prop · GH03210 · 1994-01-01 00:00:00 — Rådet har antagit förordning (EEG) nr 26/62 som lägger fast hur konkurrensreglerna skall tillämpas på jordbruksområdet. Reglerna i förordningen har följande lydelse (enligt sin svenska översättning i SOU 1964:33). Artikel 1 Från och med ikraftträdandet av denna förordning skola, med förbehåll för bestämmelserna i artikel 2, fördragets artiklar 85-90 liksom tillämp- ningsbestämmelser till dessa artiklar äga tillämpning på överenskommelser, beslut och förfaranden som åsyftas i fördragets artiklar 85, punkt 1, samt 86, och som beröra produktionen av eller handeln med de i fördragets bilaga II uppräknade produkterna. Artikel 2 1. Fördragets artikel 85, punkt 1, skall icke vara tillämplig på överens- kommelser, beslut och förfaranden som åsyftas i föregående artikel då de utgöra en integrerande del av en nationell marknads-organisation eller äro erforderliga för genomförandet av den i fördragets artikel 39 angivna målsättningen. Ifrågavarande bestämmelse skall i synnerhet icke tillämpas på överenskommelser, beslut och förfaranden av jordbrukare, jordbruksorganisationer eller samman- slutningar av sådana organisationer i samma medlemsstat, i den mån dessa, utan att innebära förpliktelse att tillämpa ett fastställt pris, beröra produktionen eller försäljningen av jordbruksprodukter eller användande av gemensamma anläggningar för lagerhållning, behandling eller förädling av jordbruksprodukter, såvida icke kommissionen konstaterar att konkurrensen på så sätt elimineras eller att målsättningen i fördragets artikel 39 äventyras. Efter samråd med medlemsstaterna och hörande av berörda företag eller företagssammanslutningar såväl som övriga fysiska eller juridiska personer, vilkas hörande synes erforderligt, skall kommissionen, med förbehåll för domstolens prövning, äga uteslutande behörighet att genom beslut, som skall offentliggöras, avgiva förklaring beträffande vilka överenskommelser, beslut och förfaranden de i punkt 1 angivna villkoren äro uppfyllda. Kommissionen skall avgiva denna förklaring antingen ex officio, på begäran av behörig myndighet i en medlemsstat eller på begäran av berört företag eller företagssammanslutning. Offentliggörandet skall avse de berörda parterna och huvuddragen av beslutet; vid offentliggörandet skall hänsyn tagas till företagens legitima intresse av att deras affärshemligheter icke yppas. Förordningens artikel 2.1 föreskriver således två situationer där undantag från förbudet i artikel 85.1 medges för produktion och handel med jordbruksprodukter. Från artikel 86 görs inget undantag. Den i förordningen åberopade bilaga II innehåller en uppräkning av vad som avses med jordbruksprodukter, i praktiken nästan alla livsmedel oavsett förädlingsgrad. och har emellertid hållit sig strikt till de produkter som räknas upp i bilagan. Detta innebär att något undantag för de produkter som inte finns uppräknade ej kan bli aktuellt. Den första situationen där undantag från förbudet i artikel 85.1 medges gäller avtal etc. som utgör en integrerad del av en nationell marknadsorganisation. En nationell marknadsorganisation kan beskrivas som ett organ, statligt eller privat, som står under statlig kontroll och som har hand om genomförandet av jordbruksregleringen för visst produktslag inom en stat. har definierat beståndet av en nationell marknadsorganisation som "en full uppsättning rättsliga medel som placerar regleringen av marknaden för produkterna i fråga under kontroll av det offentliga i avsikt att säkerställa, genom en ökning av produktiviteten och en optimal resursallokering, särskilt beträffande arbetskraften, en godtagbar levnadsstandard för producenterna, en stabilisering av marknader, en säkrad tillgång och rimliga konsumentpriser". Eftersom EG har en gemensam jordbrukspolitik måste vidare de nationella marknadsorganisationer som finns stå i överensstämmelse med målen för jordbrukspolitiken i artikel 39, se ovan. Marknadsorganisationerna måste också stå i överensstämmelse med