prop · GH0344 · 1994-01-01 00:00:00 — Regeringens förslag: Gränsvärdet för grovt rattfylleri i 4 a 1 trafik- brottslagen sänks från alkohol i blodet respektive alkohol per liter utandningsluft till respektive per liter. Motsvarande ändring föreslås i järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Vad gäller frågan om ett särskilt gränsvärde för grovt brott över huvud taget bör behållas uttalar sig endast Riksåklagaren, i och i . Dessa instanser delar uppfattningen att ett gränsvärde bör behållas. Förslaget om att sänka promillegränsen från 1,5 till 1,0 tillstyrks eller läm- nas utan erinran av en övervägande majoritet av remissinstanserna. Vissa remissinstanser, däribland i , Länsrätten i och tillstyrker visserligen att promillegränsen sänks, men förordar en gräns på . Som skäl härför anförs särskilt att denna gräns är mer motiverad från straffvärdesynpunkt och att med en sådan gräns harmonisering skulle uppnås med reglerna i övriga nordiska länder. Även kostnadsaspekter har anförts. föreslår att promillegränsen borde vara ännu lägre, t.ex. . Skälen för regeringens förslag: Utgångspunkter Frågan huruvida det övre gränsvärdet, dvs. gränsvärdet mellan normalbrottet och det grova brottet, bör behållas har diskuterats i olika sammanhang, se t.ex. SOU 1956:37, SOU 1970:61, Ds Ju 1983:6, prop. 1984/85:21 och prop. 1989/90:2. Också Väg- och sjöfyllerikommittén diskuterar denna fråga och stannar vid uppfattningen att en särskild promillegräns som rekvisit för grovt rattfylleri bör behållas. Den förändrade lagtekniska konstruktionen av trafiknykterhetsbrotten som genomfördes innebär att det övre gränsvärdet tillagts en mindre av- görande betydelse . Även har det övre gränsvärdet emellertid en mycket stor betydelse; värdet anknyter visserligen inte längre till en legal presumtionsregel men en alkoholkoncentration som uppgår till minst det angivna gränsvärdet leder ändå regelmässigt till att brottet bedöms som grovt. Inte minst vikten av enhetlighet och effektivitet i rättstillämpningen talar med styrka för att en regel vad avser påverkansgraden som rekvisit för grovt rattfylleri bör behållas. Detta har också tillstyrkts av de remissinstanser som yttrat sig i frågan. Med denna utgångspunkt uppstår frågan vilket gränsvärde som bör väljas. överväganden beträffande det övre gränsvärdet års Trafiknykterhetsutredning ifrågasatte om värdet inte var för högt för att tjäna som skiljemärke mellan ett grövre och ett lindrigare brott. I de uttalanden som utredningen gjorde synes ha legat att den riktiga skiljelinjen borde gå vid i genomsnitt omkring (SOU 1953:20 s. 160 ff. och SOU 1963:72 s. 90 f.). Någon sänkning av promillegränsen föreslogs emellertid inte. ansåg att gränsen var för hög och föreslog en sänkning till (SOU 1963:72 s. 88 ff. och 196). Att märka är emellertid att kommittén föreslog att trafiknykterhetsbrotten skulle delas in i tre brottstyper och att en blodalkoholhalt över skulle utgöra en omständighet som särskilt skulle beaktas när det i lagtillämpningen gällde att bedöma huruvida ett trafiknykterhetsbrott var att hänföra till det av kommittén föreslagna enkla brottet "onykterhet i trafik". Förslaget om att sänka den övre promillegränsen mottogs gynnsamt av remissinstanserna. Noteras bör emellertid att i straffskalan för detta brott skulle ingå inte bara fängelse utan även böter. Denna brottstyp gavs således en lindrigare karaktär än brottstypen "grovt rattfylleri" har enligt gällande rätt. Förslaget ledde inte till någon lagändring. Den tillsatta angående trafiknykter- hetsbrott ansåg att gränsen på från trafikfaresynpunkt var för hög för att tjäna som skiljemärke mellan rattfylleri och rattonykterhet. Kommittén föreslog därför att den övre promillegränsen skulle sänkas, nämligen från 1,5 till (SOU 1970:61 s. 21 och 141 ff.). Förslaget remissbehandlades men ledde inte till lagstiftning. Gränsdragningen har också uppmärksammats i en rad motioner , där det föreslagits att gränsen för