prop · GH0365 · 1994-01-01 00:00:00 — Disciplinpåföljd får inte meddelas en arbetstagare för att han har deltagit i en strejk eller i en därmed jämförlig stridsåtgärd. Paragrafen motsvarar 10 kap. 1 § . Första stycket innebär ett förtydligande. Vid avgörandet av om en förseelse skall anses som ringa skall hänsyn tas till samtliga omständigheter i ärendet, inte endast till felet. Omständigheter som därvid kan få betydelse är förutom felet bl.a. graden av oaktsamhet. Ett fel begånget av ringa oaktsamhet bör således normalt inte föranleda någon disciplinpåföljd. 15 § Disciplinpåföljder är varning och löneavdrag. En arbetstagare får inte meddelas flera disciplin- påföljder. Löneavdrag får göras för . Löneavdraget per dag får uppgå till högst av daglönen. Paragrafen motsvaras i sak av 10 kap. 2 § . Enligt första stycket får löneavdrag göras för . Därav får anses följa att löneavdrag får göras för lägst . Någon uttrycklig bestämmelse i lagtexten behövs dock inte i detta avseende. Andra stycket andra meningen har införts på förslag av Lagrådet. 16 § Genom kollektivavtal får avvikelser göras från 15 §. Sådana kollektivavtal får tillämpas också på arbetstagare som inte är medlemmar i den avtalsslutande arbets- tagarorganisationen, om de sysselsätts i ett sådant arbete som avses med avtalet. Paragrafen motsvarar i princip 10 kap. 3 § . Enligt paragrafen blir det även fortsättningsvis möjligt att i kollektivavtal bestämma om andra disciplinpåföljder och om löneavdragets storlek. Hinder mot disciplinärt förfarande 17 § Disciplinpåföljd får meddelas bara förseelsen skriftligen har underrättats om vad som anförs mot honom. Paragrafen motsvaras i sak av 14 kap. 1 § första stycket och 5 § . Paragrafen har redigerats om. Någon ändring i sak är inte avsedd. Med anledning av Lagrådets synpunkter kan framhållas att avsikten inte är att underrättelsen måste delges arbetstagaren enligt delgivningslagen (1970:428). Av paragrafen framgår att myndigheternas kommunikationsplikt i ärenden om disciplinansvar också i fortsättningen skall fullgöras skriftligen. Disciplin- förfarandet skall alltså även i fortsättningen inledas med att myndigheten skriftligen anmanar eller bereder arbetstagaren tillfälle att yttra sig över vad som anförs mot honom. Närmare regler om myndigheternas kommunikationsplikt finns i 17 § förvaltningslagen. Bestämmelsen i 14 kap. 5 § att även ombudsmän och Justitiekanslern med preskriptionsavbrytande verkan kan anmana en arbetstagare att yttra sig har slopats. 18 § När en åtgärd har vidtagits för att åtal skall väckas mot en arbetstagare, får arbetsgivaren inte inleda eller fortsätta ett disciplinärt förfarande med anledning av vad som har föranlett åtgärden. Om en gärning har prövats i straf- frättslig ordning, får ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen, av någon annan orsak än bristande bevisning, inte har ansetts vara något brott. Första stycket motsvarar i sak 14 kap. 3 § . Bestämmelsen i andra stycket är ny och har tillkommit i förtydligande syfte. Disciplinärt förfarande får alltså inledas eller, om det redan tidigare inletts, fortsättas bara om åklagare eller domstol vid den straffrättsliga prövningen kommit fram till att det som har hänt inte har utgjort något brott. 19 § Disciplinpåföljd får inte meddelas efter det att arbetstagarens anställning har upphört eller uppsägning har ägt rum. Vad som sägs i första stycket gäller inte, om arbetstagaren övergår från en myndighet till en annan inom domstols-, åklagar-respektive polisväsendet. Första stycket motsvarar 14 kap. 4 § . Någon ändring i sak avses inte. Andra stycket är nytt och innebär att en disciplinpåföljd kan meddelas också i de fall att en arbetstagare övergått till en annan myndighet inom domstols-, åklagar- respektive polisväsendet. Om en arbetstagare däremot övergått från en myndighet inom domstolsväsendet till en myndighet inom åklagarväsendet, så har arbetstagarens anställning upphört och en disciplinpåföljd kan då inte meddelas. Skälen för