EG-rätten i övrigt, dvs. främst de allmänna reglerna om fri rörelse för varor och kapital. För de flesta jordbruksprodukter finns numera antaget rådsförordningar om bildandet av gemensamma marknadsorganisationer inom EG. Förordningarna har ersatt de nationella marknadsorganisationerna för dessa produkter. Bestämmelsen om undantag för beslut som är en integrerad del av en nationell marknadsorganisation har därför en begränsad praktisk betydelse . Det första undantaget i förordningen är till följd av detta begränsat till de återstående produktgrupper där det ännu inte finns fastlagt en gemensam marknadsorganisation. Det andra undantaget gäller avtal etc. som anses nödvändiga för uppnåendet av målen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Målen anges i artikel 39. Samtliga uppräknade mål måste uppfyllas för att undantaget skall vara tillämpligt. Eftersom en marknadsorganisation på gemenskapsnivå är utformad så att den skall innehålla vad som är nödvändigt för att uppnå målen i artikel 39, är det i enlighet med praxis högst osannolikt att avtal som innehåller ytterligare bestämmelser i syfte att uppnå dessa mål anses såsom nödvändiga för detta. Å andra sidan faller sådana avtal helt utanför konkurrensregler som är en direkt följd av den reglering som den gemensamma marknadsorganisationen vilar på. Detta gäller oavsett om sådana avtal är nödvändiga för att uppnå målen i artikel 39. Av särskilt intresse är de producentorganisationer som spelar en betydande roll i flera av de gemensamma marknadsorganisationerna. I de förordningar som reglerar marknadsorganisationerna för skilda produktgrupper är det angett vilken typ av avtal som får träffas inom ramen för en sådan producentorganisation. Även beträffande vissa typer av avtal mellan en producentorganisation och köparna på marknaden förekommer det att dessa finns angivna som en del av regleringen för vissa produkter. Avtal som direkt följer och inte går längre än vad som anges i en förordning om upprättandet av en gemensam marknadsorganisation, faller utanför tillämpningen av konkurrensregler även om avtalet snedvrider konkurrensen på marknaden. I förordning (EEG) nr 26/62 anges vidare att bestämmelsen om undantag i artikel 2.1 i synnerhet gäller för avtal etc. mellan jordbrukare, jordbrukarorganisationer eller sammanslutningar av sådana organisationer som tillhör samma medlemsstat. Detta gäller sådana avtal i den mån de berör produktionen eller försäljningen av jordbruksprodukter eller användandet av gemensamma anläggningar för lagerhållning, behandling eller förädling av jordbruksprodukter. Avtalen får dock inte innehålla någon förpliktelse att tillämpa ett fastställt pris och avtalet får heller inte medföra att konkurrensen elimineras eller att något av de jordbrukspolitiska målen äventyras. Den här delen av undantaget tillför väldigt litet vad avser undantagets substantiella innehåll. Däremot innebär den att bevisbördan går över till beträffande frågan om sådana avtal som anges i förordningen mellan jordbrukare, jordbrukarorganisationer eller sammanslutningar av sådana organisationer som tillhör samma medlemsstat är undantagna enligt förordningen. Resultatet av detta är att artikel 85.1 inte gäller för dessa avtal om inte särskilt beslutar att artikel 2 i förordning (EEG) nr 26/62 inte är tillämpbar. Avtalet slöts mellan EU och dess 12 medlemsstater, på den ena sidan, och sex EFTA-stater, på den andra. Avtalet trädde i kraft . Genom skapas en gemensam rättsordning som skall gälla inom hela EES-området. Till innehållet omfattar i princip samtliga på områdena för de s.k. fyra friheterna, dvs. fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital. Vidare omfattas vissa s.k. gemensamma och övergripande bestämmelser, däribland konkurrensreglerna. innebär inte att EFTA-länderna ansluts till EG:s jordbrukspolitik. jordbruksprodukter omfattas därför inte av avtalet. med dess generella bestämmelser kommer däremot att omfatta sådana förädlade jordbruksprodukter som anges i protokoll 3, samt ha viss effekt på frågor med anknytning till jordbruket. Protokoll 3 till innehåller ett nytt gemensamt system för råvaru- kostnadsutjämning för förädlade jordbruksprodukter som ännu inte trätt i kraft och en uppräkning av varor för vilka tull och avgifter kommer att reduceras eller försvinna från . 