grovt rattfylleri bör sänkas (se t.ex. bet. 1989/90:JuU2 och 1991/92:JuU2). Gränsvärdet bör sänkas När gränsen infördes , anknöts den till presumtionen att varje förare med denna blodalkoholhalt är så påverkad att han kan anses klart olämplig att föra motorfordon (prop. Från denna utgångspunkt ansågs det att var en lämplig grundval för ett kvalificerat trafik- nykterhetsbrott. Ovan har lämnats en redogörelse för en rad undersökningar som genomförts beträffande alkohol och trafik. I belysning av dessa nyare vetenskapliga rön framstår gränsen på såsom alltför hög för att tjäna som riktmärke när det i rättstillämpningen gäller att bedöma om ett rattfylleribrott är att anse som grovt. Till en början är att märka att en signifikant försämring av körförmågan noteras hos nästan alla förare vid betydligt lägre alkoholkoncentrationer än i blodet eller motsvarande värde i utandningsluften. Den ökade risken för en alkoholpåverkad förare att bli delaktig i en trafikolycka kan förvisso inte anges generellt eftersom många olika faktorer spelar in, men mot bakgrund av tillgängliga olycksriskundersökningar framgår att ju högre alkoholhalten är, desto mer ökar den genomsnittliga olycksrisken. Ökningen är progressiv och vid alkoholkoncentrationer över stiger riskkurvan brant. En stor del av de förare som dödas i trafiken här i landet är också alkohol- positiva och flertalet av dessa har en alkoholkoncentration som överstiger i blodet (se bilaga 3 b till SOU 1992:131). Vad som har anförts visar att även en lägre påverkansgrad än som motsvarar dagens gränsvärde i blodet respektive per liter utandningsluft från trafiksäkerhetssynpunkt bör kunna utgöra en av de omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett rattfyl- leribrott är att anse som grovt. Med andra ord måste, enligt regeringens mening, även förare som gör sig skyldiga till trafiknykterhetsbrott med en alko- holkoncentration understigande dagens gränsvärde för grovt rattfylleri därför anses göra sig skyldiga till ett brott som har ett så högt straffvärde att brottet bör bedömas som grovt. I likhet med kommittén anser regeringen därför att det övre gränsvärdet för grovt rattfylleri skall sänkas. När det gäller att bestämma till vilken alkoholkoncentration det övre gräns- värdet bör sänkas finner regeringen, bl.a. mot bakgrund av de undersökningar som tidigare redovisats, att valet bör stå mellan 1,0 och . För en övre gräns på talar, som några remissinstanser framhållit, att detta är den övre gräns som är den mest vanliga i våra grannländer. och har denna övre gräns och det är denna alkoholkoncentration som föreslagits i . Även Lagrådet har framfört att det möjligen är att föredra att i den nordiska rättslikhetens intresse stanna vid en sänkning till . Även om en sådan enhetlighet i och för sig är önskvärd måste emellertid, enligt regeringens mening, avgörandet ske utifrån bedömningen av vilken på- verkansgrad som objektivt sett medför en sådan trafikfarlighet att grovt brott normalt bör föreligga. Med ett annat uttryckssätt bör gränsen dras vid den promillehalt som normalt ger en sådan påverkansgrad och därmed förhöjd olycksrisk att trafiknykterhetsbrottet får ett så högt straffvärde att påföljden inte kan stanna vid böter. Effekterna av viss alkoholkoncentration varierar betydligt mellan olika in- divider. Som nämnts ovan noteras emellertid en signifikant försämring av körförmågan hos nästan alla förare i området mellan 1,0 och (se t.ex. SOU 1970:61 s. 121 f. och 142 samt bet. 1989/90:JuU2 s. 86). De i avsnitt 4.3 omnämnda olycksriskundersökningarna visar olika grader av riskökning vid en och samma blodalkoholhalt. Olycksrisken ökar, som nämnts, progressivt och vid blodalkoholhalter över stiger riskkurvan brant. Dessa undersökningar beträffande såväl påverkansgraden som olycksrisken anser regeringen ge belägg för att förare som framför fordon med en alkoholkoncentration i blodet om eller högre gör sig skyldiga till en gärning som är så