prop · GH0355 · 1994-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1993/94:55 om referensränta vid konsumentkrediter Regeringen föreslår att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet . I propositionen föreslås ett tillägg till konsumentkreditlagen som gör det möjligt för parterna i ett kreditavtal att knyta räntan till en referensränta. Som referensränta skall väljas en ränta som kreditgivaren inte har något betydande inflytande över. Lagändringen föreslås träda i kraft . Lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830) Härigenom föreskrivs att 11 § konsumentkreditlagen (1992:830) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 11 §[1] Förutsättningarna för ändringar i räntesatsen skall anges i avtalet. Räntesatsen får ändras till konsumentens nackdel endast i den utsträckning som det motiveras av kreditpolitiska beslut, ökade upplåningskostnader för kredit- givaren eller andra kostnadsökningar som kreditgivaren inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks. Vid kredit för bostadsändamål med en sammanlagd löptid om och med en ränta som är bunden under viss del av avtalstiden, , har dock kreditgivaren, om han har gjort förbehåll om det i avtalet, rätt att vid utgången av en sådan del av avtalstiden ändra räntan så att den motsvarar den ränta som kreditgivaren allmänt tillämpar för nya krediter av motsvarande slag. Utan hinder av andra stycket får räntesatsen ändras på visst sätt i anslutning till än- dringar i en referensränta som kreditgivaren inte har något betydande inflytande över. Ett avtalsvillkor om det får förenas med ett undantag om att Nuvarande lydelse räntesatsen under särskilda förut- sättningar skall ändras mer eller mindre än som följer av anknytningen till referensräntan. Undantaget skall bestämmas så att det inte blir Föreslagen lydelse mindre förmånligt för konsumenten än för kreditgivaren. Det skall uppfylla kraven i andra stycket. Kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränteändringar på samma sätt till konsumentens förmån som till hans nackdel. Kreditgivaren skall underrätta skall underrätta konsumenten om konsumenten om beslutade ränte- ränteändringar och ändringar och avgiftsändringar. Utom vid Underrättelse skall ränteändringar som lämnas senast när beror enbart på ändringen börjar ändringar i en gälla, antingen referensränta skall genom ett särskilt underrättelse lämnas meddelande till senast när ändringen konsumenten eller börjar gälla, genom annonsering i antingen genom ett dagspressen. Sker särskilt meddelande underrättelsen till konsumenten genom annonsering, eller genom skall meddelande om annonsering i dags- ändringen också pressen. Sker under- lämnas när nästa rättelsen genom avisering eller annonsering, skall kontoutdrag sänds meddelande om än- till konsumenten. dringen också lämnas när nästa avisering eller kontoutdrag sänds till konsumen- ten. Vid ränteändringar som beror enbart på ändringar i en refe- rensränta skall underrättelse lämnas genom ett meddelande till konsumenten senast i samband med nästa avisering eller kontoutdrag. Denna lag träder i kraft . Äldre föreskrifter gäller dock i fråga om kreditavtal som har ingåtts före ikraftträdandet. **FOOTNOTES** [1] Senaste lydelse 1993:214. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , , , , , , , P. , Proposition om referensränta vid konsumentkrediter En ny konsumentkreditlag trädde i kraft (prop. 1991/92:83, bet. 1991/92:LU28, rskr. 1991/92:319, SFS 1992:830). Genom lagen har svensk rätt anpassats till EG:s regelsystem om konsumentkrediter. Det innebär främst att konsumenterna har fått ett förstärkt skydd när det gäller de s.k. fristående krediterna, dvs. lån och andra krediter som saknar direkt samband med ett särskilt köp eller en viss tjänst. I den nya lagen finns bl.a. bestämmelser som begränsar kreditgivarens rätt att höja räntan under löpande avtal (11 §). Med anledning av en riksdagsmotion (mot. 1992/93:L702) tog lagutskottet upp frågan