bestämmelserna har redovisats i avsnitt 10.2. Arbetsdomstolen har i en dom (AD 1993 nr 64) prövat när en disciplinpåföljd skall anses vara beslutad. Frågan gällde om påföljden skall anses vara beslutad redan genom arbetsgivarens beslut om påföljd eller om den skall anses ålagd först sedan beslutet prövats slutligt av domstol, t.ex. Arbetsdomstolen, eller när rätten till talan vid domstol förlorats. Enligt Arbetsdomstolen bör man vid avgörandet av denna fråga se till ändamålet med bestämmelserna i fråga och till deras funktion i olika situationer. Domstolen ansåg att ett beslut om disciplinpåföljd skall anses vara beslutad genom arbetsgivarens beslut. 20 § Föreskrifterna om skadestånd i 38, 41 och 42 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd skall tillämpas, om en myndighet i ett ärende om disciplinansvar bryter mot 17-19 §§ eller mot föreskrifter om beslutande organ eller om omröstning. I fråga om avvikelser i kollektivavtal från vad som sägs i 41 § lagen om anställningsskydd tillämpas 2 § tredje stycket samma lag. Paragrafen motsvarar 16 kap. 7 § men avser bara ärenden om disciplinansvar. Undantag för vissa arbetstagare 21 § Bestämmelserna i 14-19 §§ gäller inte 1. dem som kan meddelas disciplinpåföljd enligt lagen (1986:644) om disciplinförseelser av krigsmän, m.m., för förseelser som omfattas av den lagen, 2. hälso- och sjukvårdspersonal, som i sin yrkesutövning står under tillsyn, för sådana förseelser i denna yrkesutövning som skall prövas av , 3. veterinärer, som står under Statens jordbruksverks tillsyn, om förseelsen har skett i utövningen av veterinäryrket. Paragrafen motsvaras i sak av 10 kap. 4 § . 22 § Den som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått brott skall anmälas till åtal, om misstanken avser 1. brott enligt 20 kap. 1 och 2 §§ samt 3 § första stycket , 2. annat brott, om det kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. I paragrafen anges när en arbetstagare skall anmälas till åtal. Den motsvaras delvis av 12 kap. 1 § . Ändringarna innebär bl.a. att skyldigheten att anmäla en arbetstagare till åtal har begränsats. För anmälningsskyldighet enligt punkt 2 krävs att brottet i det enskilda fallet kan antas föranleda annan påföljd än böter. Att det finns anledning anta att talan om enskilt anspråk kommer att föras innebär inte längre någon skyldighet för en myndighet att anmäla det misstänkta brottet till åtal. Den omständigheten bör emellertid vägas in vid den bedömning som måste göras i varje enskilt fall. En annan faktor som kan vara av betydelse för denna bedömning är om brottet är riktat mot de samhällsuppgifter som myndigheten svarar för. Av 20 kap. 1 § fjärde stycket följer att ansvar för tjänstefel inte inträder om gärningen också är belagd med straff enligt någon annan bestämmelse. Om ett allmänt brott utgör tjänstefel, kan denna bestämmelse alltså leda till att någon anmälningsskyldighet enligt inte föreligger, nämligen om det är fråga om ett bötesbrott. Inskränkningar i rätten att genomföra 23 § I arbeten som består i myndighetsutövning eller som är ound- gängligen nödvändiga för att genomföra myndighetsutövning får stridsåtgärder genomföras bara i form av lockout, strejk, övertidsvägran eller nyanställ- ningsblockad. I arbeten som avses i först stycket får stridsåtgärder inte genomföras på grund av något annat än förhållandet mellan arbetsgivare och de arbetstagare som omfattas av denna lag. Även i andra arbeten än som avses i första stycket är stridsåtgärder i syfte att påverka inhemska politiska förhållanden otillåtna inom lagens tillämpningsområde. 24 § Om det uppkommer tvist huruvida en viss stridsåtgärd är tillåten enligt denna lag, får åtgärden inte genomföras förrän tvisten har avgjorts slutligt. 25 § En arbetstagare får delta i en stridsåtgärd bara efter beslut av den arbetstagarorganisation som har anordnat stridsåtgärden. 