allvarlig att den förtjänar att bedömas som grovt rattfylleri. En sänkning till skulle också ge eftertryck åt samhällets krav på nykterhet i trafiken och tydligare markera att samhället ser allvarligt på denna typ av brott. Det kan med fog antas att en sänkning av det övre gränsvärdet till en sådan nivå skulle förmå människor i allmänhet att i större utsträckning än avhålla sig från att köra påverkade. Mot en sänkning till har anförts bl.a. kostnadsaspekterna. En sänkning av det övre gränsvärdet i kombination med ökad effektivitet i polisens trafikövervakning leder initialt till ökade kostnader för rättsväsendet. Domstolarnas och åklagarnas arbetsbelastning kan komma att öka och ökade anspråk ställas på främst kriminalvården i anstalt men även på frivården. Å andra sidan bör beaktas att syftet med reformen är att motverka trafiknykterhetsbrotten. Sänkningen av gränsvärdet sammantaget med övriga föreslagna åtgärder bör redan på kort sikt medföra en nedgång i antalet trafiknykterhetsbrott, vilket i sin tur innebär lättnader för rättsväsendet. Det bör i sammanhanget inte heller bortses från de betydande samhällsekonomiska vinster en ökad nykterhet i trafiken medför. Regeringen föreslår mot angiven bakgrund att gränsvärdet för grovt ratt- fylleri skall sänkas från 1,5 till alkohol i blodet samt från 0,75 till alkohol per liter utandningsluft. 4.6 Höjning av straffmaximum för grovt rattfylleri Regeringens förslag: Straffmaximum för grovt rattfylleri höjs från ett till fängelse. Motsvarande ändring föreslås i järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Av de instanser som yttrat sig över förslaget tillstyrker en övervägande majoritet detsamma eller lämnar det utan erinran. i ställer sig tveksam till om en höjning av straffmaximum kommer att leda till en ökad nyansering vid straffmätningen. Liknande synpunkter framförs av vid och (). Några remissinstanser avstyrker förslaget. Hovrätten för Nedre anser att ett straffmaximum är tillräckligt även för de grövsta formerna av grovt rattfylleri. De allvarligaste fallen torde enligt hovrättens mening regelmässigt kunna och böra föranleda ansvar även för grov vårdslöshet i trafik, i vilket fall straffmaximum för de båda brotten blir fängelse. () anser att förslaget ur effektsynpunkt förefaller mindre relevant. Någon individualpreventiv effekt kan enligt VTI knappast förväntas och den allmänpreventiva effekten är tveksam. menar att förslaget inte skulle minska brottsligheten, eftersom påföljdens betydelse för kriminellt beteende inte är av den omfattningen som kommittén anser. Skälen för regeringens förslag: Straffet för grovt rattfylleri är enligt 4 a trafikbrottslagen fängelse i högst . De erfarenheter som vunnits av tillämpningen visar att straffskalans övre del utnyttjas förhållandevis sällan. Trots att maximistraffet för grovt rattfylleri är fängelse , erhöll av dem som dömdes till fängelse för grovt rattfylleri straff eller mer och medel- längden av utdömda fängelsestraff uppgick . Straffskalan för ett brott skall allmänt sett spegla brottets straffvärde. Därvid är proportionalitet och ekvivalens viktiga begrepp. Med proportionalitet avses att straffskalan bör bestämmas i proportion till brottets svårhet och med ekvivalens att likvärdiga brottstyper skall ha lika svåra straff. Grovt rattfylleri är ett brott som allmänt sett innebär fara för människors liv och hälsa. En rattfull förare utsätter medvetet andra trafikanter för de risker som hans alkoholpåverkan innebär. Det finns därför, som tidigare fram- hållits, skäl att allmänt sett se strängt på detta brott. Även om straffskalans övre del sällan kommer till användning torde det kunna förekomma fall där exceptionellt försvårande omständigheter föreligger och där det nuvarande straffmaximum framstår som alltför lågt. Med hänvisning till vad Lagrådet anfört finns det vidare anledning att betona att straffskalan också har till syfte att ge en rättvisande bild av brottets generella straffvärde. Genom