9 Tillämpningen av konkurrensregler på jordbruksområdet i andra länder I andra länders rättsordningar är det relativt vanligt att jordbruket har fått någon form av specialreglering i förhållandet till den nationella konkur- renslagstiftningen. Här nedan beskrivs kort tillämpningen av konkurrensregler på jordbruksområdet i , , , och . Den danska konkurrenslagen, Konkurrenceloven, bygger, i likhet med äldre svensk konkurrenslagstiftning, på den s.k. missbruksprincipen och på att skapa transparens på marknaden beträffande konkurrensbegränsningar. Konkurrensbegränsningar som medför skadlig verkan på konkurrensen och därmed effektiviteten i produktion och handeln med varor och tjänster eller som medför begränsningar i näringsfriheten kan angripas av den danska konkurrensmyndigheten. Något särskilt undantag för konkurrensbegränsande förfaranden etc. inom jordbrukssektorn finns inte i . Den danska konkurrenslagen ses över med sikte på att införa förbudslagstiftning enligt EG-modell. I trädde en ny konkurrenslag, konkurranseloven, i kraft . Den norska lagen bygger på en kombination av förbuds- och missbruksprinciperna. Lagen innehåller förbud mot horisontell prissamverkan, anbudssamverkan, marknadsdelning och bruttoprissättning. har möjlighet att gripa in mot andra skadliga konkurrensbegränsningar. Lagen innehåller vidare regler om förvärvskontroll. Undantag från förbuden mot prissamverkan, marknadsdelning och bruttoprissättning gäller för förfaranden som rör försäljning eller distribution av norska jordbruks-, skogsbruks- och fiskeriprodukter från producenter eller producentorganisationer (kooperativa föreningar) på dessa områden. Undantaget gäller således endast i producentledet, men omfattar likväl senare led i produktionskedjan i de fall då en integration har skett framåt i förädlingsledet. Undantaget gäller fram till förstahandsomsättningen till tredje man sker, dvs. det upphör att gälla då produkterna säljs vidare till någon utanför kooperativet. Nuvarande finska konkurrenslag, lagen om konkurrensbegränsningar, trädde i kraft . Lagen innehåller såväl förbud som en missbruksbestämmelse. Lagen förbjuder pris- och anbudssamverkan, marknadsdelning, missbruk av en dominerande ställning samt bruttoprissättning. Möjlighet ges även att gripa in mot övriga konkurrensbegränsningar med skadlig verkan. Den finska konkurrenslagens tillämplighet på jordbruksområdet är kopplad till jordbruksregleringen. I samband med en revision av de lagar som utgör jordbruksregleringen klargjordes hur konkurrenslagen skulle tillämpas på jordbruksområdet genom en förändring i den finska konkurrenslagen som trädde i kraft . Enligt den nya lydelsen tillämpas konkurrenslagen inte på avtal, beslut eller med dessa jämställbara förfaranden som lantbruksproducenter eller deras sammanslutningar har träffat eller vidtagit och som gäller primärproduktion av lantbruksprodukter, då förfarandena främjar uppnåendet av de mål som nämns i 1 lagen om marknadssystemet för lantbruksprodukter. Lagen är dock tillämplig på sådana nämnda förfaranden som i betydande utsträckning förhindrar en sund och fungerande konkurrens på marknaden för lantbruksprodukter eller leder till missbruk av dominerande ställning på marknaden. Den centrala lagstiftningen i den tyska konkurrensrätten utgörs av Gezetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen, . Lagen innehåller i 1 ett förbud mot i princip alla horisontella avtal och samordnade förfaranden om de inte uttryckligen tillåts i lagen. I första hand träffar emellertid det generella förbudet pris- och marknadsdelningskarteller. Vidare förbjuds i 15 vertikala avtal som begränsar den ena partens möjligheter att bestämma priser