsaneringar skall registreras. Men någon bevakning eller uppföljning från något offentligt organ anser jag inte vara nödvändig. Det är en sak för varje enskild borgenär att bevaka att han får betalt enligt planen och att agera om gäldenären inte sköter betalningarna. Som jag kommer att återkomma till bör en skuldsanering kunna omprövas om gäldenären inte följer betalningsplanen. Initiativ till sådan omprövning bör enligt min mening tas av någon av de berörda borgenärerna. En annan fråga som det finns anledning att ta upp i detta sammanhang är hur det jag nu har sagt ställer sig i de fall då gäldenären helt saknar betalningsförmåga. Erfarenheterna från våra nordiska grannländer, främst , visar att det i många skuldsaneringsfall är så att gäldenären över huvud taget inte har någon förmåga att betala något alls till borgnärerna. Endera saknar han helt inkomster eller annars är de så låga att de endast täcker vad som går åt till hans och hans familjs omedelbara försörjning. Det finns i och för sig anledning att erinra om att enbart den omständigheten att gäldenären är tillfälligt arbetslös eller har tillfälligt nedsatt förvärvsförmåga inte utgör tillräckliga skäl för en skuldsanering. Bedömningen skall i stället vara långsiktig, vilket framgår av det kvalificerade insolvensrekvisitet. Men det kan ändå förekomma i ett förhållandevis stort antal fall att gäldenären bedöms sakna betalningsförmåga helt och hållet. Detta är givetvis inget som bör hindra en skuldsanering, tvärtom. Enligt min mening är det till och med viktigt att dessa fall inte faller utanför lagens tillämpningsområde. Detta har också framhållits av såväl som ett flertal remissinstanser. I våra nordiska grannländer är det inte heller någon förutsättning för skuldsanering att en viss betalningsprocent kan uppnås. har inte heller gjort något uttalande i en sådan riktning. Skuldsanering bör därför kunna komma i fråga även i de fall gäldenärens framtida betalningsförmåga är så dålig att betalningsutrymmet inte förslår till att betala någon del av borgenärernas fordringar. Som jag redan har sagt krävs det då givetvis att man i skuldsaneringsärendet har konstaterat att den framtida betalningsförmågan verkligen är så dålig. Skuldsaneringen kommer i dessa fall att sakna en betalningsplan, vilket innebär att gäldenären blir totalt befriad från betalningsansvaret för de skulder som omfattas av skuldsaneringen. Även för dessa fall bör det emellertid under vissa förutsättningar finnas möjlighet att i efterhand få till stånd en omprövning av skuldsaneringen, exempelvis om gäldenären på något sätt har handlat illojalt. Jag återkommer senare till denna fråga (avsnitt 4.7.7). : Utredningens förslag innehåller inte någon uttrycklig motsvarighet till mitt förslag. Remissinstanserna: Flera remissinstanser framhåller att det är viktigt att en gäldenär som beviljas skuldsanering tvingas leva på "existensminimum" en inte alltför . Skälen för mitt förslag: Utredningen framhåller att ett beslut om skuldsanering bör utformas så att gäldenärens ekonomiska villkor efter beslutet inte understiger "existensminimum". Utredningens förslag innehåller emellertid ingen uttrycklig regel om vad som närmare bestämt skall avses med "existensminimum". Med hänvisning till 6 § socialtjänstlagen (1980:620) pekar utredningen på att gäldenären skall tillförsäkras en skälig levnadsnivå även efter ett beslut om skuldsanering. Utredningen anför att det varken i socialtjänstlagen eller dess förarbeten närmare har förklarats vad som menas med skälig levnadsnivå. Utredningen anser emellertid att det är rimligt att se begreppet som ett uttryck för uppfattningen att samhällets hjälp inte bara skall avse vad som direkt behövs till den enskildes mest elementära behov utan att hjälpen också skall ha en viss kvalitet. Den enskilde skall inte bara överleva på hjälpen, han skall också kunna leva hyggligt och ha möjlighet att välja hur han skall kunna inrätta sitt liv (se Allmänna råd från 1985:1, socialbidrag, s. 11. jfr också delbetänkande Rätten till bistånd [SOU 1993:30] s. 193 ff). Utredningen redogör också för socialbidragets tre komponenter (lev- nadskostnadsnormen, skälig bostadskostnad och övriga kostnader) och hur dessa beräknas. Utredningen beskriver också systemet med beneficie- och förbehållsregler i utsökningsbalken. Remissinstanserna har inte i någon nämnvärd utsträckning lämnat några synpunkter på hur en skuldsaneringslag rent konkret skall bestämma vad som skall förstås med "existensminimum". Många instanser framhåller dock att det är av största vikt att en gäldenär som kommer i åtnjutande av skuldsanering som innebär av- eller nedskrivning av hans skulder också under en inte alltför tvingas leva på "existensminimum", vilket ju också är innebörden av utredningens förslag. En sådan uppoffring från gäldenärens sida skall enligt