en höjning av straffmaximum för grovt rattfylleri skulle straffskalan för detta brott komma i bättre samklang med straffskalorna för andra, i straffvärdehänseende, jämförbara brott. Det finns anledning att jämföra grovt rattfylleri med brotten framkallande av fara för annan och grov vårdslöshet i trafik, för vilka brott föreskrivs ett straffmaximum om två års fängelse. Det förtjänar i detta sammanhang att anmärkas att straffskalan för grov vårdslöshet i trafik före tillkomst var fängelse eller straffarbete i högst . Straffmaximum för detta brott motsvarade alltså straffmaximum för rattfylleri under omständigheter som inte var mildrande. I samband med att (BrB) infördes ändrades bestämmelsen om grov vårdslöshet i trafik så att påföljden skulle vara fängelse i högst . Anledningen härtill var att straffmaximum för detta brott inte ansågs böra vara lägre än för brottet framkallande av fara för annan i 3 kap. 9 BrB. Motsvarande ändring av straffmaximum för rattfylleri gjordes emellertid ej. Inte heller ändrades straffmaximum för detta brott i samband med ändringar i trafikbrottslagen. Det anförda leder till att straffmaximum för grovt rattfylleri bör höjas från ett till fängelse. Den övre delen av straffskalan är, som ovan antytts, avsedd för fall som har ett exceptionellt högt straffvärde. Vidgningen av straffskalan bör dock även i övrigt kunna ge upphov till en ökad nyansering vid straffmätningen. Här _ liksom i övrigt _ är det av vikt att försvårande omständigheter återspeglas just i straffmätningen. Grovt rattfylleri innefattar gärningar med varierande straffvärde och det är knappast möjligt att mera exakt ange när det finns skäl att tillmäta gärningen högre straffvärde _ att anse den svårare _ än normalt. Det faller sig emellertid naturligt att vid värderingen av ett grovt rattfylleribrott i avsevärd mån knyta an till de risker för trafiksäkerheten som gärningen typiskt sett inneburit. Bedömningen måste bli strängare ju högre trafikfaran varit. Här avses exempelvis fall där gärningsmannen fört fordonet på ett sådant sätt eller på en sådan plats att risken för en trafikolycka typiskt sett varit mycket hög eller situationer där gärningsmannen haft en särskilt ansvarsfull eller krävande uppgift, t.ex. framfört ett tungt fordon, ett fordon med många passagerare _ såsom en skolskjuts eller en buss _ eller ett fordon med farlig last. Sänkningen av gränsvärdet bör _ å andra sidan _ inte medföra den konsekvensen att längre fängelsestraff än automatiskt utmäts vid alkoholhalter som ligger på i blodet eller däröver. Avsikten är således inte att, utöver vad som kan följa av den nyansering som vidgningen av straffskalan ger, påverka den tillämpade straffmätningen vid vad som kan sägas utgöra normala fall av grovt rattfylleri där promillehalten motsvarar dagens gränsvärde eller strax däröver. Någon ändring av principen för utmätandet av korta fängelsestraffs längd är inte heller avsedd. Det innebär att fängelsestraff understigande en månad bör förekomma endast i undantagsfall. 4.7 Påföljdsvalet vid grovt rattfylleri Regeringens bedömning: Vid grovt rattfylleri skall normalpåföljden vara fängelse och det bör finnas särskilda skäl för att en icke frihetsberövande påföljd skall väljas. Villkorlig dom skall användas med mycket stor restriktivitet. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrat sig över förslaget tillstyrker flertalet detsamma eller har inte några invändningar mot det. Regionåklagarmyndigheterna i , och framför att det av lagtexten bör framgå att påföljden bör bestämmas till fängelse och att en icke frihetsberövande påföljd bör komma ifråga endast om det föreligger särskilda skäl. anför bl.a att tingsrätten inte delar kommitténs upp- fattning att domstolarna vid återfall i grovt rattfylleri kan förutsättas finna att annan påföljd än fängelse är utesluten. Som exempel nämner tingsrätten fall där den tilltalade dömts till fängelse och vid återfall förklarar sig villig att