om bestämmelserna om ändring av räntan för konsumentkrediter borde ändras. I sitt betänkande (bet. 1992/93:LU38) hemställde lagutskottet dels att skulle anta ett av utskottet föreslaget tillägg i 11 § konsumentkreditlagen med innebörd att bostadsinstituten ges möjlighet att bestämma räntan för vissa långfristiga krediter på villkorsändringsdagarna till motsvarande nyutlåningsränta, dels att som sin mening skulle ge regeringen till känna att möjligheten att använda referensränta borde ökas. beslöt i enlighet med utskottets hemställan (rskr. 1992/93:260). Ändringen i 11 § trädde i kraft (SFS 1993:214). Jag skall nu ta upp den fråga som har behandlat i sitt tillkännagivande till regeringen, nämligen huruvida det bör införas en uttrycklig regel i konsumentkreditlagen om rätt till ränteändring vid användning av referensränta. Ett utkast till lagrådsremiss har lämnats för synpunkter till ett antal myndigheter, organisationer och kreditinstitut. Utkastet har diskuterats vid överläggningar i Justitiedepartemen- tet , då följande myndigheter, organisationer och kreditinstitut var företrädda: , riksbank, Finansin- spektionen, , , , , , Stadshypotekskassa, , (), , och Vi i småhus . Minnesanteckningar från överläggningarna finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (diarienummer 93-1639). Skriftliga synpunkter på utkastet har lämnats av Finansin- spektionen, , , , , och . Regeringen överlämnade för Lagrådets yttrande förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830). Lagrådsremissens lagförslag bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1. Lagrådet har i sak inte haft någon erinran mot förslaget. Enligt Lagrådet kan dock lagtexten i det föreslagna nya tredje stycket i 11 § förenklas något. Därvid har Lagrådet framhållit att reglerna i detta stycke är att läsa med första stycket i minnet, att av första stycket framgår att förutsättningarna för ändring i räntesatsen skall anges i avtalet och att det därför är överflödigt att i tredje stycket särskilt markera att ränteändring med anknytning till en referensränta och undantag från denna norm skall stödjas på bestämmelser i avtalet. Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2. Jag har samma uppfattning som Lagrådet. I propositionen bör lagtexten få den lydelse som Lagrådet föreslagit med endast två mindre redaktionella ändringar. Dessutom bör ett förtydligande tillägg göras i 13 § andra stycket. 2 Allmän motivering 2.1 Allmänna utgångspunkter Genom den nya konsumentkreditlagen har kreditgivarens rätt att höja räntan under löpande avtalsperiod begränsats. Enligt 11 § skall förutsättningarna för ändringar i räntesatsen anges i avtalet. Räntan får höjas endast i den utsträckning som det motiveras av vissa i lagen angivna händelser, nämligen kreditpolitiska beslut, ökade upp- låningskostnader för kreditgivaren eller andra kostnadsökningar som kreditgivaren inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks. Vidare är kreditgivaren skyldig att tillämpa avtalsvillkor om ränteändringar på samma sätt till konsumentens fördel som till hans nackdel. Dessutom är kreditgivaren enligt 13 § skyldig att underrätta konsumenten om beslutade ränteändringar. På grund av det tillägg till 11 § som beslutat om (se avsnitt 1) får bostadsinstituten friare möjligheter att ändra räntan för vissa långfristiga bostadskrediter med bunden ränta. Om krediten har en löptid av och räntan är bunden , får kreditgivaren på avtalade villkorsändringsdagar ändra räntan så att den motsvarar den ränta som kreditgivaren allmänt tillämpar för nya krediter av motsvarande slag. I propositionen med förslag till ny konsumentkreditlag övervägdes frågan om att anknyta rätten att ändra den avtalade räntan till en referensränta. I departe- mentspromemorian Ny konsumentkreditlag (Ds 1990:84), som låg till grund för propositionen, föreslogs en regel med en obligatorisk sådan anknytning. Förslaget innebar att kreditgivaren skulle få ändra räntan endast som en följd