dessa synpunkter vara nödvändig för att skuldsaneringen skall kunna rättfärdigas. Detta skulle - enligt flera remissinstanser - vara ett mycket viktigt bidrag till att den allmänna betalningsmoralen upprätthålls trots förekomsten av en skuldsaneringslag. Att det är viktigt att en skuldsaneringslag utformas så att den allmänna betalningsmoralen inte äventyras har framhållits också av . Jag vill för egen del anföra följande. Jag har inte bara i detta lag- stiftningsärende utan även i andra sammanhang betonat vikten av att en skuldsaneringslag får en sådan utformning att den allmänna betalningsmoralen inte hotas eller försvagas. Som jag redan vid upprepade tillfällen har nämnt är detta en avgörande utgångspunkt i sammanhanget. En fråga är givetvis på vilken nivå en gäldenär skall tillåtas leva efter ett skuldsaneringsbeslut och om en skuldsaneringslag skall innehålla någon reglering av en sådan nivå, dvs. av vad som skall avses med "existensminimum". Ingen synes på allvar ifrågasätta att en skuldsanering för gäldenären bör innebära en inte alltför under vilken han och hans hushåll bör leva på lägsta möjliga nivå vad gäller levnadsomkostnader. Jag delar denna uppfattning. Det förefaller då rimligt att det också i en skuldsaneringslag anges vad som avses med detta. En skuldsaneringslag bör därför enligt min mening innehålla en reglering av vad som skall avses med "existensminimum" i detta sammanhang. Ytterligare skäl härför är önskvärdheten av klarhet, enkelhet och likformighet i tillämpningen. Det kan finnas anledning att betona att det som sägs i det följande avser de gäldenärer som har en regelbunden inkomst. Det är först om så är fallet det finns anledning att tala om att han skall få förbehålla sig något (av sin inkomst) för egen del. I de fall gäldenären saknar inkomst innebär det som här diskuteras givetvis inte att en gäldenär i skuldsaneringssammanhang skall tillförsäkras någon viss inkomst. Sådant regleras uteslutande i den sociala skyddslagstiftningen. Nästa fråga blir då hur det skall bestämmas vad som avses med "existens- minimum". Det är med andra ord frågan hur stor del av sin inkomst en gäldenär i skuldsaneringssammanhang skall få förbehålla sig för sitt eget och sitt hushålls uppehälle. finns i skilda sammanhang på delvis olika beräkningsgrunder framtagna schabloner för vad som skall avses med "existensminimum", eller med andra ord vilket belopp en gäldenär skall få förbehålla sig för egen del. De schabloner jag åsyftar är i första hand vägledande norm för socialbidrag (socialbidragsnormen), normalbeloppet vid införsel enligt 15 kap. 6 a § utsökningsbalken, det utmätningsfria beloppet vid utmätning av lön enligt 7 kap. 4 § utsökningsbalken samt förbehållsbelopp grundade på beräkningar för hushållsbudget som publiceras i "på pengarna? - Råd och tips från (). Nämnas kan också att utsök- ningsbalken innehåller andra regler av beneficiekaraktär i 5 kap. De nu nämnda schablonerna är samtliga välkända och används inom de olika områden de är tillämpliga. Även om de alla har det gemensamt att de avser att fastställa vad som är rimligt för den enskildes uppehälle, uppvisar de skillnader inbördes. Dessa utgörs inte bara av skillnader i form av olika belopp, utan även beträffande beräkningsgrunderna. Det skall därvid hållas i minnet att de olika schablonerna är avsedda att användas i skilda sammanhang. Detta motiverar givet- vis vissa skillnader. Av de tre nämnda schablonerna kan sägas vara den som är mest generös mot den enskilde, medan socialbidragsnormen är minst generös. Det finns emellertid inga stora beloppsmässiga skillnader mellan de olika schablonerna. Flera remissinstanser har - som jag redan har nämnt - framhållit vikten av att gäldenären verkligen tvingas att leva under mycket knappa omständigheter. Jag är benägen att med hänsyn till den allmänna betalningsmoralen hålla med om ett sådant synsätt. tycker jag att det är angeläget att framhålla att detta synsätt måste balanseras. Det är enligt min mening nämligen också av stor vikt att den gäldenär som har beviljats skuldsanering ges reella möjligheter att fullfölja den avbetalningsplan som han kan vara ålagd. För att skuldsaneringens rehabiliterande syfte skall komma i förgrunden måste också gäldenärer som kan vara i behov av en skuldsanering ges ett incitament till att först och främst ansöka om en sådan. Ett sådant incitament kan gå förlorat om en skuldsanering är förenad med en alltför långt gående åtstramning vad gäller möjligheterna att tillgodse vardagliga behov. För att man skall uppnå de samhällsekonomiska vinster som är förknippade med ett skuldsaneringsinstitut är denna aspekt på den nu diskuterade frågan av stor vikt. Det kan också tilläggas att en gäldenär, som har beviljats skuldsanering, , normalt , skall leva på en nivå som måste betecknas som "existensminimum".