genomgå en ingripande behandling under formen av kontraktsvård. påpekar att frågan om vad som skall ut- göra särskilda skäl att frångå fängelse kan komma att bedömas olika. , som i huvudsak ställer sig bakom förslaget utifrån nuvarande reglering och principiella ståndpunkter, framför att det får betraktas som oklart om man kan vänta sig att de allmänpreventiva effekterna kommer att öka nämnvärt om förslaget genomförs eller att antalet fängelsestraff kommer att minska. Vidare anser bl.a. att den uppstramning förslaget skulle innebära sträcker sig längre än vad kommittén själv synes ha åsyftat; ett genomförande av förslaget kommer att innebära att många av de nuvarande skyddstillsynsdomarna försvinner och att grovt rattfylleri skulle inta en särställning bland de brott som leder till fängelse på grund av brottets art. () framför att förslaget kan accepteras med tanke på att fängelsestraffet enligt kommitténs förslag inte skall vara ett tradi- tionellt sådant utan till övervägande del skall bestå i påverkan och behandling och förhoppningsvis av det skälet kunna ha en individualpreventiv effekt. vid instämmer i att grovt rattfyl- leri i princip är en sådan brottstyp, vars art presumerar fängelse, men under- stryker , att särskilda skäl för skyddstillsyn i princip alltid föreligger enligt 30 kap. 9 andra stycket BrB vid detta brott. () anser att icke frihetsberövande påföljd endast skall kunna ådömas om det föreligger synnerliga skäl. Några remissinstanser avstyrker förslaget eller ställer sig tveksamma till detsamma. Riksåklagaren är kritisk mot den utveckling som skett med en större användning av villkorlig dom, men anser att denna utveckling till stor del hänger samman med att domstolarna inte haft tillräcklig personut- redning; enligt de riktlinjer som gäller enligt lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål bör emellertid numera yttrande från frivårdsmyndighet regelmässigt infordras i mål om grovt rattfylleri. Enligt Riksåklagaren ger de avgöranden av som gällt påföljdsvalet enligt den nya lagstiftningen inte stöd för annat än att de nuvarande reglerna är lämpligt av- vägda. anser att behandling i frivård av alkoholproblem är att föredra framför fängelsestraff samt att det därför i första hand är kon- traktsvård och i andra hand skyddstillsyn med särskild föreskrift som bör komma i fråga i stället för fängelse. anser att kommittén med större eftertryck bort understryka att förutsättningarna för att döma till kontraktsvård eller skyddstillsyn med föreskrift om behandling alltid skall prövas. anser att kommitténs förslag är alltför restriktivt utformat när det gäller möjligheten att i stället för fängelse välja en icke frihetsberövande påföljd. framhåller att en stor del av dem som döms för grovt rattfylleri har alkoholproblem och att hotet om fängelse inte har samma allmänpreventiva effekt på denna kategori som för personer utan dessa problem. anser att vård skall komma i fråga i mycket större omfattning än . framför att valet av påföljd måste vara den dömdes men att samhället måste ta ansvar för att erbjuda alternativ. Enligt förbundet finns det uppenbara fördelar med att förmå rattfylleristerna till långvarig behandling i frihet i stället för relativt korta fängelsestraff och att enda sättet att motivera rattfylleristerna är att låta dem förbli i frihet. ställer sig tveksam till att fängelse skall vara normalpåföljd och menar att skyddstillsyn bör tillämpas oftare än bara när särskilda skäl föreligger. menar, att en skyddstillsyn med föreskrift eller med särskild behandlingsplan, s.k. kontraktsvård, uppfattas som mer ingripande än en eller två månaders fängelse samt att behandlingsinsatser som sträcker sig över åtminstone ger betydligt bättre förutsättningar för bestående effekter än vad ett kortare fängelsestraff kan ge. Sistnämnda synpunkt delas av Föreningen i samt av . Föreningen i anser även att konstaterat alkoholberoende bör utgöra särskilda skäl för att döma till