av variationer i en referensränta som kreditgivaren saknade inflytande över. Under remissbehandlingen framfördes starka argument mot promemorieförslaget. I propositionen sammanfattades dessa argument (se prop. 1991/92:83 s. 48 f.). Det konstaterades att det inte var möjligt att bestämma en referensränta på ett sådant sätt att den avspeglade de faktiska upplåningskostnaderna och att en obligatorisk anknytning till en referensränta därför skulle innebära att det introducerades en ny ränterisk för kreditinstituten. Detta ansågs olämpligt av flera skäl. För att undgå ränterisken skulle kreditinstituten tvingas att begränsa sin upplåning till enstaka förutbestämda marknader och sålunda tvingas agera med minskad flexibilitet. Detta skulle påverka marknadens struktur negativt och fördyra krediterna för konsumenterna. En referensränta skulle också riskera att bli inaktuell och behöva bytas ut, vilket kunde orsaka problem i löpande avtal. Slutsatsen i propositionen var att olägenheterna med en obligatorisk referensränta var så stora att förslaget inte borde genomföras. Det anmärktes (se s. 49) att det står fritt för varje kreditgivare att som ett alternativ för kunderna erbjuda krediter där räntan knyts till en referensränta. Sådana krediter kunde, enligt vad som anfördes i propositionen, bli ett konkurrenskraftigt alternativ. har konstaterat (se bet. 1992/93:LU38 s. 7 f.) att möjligheten för kreditgivare att erbjuda rörliga krediter där räntan knyts till en referensränta måste innefatta en möjlighet att ändra räntan på krediten i samband med ändringar i referensräntan. Den nuvarande bestämmelsen i 11 § torde emellertid, enligt utskottet, begränsa möjligheten till sådan ränteändring på krediten. En möjlighet att använda referensränta skulle, anför utskottet, kunna medföra ett ökat utbud av krediter till rörlig ränta och således öka konkurrensen på kreditmarknaden. Utskottet anser att en sådan möjlighet snarare skulle innebära fördelar än nackdelar från konsu- mentsynpunkt. Det finns, menar utskottet, flera olika räntor som kan användas som referensräntor; det väsentliga är att det rör sig om räntor som kreditgivaren saknar inflytande över. Enligt utskottets mening finns det dock skäl att ytterligare överväga huruvida en uttrycklig regel om rätt till ränteändring vid användning av referensränta bör införas. har bifallit utskottets hemställan och som sin mening gett regeringen till känna vad utskottet anfört om referensränta. 2.1.2 Syftet med lagens bestämmelser om ändring av räntan Det främsta syftet med bestämmelserna i konsumentkreditlagen om ränteändringar är att, vid kreditavtal med rörlig ränta, skydda konsumenterna mot att kreditgivaren ensidigt höjer räntan mer än som är motiverat på grund av kostnadsökningar. Genom bestämmelserna skall det också uppnås att avtalsvillkor om rörlig ränta inte tillämpas på ett sätt som ensidigt gynnar kreditgivaren på konsumentens bekostnad. Ett annat syfte med reglerna är att det lättare än tidigare skall kunna kontrolleras om en räntehöjning är av- talsenlig. Kreditgivaren måste kunna motivera höjningen inför kredittagaren och tillsynsmyndigheten genom att visa på kostnadsökningar som drabbat honom. Sedan ett kreditavtal träffats skall kreditgivaren inte kunna förbättra den vinstmarginal som avtalet ger. skall bestämmelserna vara så utformade att de inte i onödan fördyrar krediterna eller hämmar utbudet av krediter på marknaden. Utgångspunkten för mina överväganden är att regleringen i 11 § andra stycket första meningen skall behållas som en huvudprincip för ränteändringar i avtal om konsumentkrediter och att en eventuell möjlighet att knyta räntan till en referensränta skall utgöra ett komplement till denna huvudprincip. Detta har varit utgångspunkten även för det till- kännagivande som gjort (se ovan). 