prop · GH03133 · 1994-01-01 00:00:00 — CSN har ca 500 anställda varav ca 190 på huvudkontoret i . Det är de till återbetalning av studielån hörande frågorna som kan överklagas från CSN till kammarrätt. Andra beslut av CSN, exempelvis beviljande av studiestöd kan inte överklagas. Enligt förordningen (1977:937) om kammarrätternas domkretsar m.m. överklagas samtliga mål enligt studiestödslagen till Kammarrätten i . Till kammarrätten har inkommit följande antal studiestödsmål: 2211 st, 3097 st och 3648 st. Prognosen är ca 5000 mål. Av de överklagade målen är det ett mindre antal som är avgjorda av huvudkontoret i . Det stora flertalet mål som kommer in till kammarrätten kommer direkt från lokal- eller regionkontoren. Dessa beslut är fattade i CSN:s namn, men de passerar inte CSN:s huvudkontor. Kammarrättens avgöranden i studiestödsmål får överklagas till Regeringsrätten där det dock krävs prövningstillstånd. har utrett hur målen fördelar sig på de olika länen. Enligt utredningen skulle 4 300 mål fördelas enligt följande. Län Antal mål Län Antal mål 1 200 45 25 80 215 500 60 75 o 510 140 85 95 120 110 110 80 240 * 110 65 50 155 105 105 90 *Till detta kommer ca 50 mål där beslut fattats av CSN centralt. Skälen för regeringens förslag: Såsom redogjorts för ovan (avsnitt 5.1) skall tyngdpunkten i rättskipningen i de allmänna förvaltningsdomstolarna ligga i första instans. De högre domstolsinstanserna skall endast överpröva de domar som har överklagats från den närmast lägre instansen. Den nu aktuella måltypen, studiestödsmål, är mål av masskaraktär. De är inte heller så särpräglade i förhållande till andra förvaltningsmål att de av det skälet kräver en juristkollegial sammansättning vid den första domstolsprövningen. Från juridisk synpunkt anses denna måltyp tvärtom som ganska enkel. Den första domstolspröv- ningen bör därför ske i länsrätt. Något alternativ till en överprövning i domstol finns inte, eftersom frågan om inrättande av en överklagandenämnd saknar aktualitet.- Bakgrunden till förslag synes ha varit att handlades flertalet av återbetalningsärendena av CSN centralt i . Med de omorganisationer som gjorts av CSN handläggs emellertid numera endast ett mindre antal ärenden centralt. De flesta ärendena handläggs av lokal- eller regionalkontoren. Det är därför naturligt att dessa mål fördelas enligt huvudprincipen, dvs. den länsrätt är behörig inom vars domkrets det grundläggan- de beslutet har fattats. Länsrättens beslut i studiestödsmål skall överklagas till samma kammarrätt som gäller för länsrättens övriga mål. Nedflyttningen av studiestödsmål från kammarrätt till länsrätt innebär att instanskedjan förlängs med en domstolsinstans. Det innebär att det skulle bli en för lång instanskedja med en obegränsad rätt till prövning i kammarrätt. Innan ett mål anhängiggörs i länsrätt har ärendet redan prövats av CSN - lokalt, regionalt eller centralt - och även omprövats av dem. Studiestödsmålen är an- talsmässigt en stor målgrupp och har en fast praxis utvecklats för målgruppen. Krav på prövningstillstånd bör därför införas i ledet länsrätt - kammarrätt för studiestödsmålen. (Se även avsnitt 5.3.1.) Regeringens förslag: Den första domstolsprövningen av kriminalvårdsmål skall göras i länsrätt i stället för i kammarrätt. Den lokala eller regionala beslutsmyndighetens belägenhet skall vara avgörande för vilken länsrätt som skall bli behörig att pröva ett mål. Prövningstillstånd skall införas för kriminalvårdsmål i ledet mellan länsrätt och kammarrätt. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Utredningen lämnar inget förslag såvitt avser frågan om prövningstillstånd. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar utredningens förslag. Några instanser tar upp frågan om man inte i vissa fall bör införa restriktioner vad gäller möjligheterna att få beslut överprövade av domstol. Beträffande forumregeln är dock några kritiska och menar att en "utlokalisering" av dessa mål kan medföra svårigheter när det gäller att bygga upp en enhetlig praxis. Bakgrund till regeringens förslag: En stor målgrupp som prövas av kammarrätt som första domstolsinstans är kriminalvårdsmålen, dvs. mål avseende besvär över beslut i vissa kriminalvårds-ärenden. Kriminalvårdens organisation utgörs av , region- myndigheter samt lokala myndigheter som utgörs av kriminalvårdsanstalter, häkten och frivårdsmyndigheter. Från finns även en ny myndighet benämnd Transporttjänsten direkt under . är central förvaltningsmyndighet för kriminalvården. Styrelsen är chefsmyndighet för ovannämnda regionmyndigheter, anstalter, häkten och frivårdsmyndigheter. handlägger frågor av övergripande natur och meddelar föreskrifter, råd och riktlinjer för verksamheten inom kriminalvården. Enligt de lagar som närmare reglerar verkställigheten av fängelsestraff tillkommer beslutanderätten . Detsamma gäller vissa beslut angående intagna i häkte. har dock i stor utsträckning delegerat beslutanderätten i klientärenden till regionala eller lokala myndigheter. Styrelsen kan ändra beslut som har fattats av annan myndighet efter delegation. I vissa frågor, framför allt rörande långtidsdömda, fattas besluten direkt av . har sju regionmyndigheter, som under leder och har tillsyn över verksamheten i regionen. leds av en kriminalvårdsdirektör som avgör myndighetens ärenden, om inte annat är före- skrivet. Vid kriminalvårdsregionerna prövas bl.a. frågor om anstaltsplacering av dömda i vissa fall och om uppskov med straffverkställighet. Anstalterna, som kan vara öppna eller slutna, indelas i riksanstalter och lokalanstalter. På anstalterna fattas en mycket stor mängd beslut, t.ex. beträffande permissioner, besök, rätt att ringa ut eller ta emot samtal, granskning av brev eller andra försändelser. Antalet tillgängliga platser i anstalterna varierar över tiden beroende på bl.a. ombyggnader och semes- terstängningar. fanns 74 anstalter, varav 18 riksanstalter och 56 lokalanstalter. Beslut som har fattats av en regional eller lokal myndighet efter delegation kan ändras av . Den som beslutet angår får påkalla styrelsens prövning av sådant beslut som går honom emot. Regionmyndigheterna överprövar alltså inte beslut från lokala myndigheter. Vissa av beslut i klientärenden enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m., lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m., lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt och lagen (1976:371) om behandling av häktade och anhållna m.fl. kan överklagas till kammarrätt. Enligt förordningen (1977:937) om kammarrätternas domkretsar m.m. överklagas samtliga beslut av Kriminal- vårdsstyrelsen mot vilka talan får föras till Kammarrätten i . Det gäller både beslut där har beslutat som första instans och beslut där styrelsen har överprövat en underordnad myndighets beslut. De vanliga forumreglerna gäller således inte. (Se avsnitt 5.2 Forumregler m.m.) En förutsättning är att beslutet avser ett särskilt fall. Beslut av mer generell karaktär kan inte överklagas till domstol. Sådana ärenden prövas i sista hand av regeringen. Merparten av de beslut som kan överklagas till domstol avser uppskov med straffverkställighet eller behandlingen av intagna under anstaltsvistelsen. Till Kammarrätten i inkom 750 mål, 543 mål och 648 mål. Målen är i sig inte arbetskrävande. De handläggs emellertid med förtur och blir på det sättet betungande för kammarrätten. Mot kammarrättens avgörande i mål om uppskov med straffverkställighet får talan inte föras (fullföljdsförbud). Övriga mål kan överklagas till Regeringsrätten där dock prövningstillstånd krävs. har utrett hur målen fördelar sig länsvis. Enligt utredningen skulle ca 730 mål fördelas enligt följande. Län Antal mål Län Antal mål 80 55 15 10 55 25 10 10 o 60 5 10 10 245 10 5 10 35 15 20 5 10 20 Vid denna fördelning går inget mål till . Skälen för regeringens förslag: Det finns inget som talar emot att tillämpa huvudprincipen, om att den första domstolsprövningen skall ligga