26 § En arbetstagarorganisation får inte anordna eller på något annat sätt föranleda stridsåtgärder som är otillåtna enligt 23 eller 24 §. En sådan organisation får inte heller genom understöd eller på något annat sätt medverka vid otillåtna stridsåtgärder. Om en arbetstagare som tillhör en arbetstagarorganisation planerar att inleda eller har inlett en otillåten stridsåtgärd, är organisationen skyldig att söka hindra åtgärden eller verka för att den upphör. 27 § Om en arbetstagare som tillhör en arbetstagarorganisation har inlett en stridsåtgärd i strid mot 25 §, skall arbetsgivaren och organisationen ta upp överläggning med anledning av stridsåtgärden och gemensamt verka för att den upphör. Har något annat inte föreskrivits i kollektivavtal, gäller första stycket den lokala arbetstagarorganisationen, om det finns en sådan organisation. 28 § Om arbetsgivaren bryter mot 23, 24 eller 27 § eller om arbetstagarorganisa- tionen bryter mot 26 eller 27 §, skall arbetsgivaren respektive organisationen ersätta uppkommna skador enligt de grunder som anges i 54, 55, 60 och 61 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, även om någon förpliktelse till följd av ett kollektivavtal inte har satts åt sidan. Detsamma gäller en arbetstagare som bryter mot 23, 24 eller 25 §, om något annat inte följer av 29 §. 29 § Har arbetstagarorganisationen inlett eller orsakat en stridsåtgärd som är otillåten enligt 23 eller 24 §, får en arbetstagare åläggas att betala skadestånd för sitt deltagande i åtgärden bara om det finns synnerliga skäl för det. Paragraferna 23-29 §§ motsvaras i sak av de nuvarande bestämmelserna i 3 kap. 1-6 §§ . 6 § har dock delats upp på två paragrafer, 28 och 29 §§. Motiven i prop. 1975/76:105 bil. 2 gäller därför i huvudsak fortfarande. I övrigt hänvisas till allmänmotiveringen i avsnitt 8. 30 § Om en arbetstagare har arbetsuppgifter där brister i arbets- tagarens hälsotillstånd medför risk för människors liv, personliga säkerhet eller hälsa eller för betydande skador på miljö eller egendom, är arbetstagaren efter en särskild uppmaning av arbetsgivaren skyldig att regelbundet genomgå hälsoundersökningar som är nödvändiga för bedömning av huruvida arbetstagaren har sådana brister i sitt hälsotillstånd. Första stycket gäller bara för arbetstagare som enligt kollektivavtal eller föreskrifter av regeringen är skyldiga att genomgå hälsounder- sökningarna. får tillämpas också på arbetstagare som inte är medlemmar i den avtalsslutande arbetstagarorganisationen, om de sysselsätts i ett sådant arbete som avses med avtalet. Föreskrifterna får bara avse arbetstagare hos myndigheterna under regeringen. Om det i en annan lag eller i en förordning, som har meddelats med stöd av en lag, finns föreskrifter som avviker från första eller andra stycket gäller de föreskrifterna. Av första stycket följer att bestämmelserna främst är tillämpliga på vad som brukar kallas personal i säkerhetstjänst. Som exempel på sådana kan nämnas en mängd anställningar inom försvaret samt vissa anställningar som polis, flygtrafikledare, tulltjänsteman m.fl. Det är således fråga om anställningar där det av olika skäl är nödvändigt att arbetet fullgörs av en person med god syn och hörsel samt god psykisk och kroppslig hälsa i övrigt. Säkerhetskraven motiveras främst av hänsyn till människors säkerhet till liv, hälsa och egendom. Av bestämmelserna framgår också att de bara tar sikte på offentliganställda med typiskt sett riskfyllda arbetsuppgifter, där brister i hälsotillståndet kan äventyra de angivna skyddsintressena. Med anledning av vad Lagrådet anfört om innebörden av arbetsgivarens "uppmaning" till arbetstagaren har i lagtexten lagts till att det skall vara fråga om en "särskild" uppmaning. Därmed avses att göra klart att varje arbetstagares skyldighet i det särskilda fallet inträder först när han eller hon har nåtts av uppmaningen att inställa sig till regelbundna undersökningar. Enligt andra stycket är en arbetstagare skyldig att genomgå periodiska hälsoundersökningar bara under förutsättning att detta framgår av kollektivavtal eller regeringsföreskrifter. Sådana föreskrifter