eller andra affärsvillkor gentemot tredje man, exempelvis bruttoprissättning. Under vissa förutsättningar kan exklusivavtal förbjudas enligt 18 . Lagen ger också möjlighet att ingripa enligt 22 mot visst uppträdande av ett marknadsdominerande företag. Om ett sådant uppträdande anses otillbörligt kan det i efterhand förbjudas av konkurrensmyndigheten. Lagen innehåller även regler om förvärvskontroll. Från det generella förbudet mot horisontella avtal och förfaranden samt förbudet mot vertikala avtal finns i lagen undantag av generell karaktär för vissa företag eller branscher, bl.a. för jordbrukskooperativ. Bland annat gäller undantag från 1 för överenskommelser och beslut mellan jordbruksproducenter, producentorganisationer och sammanslutningar av sådana organisationer, i den utsträckning de gäller, utan att priset fastställs, produktionen eller handeln med jordbruksprodukter eller användandet av gemensamma anläggningar för lagring eller förädling av jordbruksprodukter. Sådana överenskommelser och beslut skall anmälas till konkurrensmyndigheten och de får inte sätta konkurrensen ur spel. Ett motsvarande undantag från 1 gäller också för sammanslutningar av skogsföretag. Undantag medges vidare under vissa förutsättningar beträffande jordbruksområdet i förhållande till 15 och 18 . har möjlighet att ingripa mot ett missbruk av marknadsmakt som har uppstått till följd av de undantag som ges i lagen för jordbruket. Amerikansk konkurrensrätt består väsentligen av endast sju paragrafer i tre olika lagar samt en omfattande rättspraxis. De tre lagarna är , och Act. innehåller 1 ett till sin ordalydelse mycket vittgående förbud mot konkurrensbegränsningar: "contract, combination in the form of trust or otherwise, or conspiracy, in restraint of trade or commerce among the several states, or with foreign nations, is hereby declared to be illegal. (....)" I lagens andra paragraf kriminaliseras monopolisering eller försök att monopolisera. I finns i paragraferna 2, 3, 7 och 8 bestämmelser som förbjuder fyra typer av konkurrensbegränsningar, nämligen; prisdiskriminering, exklusiva återförsäljaravtal eller kopplingsförbehåll, förvärv av företag så att konkurrensen minskar samt s.k. gemensamma styrelser. Act förbjuder i paragraf 5 alla "unfair methods of competition in or affecting commerce (...)". Från konkurrensreglerna har i viss utsträckning gjorts undantag för jordbrukskooperationer genom antagandet av Capper-Volstead Act. Capper-Volstead Act kan sammanfattas enligt följande: * Personer sysselsatta inom produktionen av jordbruksprodukter tillåts sluta sig samman i organisationer och däri gemensamt tillverka och förädla, hantera och lagra samt marknadsföra sina produkter både inrikes och utrikes. En förutsättning är dock att organisationen drivs för dess medlemmars gemensamma och ömsesidiga nytta. Ingen medlem i organisationen får ha mer än en röst och organisationen får inte till medlemmarna dela ut av medlemskapitalet . * Lagen undantar från konkurrensreglernas tillämpning uttryckligen följande förfaranden; - gemensam hantering, förädling och marknadsföring av jordbruksprodukter inom kooperativen, - för kooperativen gemensamma marknadsföringsorgan. Dock godtas inte gemensamma säljorgan. Respektive kooperativ måste självt agera och förhandla för sina medlemmar då det gäller försäljning av sina medlemmars produktion. * Lagen ger myndigheterna möjlighet att ingripa mot att ett kooperativ otillbörligt utnyttjar sin monopolställning, t.ex. genom begränsningar av utbudet och "otillbörligt" höjda priser. Däremot är det tillåtet för ett kooperativ att genom egen växt och samgående med andra kooperativ uppnå en monopolställning. Copper-Volstead Act kan synas ge ett ganska vidsträckt undantag för jordbrukskooperativ verksamhet. Av anvisningarna till lagen framgår emellertid att det inte är fråga om något generellt undantag från konkurrenslagstiftningen. Generellt undantag medges endast för förfaranden som tar sikte på bildandet eller själva existensen av ett kooperativ. 