i länsrätt, på kriminalvårdsmålen. Till detta kommer att kriminalvårdsmålen anses från juridisk synpunkt som ganska enkla. Det är mängden mål och deras förturskaraktär som gör dem arbetskrävande. Den första domstolsprövningen bör därför ske i länsrätt. Som nämnts är de kriminalvårdsmål som är i fråga ur juridisk synvinkel av förhållandevis enkel karaktär. Det finns inga särskilda omständigheter som talar mot att de skulle kunna handläggas av samtliga länsrätter. Dessa handlägger bl.a. delvis liknande mål om psykiatrisk tvångsvård. Huvudregeln bör därför gälla för dessa mål, dvs. att beslut enligt lagen om kriminalvård i anstalt, lagen om beräkning av strafftid m.m., lagen om be- handling av anhållna och häktade m.fl. samt nordiska verställighetslagen skall överklagas hos den länsrätt inom vars domkrets den lokala eller regionala beslutsmyndigheten är belägen. Har beslutat som första instans, överklagas beslutet till Länsrätten i . Inte heller finns det skäl att frångå huvudregeln om kammarrätternas behörighet. Nedflyttningen av kriminalvårdsmål från kammarrätt till länsrätt innebär att instanskedjan förlängs med en domstolsinstans. Innan ett mål an-hängiggörs i länsrätt har ärendet redan i de flesta fall prövats lokalt vid anstalten och därefter omprövats där samt överprövats av . Ett system med en obegränsad rätt till prövning i kammarrätt skulle medföra en alltför lång instanskedja för dessa mål. Det bör därför ställas upp ett krav på prövnings- tillstånd i ledet länsrätt - kammarrätt. (Se även avsnitt 5.3.1) 8.1 Körkortsmålen flyttas inte till allmän domstol Regeringens bedömning: En överflyttning av samtliga eller vissa körkortsmål till tingsrätt bör inte ske.Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Överåklagaren i , och har tillstyrkt eller lämnat förslaget att domstolsprövningen av körkortsfrågor skall ske inom den allmänna förvaltnings- domstolsorganisationen utan erinran. Överåklagaren i anser att det finns anledning att, med beaktande av rättsäkerhets- och tidsvinster, överväga om inte körkortsingripanden med anledning av brott skall handläggas med utfärdande av strafföreläggande eller av tingsrätten i samband med hand- läggning av brottmålet. anser att en lösning bör införas där körkortsfrågan, om grunden för körkortsingripandet är brott, handläggs som ansvarsfrågan. vill betona vikten av att även besluten om körkortsingripanden förs över till de allmänna domstolarna eftersom dessa ingripanden oftast utgör en mycket väsentlig del av en utdömd brottspåföljd och bör behandlas i ett sammanhang. Bakgrunden till regeringens bedömning: handlade först länsstyrel- serna och senare länsdomstolarna alla frågor som rörde körkorts-innehav och frågor om återkallelse av körkort och körkortstillstånd. Härefter har länsrätterna som första instans beslutat i frågor som gäller ingripande mot innehavare av körkort och körkortstillstånd. Länsrättens beslut överklagas till kammarrätten samt till Regeringsrätten som slutinstans. Frågan om vilken myn- dighet som skall handlägga dessa ärenden har tagits upp i skilda sammanhang. tillsattes med uppdrag att undersöka möjligheterna att förenkla handläggningen vid trafiköverträdelser och därmed sammanhängande frågor. Utredningen föreslog i sitt slutbetänkande Rätten till ratten (SOU 1972:70-72), att körkortsfrågor i anledning av trafikbrott skulle avgöras vid allmän domstol. Regeringen avvisade i prop. 1975/76:155 kommitténs förslag om överflyttning av vissa körkortsmål till tingsrätt. Vid riksdagsbehandlingen (bet. 1975/76:TU28, rskr. 1975/76:390) biföll en motion angående överflyttning av vissa körkortsmål till allmän domstol. uttalade bl.a. att allmän domstol borde besluta om körkortsåterkallelse vid sådana trafikbrott beträffande vilka domstolen dömer i saken. Med anledning av beslut utvidgades uppdraget 1976 tillsatte särskilde utredaren, , med uppdrag att fullfölja reformarbetet beträffande kör- kortslagstiftningen till att även omfatta frågor om de