2.1.3 Vad innebär en regel om referensränta? En regel om anknytning av den avtalade räntan till en referensränta kan utformas på flera olika sätt. Det kommer givetvis inte nu i fråga att införa en regel om obligatorisk referensränta. Vad som i stället är aktuellt är en bestämmelse som kompletterar de nuvarande reglerna om ränteändring och som gör det möjligt för kreditgivarna att utforma avtalet på ett sådant sätt att räntan kan ändras till följd av ändringar i en referensränta. Även med denna utgångspunkt kan en regel om referensränta utformas på olika sätt. En möjlighet är att kreditgivaren ges rätt att använda en referensränta i stället för att ändra räntan till följd av inträffade kostnadsökningar m.m. enligt 11 § andra stycket första meningen. En annan möjlighet är att räntan görs beroende, på ett eller annat sätt, av både en referensränta och kostnadsökningar enligt 11 § andra stycket första meningen. Båda dessa möjligheter bör prövas. Innebörden av en regel om referensränta skulle i huvudsak vara att en föreskrift i avtalet om ränteändringar i anslutning till en referensränta blir gällande mellan parterna utan hinder av regeln i 11 § andra stycket första meningen. Effekten av att räntan får en fast an- knytning blir att dess förändringar sker mer eller mindre automatiskt. Om räntan görs beroende av enbart ändringar i referensräntan, skall det i princip vara möjligt att med tillgång till avtalet och kunskap om referensräntans variationer över tiden räkna ut den avtalade räntans nivå . En utgångspunkt för en sådan reglering måste vara att den avtalade räntan skall följa referensräntans svängningar konsekvent och på ett sådant sätt att ingen av parterna gynnas framför den andra. Att räntan knyts till en referensränta betyder däremot inte att varje minsta ändring i referensräntan måste åtföljas av en motsvarande ändring i krediträntan. Jag skall strax återkomma till frågan om hur krediträntan närmare bestämt kan knytas till referensräntan (avsnitt 2.4). 2.1.4 Vissa andra frågor som rör konsumentkreditlagen Under beredningen av detta ärende har det framförts önskemål om vissa klarlägganden avseende innebörden av 11 § andra stycket första meningen konsumentkreditlagen. Från kreditgivarhåll har nämnts fyra olika fall där man är osäker på om lagen tillåter räntehöjning eller ej. Det gäller fall då räntan sänkts tillfälligt på grund av kredittagarens ekonomiska trångmål, fall då kreditgivaren har gett en särskilt förmånlig kredit till en anställd och anställningsförhållandet upphör, fall då en arbetsgivare subventionerat en bankfinansierad kredit till en arbetstagare som sedan slutar sin anställning och fall då en återförsäljare i marknadsföringssyfte "subventionerat" räntan gentemot kunder . De önskemål om klarlägganden som framförts avser tillämpningsfrågor. I detta lagstiftningsärende kan inte göras några uttalanden om hur en redan genomförd lagstiftning bör tillämpas. Det är i stället en uppgift för domstolar och andra rättstillämpande organ att bedöma hur lagen bör tillämpas i fall som nämnts. 2.2 Bör en regel om referensränta införas? Skälen för mitt förslag: Som lagutskottet påpekar torde den nuvarande bestämmelsen i 11 § konsumentkreditlagen begränsa möjligheten att i avtalet föreskriva att räntan skall vara knuten till en referensränta. En sådan föreskrift kan i vissa fall innebära att konsumentens ställning blir sämre än enligt 11 §. Den är i sådana fall till nackdel för konsumenten och därför, enligt 4 § konsumentkreditlagen, utan verkan mot denne (jfr prop. 1991/92:83 s. 117). Endast om referensräntan väljs på ett sådant sätt att dess svängningar ger uttryck för motsvarande variationer i kreditgivarens upplåningskostnader, eller om det på annat sätt garanteras i avtalet att inga höjningar sker utöver vad som är tillåtet enligt 11 §, är ränte-ändringsvillkoret säkert förenligt med 11 §. Flera fördelar finns med en regel om referensränta. Från konsumentsynpunkt innebär en knytning av räntan till en referensränta den väsentliga förbättringen att ändringarna i räntan för krediten blir lätta att följa och kontrollera. Konsumenten får också en god garanti