får bara avse arbetstagare hos myndigheterna under regeringen. Med hälsoundersökningar avses i denna paragraf sådana undersökningar som är avsedda att genomföras regelbundet av läkare eller andra, t.ex. optiker eller sjuksköterskor (periodiska hälsoundersök- ningar). Däremot avses inte sådana påtvingade läkarundersökningar som anges i 13 kap. 2 § men som enligt mitt förslag i avsnitt 9.9 bara kommer att lagregleras för fullmaktshavare. Inte heller avses s.k. extraordinära hälsoundersökningar, dvs. kontroller i speciella fall på förekommen anledning. Bestämmelserna avser inte heller sådana hälsoundersökningar som erbjuds av arbetsgivaren utan att det föreligger något tvång att genomgå dem. Som exempel kan nämnas s.k. basundersökningar som anordnas av företagshälsovården. Undersökningen skall givetvis inte vara mer omfattande än som är motiverat av den anställdes arbetsuppgifter. Den som vägrar att genomgå en hälsoundersökning är i princip skyldig att låta sig omplaceras till arbetsuppgifter som inte omfattas av kravet på hälsoundersökningar. Också disciplinpåföljd kan meddelas arbetstagaren. Är någon omplacering inte möjlig, kan myndigheten bli nödsakad att säga upp arbetstagaren. Som tidigare nämnts finns det särskilda bestämmelser om hälsoundersökningar i andra lagar för områden med speciella förhållanden. I egenskap av specialbestämmelser har de i vanlig ordning företräde framför den föreslagna lagregeln enligt vad som framgår av tredje stycket. Lagrådets förslag till lydelse av andra och tredje styckena har följts. 31 § En arbetstagare vid polisväsendet, utrikesförvaltningen, Försvarsmakten, , , , eller får med omedelbar verkan skiljas från sina arbetsuppgifter, om det är nödvändigt med hänsyn till landets bästa. Paragrafen motsvaras i sak av 7 kap. 7 § . Institutet "försättande i disponibilitet" har ersatts av "skiljande från arbetsuppgifter". Därmed avses inte någon ändring i sak. Som framgått att avsnitt 9.6 torde redan nu gälla att ett beslut om skiljande från arbetsuppgifter träder i kraft . Detta har tidigare inte framgått direkt av lagtexten. Arbetstagare i verksledande eller därmed 32 § Föreskrifterna om grunden för uppsägning eller avskedande, turordning vid uppsägning och företrädesrätt till återanställning i lagen (1982:80) om anställningsskydd skall också tillämpas på en arbetstagare i verksledande eller därmed jämförlig ställning som är anställd tills vidare, om något annat inte följer av denna lag eller, såvitt rör andra frågor än grunden för uppsägning eller avskedande, av föreskrifter som regeringen meddelar. 33 § Är chefen för ett statligt affärsverk eller för anställd för bestämd tid, får han skiljas från sin anställning före utgången av , om det är nödvändigt av hänsyn till verkets bästa. Är chefen för någon annan förvaltningsmyndighet som lyder under regeringen anställd för bestämd tid, får han förflyttas till en annan statlig anställning som tillsätts på samma sätt, om det är påkallat av organisatoriska skäl eller annars är nödvändigt av hänsyn till myndighetens bästa. 32 § motsvarar i sak 7 kap. 2 § andra stycket, 8 kap. 1 § andra stycket och 9 kap. 1 § andra stycket . 33 § motsvarar närmast 7 kap. 9 och 10 §§ . I övrigt hänvisas till den allmänna motiveringen i avsnitten 5, 9.2 och 9.3. 34 § beslutar i frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan och avskedande när det gäller arbetstagare som anställs av regeringen. Regeringen får föreskriva att nämnden skall besluta i sådana frågor också när det gäller andra arbetstagare. Paragrafen motsvarar närmast 15 kap. 4 § . Skälen för de föreslagna ändringarna har redovisats i den allmänna motiveringen under avsnitt 11.2. Av vad som sägs inledningsvis i avsnitt 15.1 framgår varför bestämmelserna i 15 kap. 4 § tredje stycket om vissa bemyndiganden för regeringen inte har förts över till den nya lagen. Enligt paragrafen prövar frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan och avskedande i fråga om arbetstagare som anställs av