10 Lantbrukskooperationen och verksamheten inom jordbruks-, trädgårds- och skogsnäringen 10.1Allmänt om lantbrukarnas föreningsrörelse Lantbrukskooperationen utgör en betydande företagsgrupp i inom främst livsmedels- och skogsområdet. Kooperationen består av 15 branschvisa riksorganisationer med dotterbolag. Bland riksorganisationerna kan bl.a. nämnas , , , , , Föreningsbank och Svensk Husdjurskötsel. Riksorganisationerna ägs av ekonomiska föreningar i vilka producenterna i sin tur är medlemmar. Dessa föreningar där primärproducenterna av jordbruksprodukter etc. är medlemmar benämns vanligtvis som "primärföreningar". Även dessa primärföreningar kan ha dotterbolag enskilt, tillsammans med andra regionala föreningar eller tillsammans med riksorganisationen. Föreningarna vidareförädlar och marknadsför lantbrukarnas produkter samt tillhandahåller olika insatsvaror. Varje medlem har en röst på kretsmötena där ombud till föreningarnas stämmor utses. Stämmorna lägger fast riktlinjer för verksamheten, utser styrelse och revisorer, beviljar ansvarsfrihet m.m. Utöver industri- och affärsverksamhet har föreningarna till uppgift att bevaka medlemmarnas branschintressen och svara för rådgivning, information till medlemmar och opinionsbildning utåt. () är en intresse- och serviceorganisation för enskilda jord- och skogsbrukare samt för lantbrukskooperationen. Både de branschvisa riksorganisationerna och primärföreningarna är medlemmar i den ekonomiska grenen av LRF. Den fackliga grenen av LRF har de enskilda lantbrukarna som medlemmar och arbetar för att ta tillvara medlemmarnas intressen gentemot stat, kommuner, myndigheter, m.fl. En lantbrukare kan således vara direktansluten medlem i LRF (den fackliga grenen) samt även indirekt via sin ekonomiska förening. Lantbrukaren är dessutom oftast medlem i flera ekonomiska föreningar beroende på vad han producerar. Här nedan beskrivs översiktligt verksamheten vad avser slakt, mjölkproduktion samt lantmännenföreningarnas mer varierande verksamhet. Vidare görs en beskrivning av förhållandena inom trädgårdsnäringen och skogsbruket. () är en paraplyorganisation för åtta producentkooperativa mejeriföreningar. Mjölkproducenterna är medlemmar i någon av de åtta föreningarna och äger föreningarna genom insatser i proportion till mjölkleveranserna. Mejeriföreningarna är i sin tur anslutna till SMR. Mejeriföreningarna och deras dotterbolag har en mycket stark ställning på flera produktmarknader inom mejeriområdet. SMR:s verksamhet har efter den interna avregleringen begränsats till att endast omfatta sedvanliga branschorganisatoriska uppgifter, viss konsultverksamhet samt viss branschneutral forskning. Mejerimarknaden har hitintills varit geografiskt uppdelad mellan föreningarna på så sätt att varje mjölkleverantör har varit medlem i en viss förening och kunderna har varit hänvisade till att få leveranser från den mejeriförening inom vars distributionsområde han tillhör. Den lantbrukskooperativa mejeriindustrin är i princip ensam om att ta emot den mjölk som lantbrukarna producerar. Några mindre fristående mejerier står för en knapp procent av den totala invägningen av mjölk i . Arla är den största av föreningarna och svarar för av den totala mjölkinvägningen i . Inom sitt geografiska upp- tagningsområde har Arla dock, i likhet med övriga mejeriföreningar, i princip av mjölkinvägningen. De SMR-anslutna mejerierna svarar i princip för av marknaden för dryckesmjölk, fil, naturell yoghurt, grädde och naturell färskost. Beträffande fruktyoghurt har mejerierna inom SMR av marknaden. Av den totala försäljningen av ost i svarar försäljningen av hårdost för . Hårdostmarknaden domineras av ost producerad av mejeriföreningarna. På matfettsmarknaden står de SMR-anslutna mejerierna för så gott som av smörförsäljningen. På den totala matfettsmarknaden (inklusive rent vegetabiliska fetter och blandade fetter) har mejeriföreningarna enligt uppgift från SMR av marknaden. Importen av mejeriprodukter är totalt