gränsdragningsproblem som kunde uppkomma vid en överflyttning av vissa körkortsmål till allmän domstol. avlämnade betänkandet Fortsatt körkortsreform (SOU 1978:27). Utredningens slutsats vad gällde frågan om att flytta över vissa körkortsmål från länsrätt till tingsrätt var att nackdelarna med en överflyttning var större än fördelarna. De nackdelar som utredningen pekade på gällde främst att körkortsingripanden på grund av trafikbrott skulle splittras mellan länsrätter och tingsrätter med resp. överinstanser. Utredningen befarade att detta skulle kunna leda till en minskad enhetlighet i bedömningen samt att det skulle kunna uppstå kompetenskonflikter samt informations- och samordningsproblem mellan de olika domstolarna. Den dominerande uppfattningen bland remissinstanserna var att den rådande ordningen med länsrättsprövning borde behållas. Regeringen delade utredningens uppfattning att nackdelarna var större än fördelarna med en partiell överflyttning av körkortsmål till allmän domstol. Regeringen ansåg att frågor om körkortsingripande borde avgöras i ett sammanhang och av samma myndighet. 1980/81:TU1, rskr. 1980/81:29) anslöt sig till de överväganden regeringen hade gjort. Utredningen 2000 överlämnade sitt slutbetänkande Säkrare förare (1991:39). Utredningen hade i uppdrag att belysa frågor med inriktning på åtgärder för att få ner olyckstalen i trafiken och öka bilförarnas trafiksäkerhet. Utredningen hade däremot inte i uppdrag att utreda vilken domstolsorganisation som skall handlägga körkortsärenden. Frågan aktualiserades dock genom de förslag som utredningen lade fram. Förutom omfattande förändringar i institutet körkortsingripande, föreslog nämligen utredningen att en körkortsmyndighet skulle besluta om ingripande mot den som har körkortsbehörighet och att detta beslut skulle kunna överklagas till länsrätten. Utredningens förslag innebar således att länsrätten inte längre skulle besluta som första instans i körkortsfrågor. hade i uppdrag att se över körkortsmålens handläggning. Utredningen har bl.a. föreslagit att körkortsingripanden skall beslutas av länsstyrelse i stället för av länsrätt och att beslut skall kunna överklagas till länsrätten samt att skall vara den enskildes motpart i domstolen. Skälen för regeringens bedömning: I de överväganden som skall göras i anslutning till förslag ingår att se på fördelningen av mål mellan allmänna domstolar och allmänna förvaltningsdomstolar. Därvid bör diskuteras var körkortsmålen skall handläggas inom dom-stolsorganisationen. En fördel med att flytta över körkortsmål till allmän domstol vore att frågan om ansvar för trafikbrott kunde avgöras vid samma tillfälle som frågan om körkortsingripande på grund av detsamma. Merparten av körkortsmålen grundar sig emellertid inte på en dom från allmän domstol utan på ett godkänt föreläggande av ordningsbot eller strafföreläggande. Till detta kommer att alla mål som gäller körkortsingripande inte grundar sig på trafikbrott utan kan grunda sig på andra förhållanden t.ex. sjukdom. Av en enkät som gjorde avseende körkortsingripanden vid länsrätterna framkommer att merparten av körkortsingripandena bygger på godkända förelägganden av ordningsbot eller strafförelägganden utfärdade av polis resp. åklagare. I av målen grundade sig länsrättens avgörande enbart på en tingsrättsdom. Antalet körkortsmål där avgörandet har samband med ett godkänt strafföreläggande utgjorde medan motsvarande andel beträffande godkända förelägganden av ordningsbot var . Körkortsmålens anknytning till mål i tingsrätt är uppenbarligen förhållandevis liten. Körkortsingripande till följd av trafikbrott är föranlett av trafiksäkerhetskäl och är inte en brottspåföljd, även om många uppfattar det så. Att endast flytta över de körkortsmål som har anknytning till tingsrätten skulle endast beröra en förhållandevis liten del av körkortsmålen. Det skulle också medföra att en körkortshavare i vissa fall skulle kunna påverka vilken domstol som skulle avgöra