regeringen. I nya finns inte några särskilda regler om avstängning, vilket innebär att reglerna i LAS skall tillämpas. Den som har att besluta om avskedande med stöd av LAS har därför också att pröva frågan om avstängning. Om det är nämnden som har rätt att i sådana fall besluta om avskedande, är nämnden också behörig att besluta om avstängning. Personkretsen har i förhållande till vad som gäller enligt den gamla lagen begränsats till att avse arbetstagare som anställs genom beslut av regeringen eller andra arbetstagare enligt vad regeringen föreskriver. Detta torde innebära att flertalet byråchefer och andra arbetstagare med motsvarande ställning inte kommer att omfattas av nämndens behörighet, eftersom de i regel inte tillsätts av regeringen. För att nämnden skall vara behörig att pröva frågan om t.ex. avskedande av en arbetstagare krävs att arbetstagaren har en anställning som det vid prövningstillfället ankommer på regeringen att besluta om. Detta framgår i regel av myndigheternas instruktioner. Det är således inte tillräckligt att arbetstagaren enligt en äldre ordning tillsatts av regeringen. Enligt 15 § i den nya lagen om fullmaktsanställning beslutar ansvars- nämnden också i frågor om avskedande, avstängning och läkarundersökning när det gäller ordinarie domare och andra arbetstagare som regeringen bestämmer. Nämndens behörighet i fråga om fullmaktshavare regleras således i princip av nyssnämnda bestämmelse (jfr 3 § lagen om fullmaktsanställning). När det gäller prövning av frågan om disciplinansvar och åtalsanmälan finns regler härom bara i denna paragraf i nya , som också är tillämplig på den som är anställd med fullmakt. 35 § Ett beslut om löneavdrag enligt 15 § får inte verkställas, förrän beslutet har prövats slutligt eller rätten till talan har förlorats. 36 § Ett beslut om skiljande från anställningen enligt 33 § första stycket gäller . Ett beslut om förflyttning enligt 33 § andra stycket får inte verkställas, förrän beslutet har prövats slutligt eller rätten till talan har förlorats. Beslutet får dock ges omedelbar verkan, om det finns synnerliga skäl för det. 37 § Mål om tillämpningen av denna lag skall handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. 38 § I en tvist om ett beslut enligt 31 eller 36 § får domstolen för tiden fram till dess att det finns ett lagakraftägande avgörande bestämma att beslutet tills vidare inte skall gälla. 39 § Om en arbetstagare vill söka ändring i ett beslut enligt 14 eller 33 §, skall han väcka talan från den dag då han fick del av beslutet. 40 § Talan av ombudsmän eller Justitiekanslern om ändring av ett beslut om disciplinansvar enligt 14 § eller avskedande enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd skall väckas från det att beslutet meddelades. 41 § Talan om skadestånd enligt 28 eller 29 § skall väckas från det att stridsåtgärden avslutades. 35 § motsvarar närmast 17 kap. 1 § . 36 § första stycket motsvarar närmast 17 kap. 3 § första stycket . Andra stycket motsvarar 17 kap. 3 § andra stycket . 37 § motsvarar i sak 16 kap. 1 § och har språkligt anpassats till 43 § första stycket första meningen LAS. Av bestämmelsen - och av lagen (1987:439) om inskränkning i rätten att överklaga - följer att en arbetstagare som är missnöjd med ett beslut eller en åtgärd inte får överklaga beslutet hos regeringen, en förvaltningsdomstol eller en förvaltningsmyndighet. I stället hänvisas arbetstagaren till att väcka talan enligt lagen om rättegången i ar- betstvister, dvs. i regel vid Arbetsdomstolen företrädd av sin organisation eller vid tingsrätt, om organisationen inte vill företräda honom eller om han är oorganiserad. 38 § motsvaras närmast av 17 kap. 3 § . 39 § motsvaras delvis av 16 kap. 2 § . Talan skall dock väckas från det beslutet meddelades i stället för som gäller (jfr förvaltningsprocesslagen /1971:291/ och förvaltningslagen /1986:223/). 40 § motsvaras närmast av 16 kap. 3 § och avser behörigheten för ombudsmän och Justitiekanslern att väcka talan om ändring av ett beslut om avskedande. Sådan talan skall också väckas från det beslutet meddelades i stället för som gäller. 