skyddstillsyn med särskild föreskrift och påpekar att frågan om behovet av kontinuitet och kontrollerad eftervård av rattfyllerister som avtjänat fängelsestraff ännu inte fått sin lösning. Skälen för regeringens bedömning: Något om påföljdsvalet före Före de lagändringar som trädde i kraft gällde att den som fört ett motordrivet fordon eller en spårvagn och som därvid varit så påverkad av starka drycker eller något annat berusningsmedel, att det kunde antas, att han inte på ett betryggande sätt kunnat föra fordonet eller spårvagnen, skulle dömas för rattfylleri. Hade föraren fört fordonet efter att ha förtärt starka drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen under eller efter färden uppgått till i blodet eller per liter utandningsluft skulle föraren anses ha varit så påverkad av starka drycker som sagts. Som tidigare nämnts var påföljden för rattfylleri fängelse i högst eller, om omständigheterna var mildrande, böter, dock lägst tjugofem dagsböter. Mildrande omständigheter vid rattfylleri ansågs föreligga främst då fram- förandet av fordonet inte hade medfört någon nämnvärd fara för trafiksäkerheten. I praxis tillämpades denna bestämmelse i huvudsak vid rattfylleri med moped. När det gällde rattfylleri med bil ansågs i praxis mildrande omständigheter föreligga endast i undantagsfall, främst i fall då föraren hade påtagit sig en strängt begränsad trafikuppgift, t.ex. omparkering eller flyttning av en bil en mycket kort sträcka på en plats där ingen annan trafik förekom. Beträffande rattfylleri, där omständigheterna inte var mildrande i trafik- brottslagens mening, gällde att brottets art i rättspraxis ansågs kräva att en påföljd som inte innebar ett frihetsberövande, skulle tillämpas endast om särskilda skäl talade för det (se t.ex. NJA 1965 s. 379 I och II, NJA 1966 s. 603 och NJA 1982 s. 190). Särskilt beaktades härvid om gärningsmannen var i färd med att bemästra ett alkoholmissbruk eller en kriminalitet av allvarligare slag och om det fanns anledning att befara att den pågående resocialiseringen skulle äventyras eller allvarligt försvåras av ett fängelsestraff (se t.ex. NJA 1975 s. 438 och NJA 1984 s. 415). Icke frihetsberövande påföljder valdes också när gärningsmannen hade dokumenterade svårigheter att klara av ett fängelsestraff (se t.ex. NJA 1972 s. 60 och NJA 1979 s. 381). Rent allmänt kan sägas att praxis efter ikraftträdande successivt blev mera nyanserad vad gällde valet av påföljd för rattfylleri. I ökad omfattning togs hänsyn till den tilltalades personliga förhållanden, och en förskjutning skedde därigenom från fängelse mot icke frihetsberövande påföljder, främst skyddstillsyn. Nuvarande ordning Påföljdsvalet vid grovt rattfylleri efter Vid val av påföljd skall rätten enligt 30 kap. 4 första stycket (BrB) fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Denna princip får i vissa fall vika; bl.a. kan brottets art utesluta en icke frihetsberövande påföljd. Det brott som före benämndes rattfylleri, och som närmast är att jämföra med vad som be- tecknas som grovt rattfylleri, hör till de brott som i tidigare rättspraxis och uttalanden i olika lagstiftningsärenden normalt ansetts föranleda fängel- sestraff. I förarbetena till den nu gällande trafiknykterhetslagstiftningen har emellertid getts uttryck för ett nytt synsätt, som lämnar större utrymme för icke frihetsberövande påföljder än tidigare (prop. 1989/90:2 s. 39 ff. och bet. 1989/90:JuU2 s. 23 ff.). Vad gäller påföljdsvalet vid grovt rattfylleri framhöll dåvarande departe- mentschefen allmänt angelägenheten av att ta till vara de möjligheter som finns att försöka motverka fortsatt brottslighet _ och därmed trafikfarliga beteenden _ genom behandling och andra former av stöd- och hjälpåtgärder. Vidare underströk departementschefen att de principer för val av påföljd som kommit till uttryck i den nya (gällande) strafflagstiftningen var allmänt tillämpliga och således gällde även valet av påföljd för rattfylleri.