körkortsfrågan. Genom att godkänna ett föreläggande blir det länsrätten som avgör frågan om körkortsingripande medan en vägran att godkänna ett föreläggande skulle medföra att tingsrätten skulle pröva inte bara frågan om ansvar för trafikbrott utan även frågan om körkortsingripande på grund av detta. Detta skulle innebära att både länsrätt och tingsrätt skulle kunna vara behöriga att pröva körkortsfrågan vid samma typ av trafikbrott. Ett system där olika domstolsorganisationer är behöriga att pröva körkortsingripanden skulle kunna leda till olika praxis och därigenom en minskad enhetlighet i bedömningen. Att låta allmän domstol avgöra en viss kategori körkortsmål och allmän förvaltnings- domstol en annan skulle även leda till att parallella processer skulle kunna pågå i olika domstolar beroende på vad som är grunden för körkortsingripandena. Vi anser att en sådan ordning där både allmän domstol och allmän förvalt- ningsdomstol handlägger samma slags mål vore olämplig. I stället för att söka dela upp handläggningen av körkortsfrågor på flera myndigheter anser vi att strävan bör vara att begränsa antalet myndigheter som handlägger körkortsärenden. Vi vill därför inte föreslå en partiell överflyttning av körkortsmål till allmän domstol. Inte heller anser vi att det finns skäl för att föra över samtliga körkortsmål till allmän domstol. Vi anser alltså att den domstolsprövning som bör göras i körkortsmål även i fortsättningen skall ske i allmän förvaltningsdomstol. 8.2 Överflyttning av körkortsmål till länsstyrelse Regeringens förslag: Länsstyrelse skall bli första beslutsinstans i de körkortsmål som beslutas av länsrätt som första instans. skall kunna förelägga den enskilde ett preliminärt beslut om varning. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna är i allmänhet positiva till förslaget. Några anser dock att körkortsmålen bör handläggas i allmän förvaltningsdomstol som första instans. i , anser att regleringen av ett summariskt förfarande i form av varningsföreläggande enligt 47 a § skall finnas kvar. Bakgrunden till regeringens förslag: I körkortslagen (1977:477) regleras bl.a. kraven för att erhålla körkort, i vilka fall ett körkort skall återkallas och när varning skall meddelas. I körkortsförordningen finns till- lämpningsföreskrifter till körkortslagen. I förordningen (1981:96) om godkännande och utbyte av utländska körkort finns särskilda bestämmelser om utländska körkort, bl.a. regleras i vilka fall ett utländskt körkort inte längre skall godkännas i . Reglerna överensstämmer i stort med vad som gäller återkallelse av körkort utfärdat i . (tidigare ) är central körkortsmyndighet och även central förvaltningsmyndighet för frågor om väghållning och säkerheten i vägtrafiken. ansvarar bl.a. för bil- och körkortsregistreringen, frågor om körkort, förarutbildning och förarprov. utfärdar också körkort. Länsstyrelserna är regionala körkortsmyndigheter och prövar frågor om meddelande av körkortstillstånd och utfärdande av traktorkort. För att få föra vissa typer av fordon, t.ex. bil, krävs det att man har körkort för fordonstypen. För att erhålla körkort krävs det dels att man har ett gällande körkortstillstånd, dels att man avlagt ett godkänt förarprov. Körkortstillstånd får endast meddelas den som med hänsyn till sina personliga och medicinska förhållanden kan anses lämplig som förare av körkortspliktigt fordon. Vid prövningen av de personliga förhållandena skall särskilt beaktas om sökanden är känd för ett nyktert levnadssätt och om det kan antas att han såsom förare av körkortspliktigt fordon kommer att respektera trafikreglerna och visa hänsyn, omdöme och ansvar i trafiken. Vid prövningen av de medicinska för- hållandena skall beaktas om sökanden har tillfredställande trafiksyn med eller utan glasögon eller linser och tillräcklig hörselförmåga med eller utan hörapparat för att föra fordon av det slag ansökan avser och om sökanden även i övrigt uppfyller de medicinska krav som bör ställas