41 § motsvaras av 16 kap. 5 § första stycket . Enligt paragrafen skall talan om skadestånd enligt 28 eller 29 § väckas senast efter det att stridsåtgärden avslutats. I fråga om andra beslut eller åtgärder än disciplinansvar eller skadestånd gäller inte någon frist för arbetstagarens rätt att väcka talan. Detta stämmer överens med de regler som gäller . Någon motsvarighet till den nuvarande bestämmelsen i 16 kap. 6 § om att rätten till talan är förlorad om talan inte väcks , har inte ansetts behövlig. Dispositionen av 35-41 §§ har i huvudsak gjorts i enlighet med Lagrådets förslag. Tillämpningen av andra författningar 42 § Föreskrifterna i 2, 21 och 22 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet skall inte tillämpas i anställningsförhållanden som avses i denna lag. Föreskrifterna i 11-14 §§ lagen om medbestämmande i arbetslivet skall inte tillämpas, när det gäller beslut om disciplinansvar enligt 14 §, åtalsanmälan enligt 22 § eller skiljande från arbets- uppgifter enligt 31 §. För arbetstagare som avses i 1 § skall också föreskrifter i andra författningar än lagar tillämpas, även om föreskrifterna avviker från lagen (1982:80) om anställningsskydd. Första stycket motsvarar 2 kap. 5 § första stycket . Någon ändring i sak avses inte. Av bestämmelsen framgår att 2 § MBL inte skall tillämpas på anställningsförhållanden som avses i . Enligt denna bestämmelse i MBL undantas verksamhet som är av ideell natur eller som har opinionsbildande ändamål från lagens tillämpningsområde, såvitt avser verksamhetens mål och inriktning (prop. 1975/76:105 bil. 2 s. 150). Inte heller bestämmelserna om tystnadsplikt och förhandling om tystnadsplikt m.m. i 21 och 22 §§ MBL skall gälla i fråga om ar- betstagare som omfattas av (prop. 1975/76:105 bil. 2 s. 185). Andra stycket motsvaras i sak närmast av 2 kap. 5 § andra stycket , som innebär att bestämmelserna om förhandlingsskyldighet i 11-14 §§ MBL inte skall tillämpas i fråga om vissa beslut enligt . En nyhet - närmast av formell natur - är att det av lagtexten uttryckligen framgår att begränsningen av förhandlingsskyldigheten också skall gälla inför beslut om skiljande från arbetsuppgifter (jfr avsnitt 9.6). I övrigt gäller bestämmelsen beslut om disciplinansvar och åtalsanmälan. Tredje stycket motsvaras i sak närmast av 2 kap. 6 § med anpassning till den ändring av tillämpningsområdet som gäller enligt 1 § i den nya lagen. Av bestämmelsen framgår att också föreskrifter i andra författningar än lagar skall tillämpas på LOA:s område även om de avviker från LAS. Som exempel på sådana författningar kan nämnas den nuvarande tidsbegränsningsförordningen (1991:1750). Bestämmelsen om riksdagsanställda i 2 kap. 6 § andra meningen har tagits in i 1 §. Lagrådets förslag till lydelse av första och andra styckena har följts. Denna lag träder i kraft , då lagen (1976:600) om offentlig anställning skall upphöra att gälla. I denna punkt anges på vanligt sätt ikraftträdandedagen samt att den nuvarande regleringen i upphör att gälla genom den nya lagen. Om det i någon annan lag eller författning än kyrkolagen (1992:300) hänvisas till en föreskrift som har ersatts genom en föreskrift i denna lag, skall i stället den nya föreskriften tillämpas. Den nya lagen skall tillämpas i stället för de föreskrifter som lagen ersätter. Därför föreskrivs i punkt 2 att om det i någon annan lag eller författning hänvisas till en föreskrift som har ersatts genom en föreskrift i den nya lagen, skall i stället den nya föreskriften tillämpas. I punkten görs emellertid undantag för hänvisningar i kyrkolagen (1992:300), där hänvisningar till nuvarande tills vidare skall gälla. I kyrkolagen finns föreskrifter om biskops- och prästtjänster i . Enligt punkt 9 i övergångsbestämmelserna till regeringsformen kan grundläggande föreskrifter om sådana prästtjänster och om biskopar bara meddelas efter yttrande av kyrkomötet.