för att kreditgivaren inte höjer räntan mer än han har rätt till. Parterna blir jämställda på ett annat sätt än om kreditgivaren själv bestämmer räntan. Även för kreditgivaren är det på sitt sätt en fördel att använda en referensränta, eftersom det innebär att räntan bestäms mer eller mindre automatiskt och att de kostnader kan sparas som annars krävs för de särskilda överväganden och beräkningar som skall göras i samband med ränteändringar. Också andra praktiska fördelar finns för kreditgivarna. Som lagutskottet framhåller skulle en möjlighet att använda en referensränta vidare kunna medföra ett ökat utbud av krediter till rörlig ränta och således öka konkurrensen på kreditmarknaden. Vissa kreditgivare, såsom försäkringsbolagen, lånar i huvudsak ut egna medel, vilket betyder att de saknar egentliga upplåningskostnader. De kan därför inte med nuvarande regler ändra sina utlåningsräntor i samma utsträckning som de kreditgivare som baserar sin utlåning på upplånade medel. En möjlighet att använda referensräntor innebär att försäkringsbolagen som i många fall slutat att ge krediter till rörlig ränta efter att den nya konsumentkreditlagen trätt i kraft ges bättre förutsättningar att erbjuda ränterörliga krediter. Det finns alltså betydande fördelar med en regel som gör det möjligt att knyta krediträntan till svängningar i en referensränta. Några påtagliga nackdelar med en sådan regel synes inte finnas. För kreditgivaren kan visserligen en fast koppling till en referensränta medföra vissa ränterisker. Om de faktiska kostnaderna ökar mer än som motsvaras av en höjd referensränta, försämras kredit- givarens vinstmarginal. I speciella fall kan variationer i referensräntan medföra att den avtalade räntan måste sänkas, fastän kreditgivarens kostnader för krediten ökat. Om det är frivilligt att använda referensräntealternativet och om kreditgivaren därtill ges möjlighet att välja en referensränta som passar för den aktuella kredittypen (se avsnitt 2.3), är ränteriskerna normalt förhållandevis små. Det finns dock anledning att ta upp frågan om kreditgivaren bör ha möjlighet att gardera sig i avtalet mot sådana risker. Jag återkommer till denna fråga (avsnitt 2.5). Också konsumenten utsätts för vissa ränterisker om krediträntan knyts till en referensränta. Riskerna består i att referensräntan kan utvecklas på ett sätt som innebär högre räntekostnader än om krediträntan i stället hade ändrats enligt bestämmelserna i 11 § andra stycket första meningen. I exceptionella situationer kan en referensränta nå extremt höga nivåer. Dessa risker är dock relativt begränsade. Sålunda torde referensräntans utveckling endast i undantagsfall vara, i den nu angivna meningen, påtagligt oförmånlig för konsumenten. Jämfört med de avtal där räntan är bunden är ränteriskerna normalt betydligt mindre. Om referensräntan utvecklas på ett för konsumenten påtagligt ofördelaktigt sätt, kan tillämpning av avtalsvillkoret i vissa fall vara oskälig enligt 36 § avtalslagen (se specialmotiveringen). Nackdelen med konsumentens ränterisker synes med god marginal uppvägas av de fördelar som konsumenten har av att krediträntan knyts till en referensränta. Som jag tidigare redovisat (avsnitt 2.1.1) riktades det starka invändningar mot den bestämmelse om referensränta som föreslogs i departementspromemorian Ny konsumentkreditlag (Ds 1990:84). Invändningarna hänförde sig dock i huvudsak till den omständigheten att knytningen till en referensränta föreslogs bli obligatorisk. Detta ansågs medföra oacceptabla ränterisker för kreditgivarna och en fara för minskad flexibilitet på marknaden med åtföljande fördyringar av krediterna. I ett system med frivillig referensränta kan, som jag redan varit inne på, dessa negativa effekter undvikas. En av de invändningar som riktades mot det tidigare förslaget är dock relevant även för den regel som jag nu diskuterar. Jag tänker på den omständigheten att en referensränta kan bli inaktuell och förlora sitt värde som