sett mycket liten. Den utgörs till största delen av ost samt andra högförädlade produkter som t.ex. fruktyoghurt. Mejeriföreningarna tillverkar inte alla de produkter de saluför utan olika föreningar har specialiserat sig på olika produkter som de sedan säljer till andra föreningar. Detta gäller förutom tillverkning av ost och matfett även tillverkning av färskost, fruktyoghurt, juice m.m. Dessa produkter tillverkas av vissa föreningar men finns tillgängliga så att alla mejeriföreningar får ett mer eller mindre fullständigt sortiment. Detta för med sig att föreningarna kan hålla ett brett sortiment utan att konkurrera på varandras områden. Vad avser försäljningen av osten finns dock sedan RiksOst upphört 3-4 företag som säljer över landet eller stora delar av landet och som konkurrerar. Den lantbrukskooperativa delen av kött- och charkuteriindustrin består av med dotterbolag samt fem regionala slakteriföreningar. Slakteriföreningarna äger som är dessas gemensamma riksorganisation och som har till uppgift att bevaka föreningarnas och deras medlemmars intressen. Slakteriföreningarna och utgör tillsammans Scangruppen. Scangruppen är omsättningsmässigt en av största livsmedelsgrupper och ledande på marknaden för styckat kött och förädlade köttprodukter. Köttbranschen kan delas upp utifrån produkternas grad av förädling. En indelning kan således göras i slakt, styckning, charkuteri och andra förädlade köttprodukter som djupfryst och konserver. Det finns ett starkt beroende mellan de olika leden, bl.a. avseende råvaruförsäljning och avsättningsmöjligheter. Scangruppen är den största ägargruppen i slaktledet och svarade för av slakten i . Övrig slakt utfördes av ett tjugotal privata företag. Scangruppen är även störst i styckningsledet och svarade för av styckningen inom landet. Inom charkuteri är Scangruppen inte lika dominerande som inom slakt och styckning men utgör dock den största företagsgruppen, med en marknadsandel på . Scangruppens andel är . Scangruppens sammantaget starka ställning på marknaden för förädlade köttprodukter grundar sig till stor del på att den kan erbjuda ett fullt sortiment och på att dessa företag tillsammans förfogar över varumärket . Dessutom har gruppen inflytande över prisbildningen eftersom den på råvaruområdet är huvudleverantör till hela förädlingsindustrin. De regionala slakteriföreningarna bedriver verksamhet inom samtliga led i förädlingskedjan slakt, styckning och charktillverkning. Slakteriföreningarna har sinsemellan hitintills i praktiken tillämpat en områdesindelning på insamlingssidan, varför leverantörerna av slaktdjur i praktiken är hänvisade till den förening inom vilkens geografiska område de bedriver sin verksamhet. Föreningarna har heller inte på egen hand sålt sina produkter utanför sitt verksamhetsområde. Sådan försäljning har i stället skett genom som säljer både till andra föreningar och till övriga kunder. har enligt sina stadgar möjlighet att ålägga föreningarna att leverera sin produktion, eller delar av den, till förbundet. har därigenom kunnat hindra en direkt konkurrens mellan föreningarna genom att "regionala över- och underskott" har kunnat fördelas över landet. Den stadgemässiga möjligheten att ålägga föreningarna leveranser har inte utnyttjats på åtskilliga år enligt . Också privata stycknings- och köttförädlingsföretag har varit hänvisade till att köpa sin råvara av den förening i vars område företaget befinner sig alternativt av . Tretton regionala lantmännenföreningar samt potatisodlarnas ekonomiska förening samverkar i (). Lantmännenföreningarna arbetar med insatsvaror till jordbruket samt handel, distribution och förädling av vegetabilier. Lantmännenföreningarna äger SLR. Nära 81.000 lantbrukare är medlemmar i någon av lantmännenföreningarna. I vissa delar av landet, särskilt i och , är lantmännenföreningarna organisatoriskt så uppbyggda att lantbrukarna ofta är anslutna till en s.k. lokalförening vilken i sin tur är ansluten till den regionala lantmännenföreningen.