med hänsyn till trafiksäker- heten. Om en person inte längre bör inneha körkort, körkortstillstånd eller traktorkort skall länsrätt pröva frågan om återkallelse av detsamma. Målen anhängiggörs i länsrätt genom ansökan. Det allmännas talan förs i dessa mål av ett allmänt ombud. För varje län förordnas ett eller flera allmänna ombud av . Det allmänna ombudet är en tjänsteman vid och anställd i denna. Förutom uppgiften att vara allmänt ombud i körkortsmål handlägger dessa personer i många fall även andra uppgifter hos länsstyrelserna. I 16 § körkortslagen (KKL) regleras i vilka fall ett körkort skall återkallas. Grunderna för återkallelse av körkortstillstånd är desamma som vid återkallelse av körkort. Ett körkort skall återkallas om körkortshavaren - har fällts till ansvar för rattfylleri eller grovt rattfylleri eller grov vårdlöshet i trafik (16 § 1 KKL), - har fällts till ansvar för obehörigt avvikande från trafikolycksplats, s.k. smitning, om överträdelsen inte kan anses som ringa (16 § 2 KKL), - genom upprepade förseelser i väsentlig grad har visat bristande vilja eller förmåga att rätta sig efter de bestämmelser som gäller i trafikens eller trafiksäkerhetens intresse för förare av motordrivet fordon eller spårvagn (16 § 3 KKL), - i annat fall vid förandet av ett motordrivet fordon eller en spårvagn har överskridit högsta tillåtna hastighet, kört mot rött ljus, underlåtit att iaktta stopplikt, kört om vid övergångställe eller brutit mot någon annan från trafiksäkerhetssynpunkt väsentlig regel, allt om överträdelsen inte kan anses som ringa (16 § 4 KKL), - på grund av opålitlighet i nykterhetshänseende inte bör ha körkort (16 § 5 KKL), - har gjort sig skyldig till brottslig gärning och det med hänsyn till detta kan antas att han inte kommer att respektera trafikreglerna och visa hänsyn, omdöme och ansvar i trafiken eller om han på grund av sina personliga förhållanden i övrigt ej kan anses lämplig som förare av körkortspliktigt fordon (16 § 6 KKL), - genom sjukdom, skada eller dylikt har förutsättningar att föra kör- kortspliktigt fordon som är så väsentligt begränsade att han från trafiksäker- hetssynpunkt inte vidare bör ha körkort (16 § 7 KKL), - ej följer föreläggande att ge in läkarintyg eller bevis om godkänt förarprov (16 § 8 KKL), - ej följer föreläggande att förnya körkortet (16 § 9 KKL) eller - begär att körkortet skall återkallas (16 § 10 KKL). Om ett körkort eller ett körkortstillstånd återkallas med stöd av 16 § 1-6, skall länsrätten bestämma en spärrtid på lägst en månad och högst . Under tid som spärrtid löper får körkortet inte lämnas ut. I stället för återkallelse kan körkortsingripande ske i form av varning. Återkallelse av körkort kan endast beslutas av domstol medan varning kan beslutas av både domstol och det allmänna ombudet. Allmänna ombudet kan emellertid inte besluta om varning sedan han ansökt om körkortsingripande hos länsrätten. Ett körkort skall återkallas tills vidare i avvaktan på slutligt avgörande av återkallelsefrågan, om det på sannolika skäl kan antas att körkortet kommer att återkallas slutligt på någon av de grunder som avses i 16 § 1 - 7 KKL. Åklagare eller polismyndighet kan i vissa fall omhänderta ett körkort eller traktorkort inför en prövning av domstol. Länsrätten skall i dessa fall utan dröjsmål pröva om körkortet eller traktorkortet skall återkallas eller återställas. Antalet inkomna körkortsmål till länsrätterna har varierat . Från att ha uppgått till ca 39 000 steg antalet till ca 47 000 för att sjunka till ca 42 000. Prognosen för är att ca 38 000 körkortsmål inkommer till länsrätterna. Antalet avgjorda mål i länsrätterna visar samma utveckling. Från att ha uppgått till ca 37 600 steg antalet till ca 44 000 för att sjunka till ca 43 500. Utvecklingen är densamma även för antalet balanserade körkortsmål i länsrätterna. var utgående balans av körkortsmål ca 14 900, var balansen ca 18 400 mål medan balansen sjunkit till ca 16 000 mål vid utgången av .