anknytningsfaktor. Det kan rentav hända att noteringarna avseende en viss ränta helt upphör. Detta kan orsaka problem i existerande avtal där räntan i fråga använts som referens- ränta. Enligt min mening väger dock denna invändning inte särskilt tungt. Med de kunskaper som kreditgivarna har om marknaden torde de normalt kunna välja referensräntor som är aktuella och användbara . Förlorar räntan ändå sin aktualitet, torde parterna i regel kunna komma överens om en ny anknytningsfaktor eller om en annan reglering av räntan. Vid tvist får frågan lösas genom tolkning och utfyllnad av avtalet på vanligt sätt. Vid beredningen av ärendet i (se avsnitt 1) har företrädare för kreditgivarna uttalat att i första hand regleringen i 11 § bör upphävas. Sker inte detta bör det, enligt kreditgivarna, införas en möjlighet att knyta krediträntan till en referensränta. , och har förklarat sig vara positiva till en regel om referensränta, dock med visst förbehåll (se avsnitt 2.5). Min slutsats är att det bör införas en regel om referensränta i konsumentkreditlagen. 2.3 Val av referensränta Skälen för mitt förslag: Det naturliga torde i regel vara att som referensränta välja antingen någon offentligrättsligt fastställd ränta eller någon av de etablerade och officiellt noterade marknadsräntorna. Den i andra sammanhang vanligaste referensräntan är fortfarande det av fastställda diskontot. Hänvisningar till diskontot förekommer i bl.a. ett flertal lagar och standardavtal. Andra räntor som förekommer relativt allmänt som referens- räntor i är den av fastställda statsskuldräntan samt marknadsräntorna på statsobligationer och statsskuldväxlar liksom de s.k. STIBOR-räntorna (Interbank Offered Rate). En särskild fråga är om det i lagen behöver ställas upp några begränsningar i fråga om vilka referensräntor som får användas i konsumentkreditavtal. Självfallet kan kreditgivaren inte få välja en referensränta som han själv kan bestämma fritt över, exempelvis nyut- låningsräntan för en kredittyp som han erbjuder. Inte heller bör som referens- ränta kunna användas en ränta som kreditgivaren har någon nämnvärd möjlig- het att påverka på annat sätt. I det förslag om referensränta som lades fram i departementspromemorian Ny konsumentkreditlag (Ds 1990:84) angavs att som referensränta skulle användas en ränta "som kreditgivaren saknar inflytande på". Mot en sådan regel kan invändas att åtminstone de största kreditgivarna har ett visst, om än i regel litet, inflytande på de räntor som förekommer på penningmarknaden. Eftersom dessa räntor sätts på en i allt väsentligt fri marknad och även i övrigt synes vara lämpliga som referensräntor för vissa typer av krediter, bör den omständigheten att vissa kreditgivare kan obetydligt påverka räntorna inte hindra att de används som referensräntor. Det sagda innebär att valet av ränta lämpligen bör styras genom en föreskrift om att kreditgivaren inte får ha något "betydande inflytande" över referensräntan. I specialmotiveringen diskuteras tolkningen av detta uttryck närmare. Det kan vidare sättas i fråga om friheten att välja referensränta bör begränsas så att endast vissa bestämda räntor kan användas, exempelvis de räntor som "noteras officiellt". En sådan bestämmelse skulle, som företrädare framhållit under beredningen i (jfr avsnitt 1), ha den fördelen för konsumenten att han alltid lätt kan följa referensräntans utveckling och att han därmed kan kontrollera att räntan för krediten ändras i enlighet med vad som föreskrivits i avtalet. En begränsning skulle också kunna utformas så att vissa räntor som kan anses mindre lämpliga som referensräntor i konsumentkreditavtal diskvalificeras. En nackdel med att tillåta endast vissa räntor är emellertid att det minskar kreditgivarens möjligheter att välja en ränta som passar för den aktuella krediten. Därmed ökar ränterisken, dvs. risken för att krediträntan utvecklas på ett sätt som illa motsvarar kreditgivarens kostnader för krediten (se avsnitt 2.2).