mot · GH02Sk804 · 1994-01-25 00:00:00 — Rätten att få en avlämnad deklaration fastställd inom en,ur den skattskyldiges perspektiv, skälig tid är enrättssäkerhetsfråga av stor betydelse.Långa handläggningstider av skattefrågor är ett stortproblem, särskilt för mindre företag och ägare till dessa.Den skattskyldige tvingas ofta reserveramedel uppräknat med ränta i avvaktan på ett slutligtavgörande, om inte förskottsinbetalning har krävts.Konsekvensen har i båda fallen blivit osäkerhet om denfinansiella ställningen i verksamheten eller för den enskildeskattebetalaren och därmed förenade kostnader samtuteblivna intäkter. Detta leder i sin tur till att företag undertiden inte vågar eller kan anställa och investera.Rättssäkerhetskommittén som avlämnade ettbetänkande fick inte i uppdrag att utredadetta. Men att reformera rättssäkerheten vid beskattningenoch lämna dagens handläggningstider oberörda är djuptotillfredsställande. Därför har också tilläggsdirektiv givitskommittén att se över handläggningstiderna av skattefrågor.Utan att invänta utredningens slutbetänkande bör enligt vårmening följande gälla fr.o.m. 1 juli 1994.Eventuell efter avgörande i skattedomstol debiteradskatt skall ej få belastas med ränta mer än 12 månader fråndet deklarationen lämnades in. Ärenden där skattinfordrats före avgörandet av skattedomstol måste avgörasav skattedomstol inom 18 månader.Om skatt påförs efter grundbeslut, d.v.s. innan detslutliga avgörandet i ett skattemål har skett, och utgångenblir att visst belopp skall betalas tillbaka, skallrestitutionsränta utgå, som klart motsvararmarknadsmässig avkastning.Skälet till en sådan ändring är följande:För skattemyndigheten: Antingen är skattemålet enkelt.Då kan skattemyndighet och länsrätt arbeta snabbt ochinom 12 månader avgöra ärendet. I annat fall är skattemåletkomplicerat -- då kan det antagas att det ofta rör sig omställningstaganden där utslaget inte av den skattskyldigenödvändigtvis kan förväntas gå i skattehöjande riktning.Den skattskyldige kan i flera lägen ha utgått ifrån att lagenvar sådan som den tolkats av honom -- och därför kanskattemyndigheten inte utgå från att det a priori skulle varafråga om otillåten skatteplanering av den skattskyldige. Idet läget skall inte skattemyndigheten, genom långsamberedning, kanske nödvändig p.g.a. ärendets natur, kunnaräntebelägga eventuellt senare beslutad och påförd fordranmer än för 12 månader.För den skattskyldige: En skattskyldig, som får entaxering ifrågasatt -- ett taxeringsbeslut till sin nackdel --men som efter får den ursprungliga taxeringengodkänd har lidit ekonomisk skada. Denskattskyldige har som regel av eget intresse reserverat ellerpå annat sätt byggt upp kapital som eventuellt kan behövatas i anspråk för att betala den tillkommande skatten, omhan inte har tvingats betala in den i förskott i avvaktan påett slutligt avgörande.Det är en fördel för en noggrann skattebetalare atthandläggningstiden är kort . (efter ) skall grundläggande beslut vara fattatföre november under taxeringsåret. Omprövning till denskattskyldiges nackdel får ske senast eftertaxeringsåret, om inte felaktiga uppgifter har lämnats. Tillfördel för den skattskyldige får omprövningsbeslut i ställetfattas . Det innebär vid osäkerhet att ettnegativt grundbeslut fattas i avvaktan på vidare utredningeller att ett oklart rättsläge skall klarläggas.Men om ärendet är komplicerat, rättsläget är oklart,eller skattemyndighet och länsrätt av annan anledningarbetar långsamt, bör i alla händelser inte skattebetalarenbehöva räkna med mer än 12 månaders räntebelastning påden av skattemyndigheten till länsrätten yrkade höjningenav skatten.Införs en tidsgräns för räntedebiteringen skulleskattebetalarens ekonomiska handlingsfrihet kringskärasmindre än . Det stora problemet, för företag och dessägare, är att reservera snabbt likvida medel för en skatt somkanske aldrig påföres.Inom lagtolkningen heter det att det gäller att hellre friaän fälla. Det är angeläget, att denna syn på lagen och rättenäven omfattar skattemål. Ett minimikrav är därvid att enskattebetalare, vars taxering ifrågasatts, men slutligen fårrätt, inte tvingas reservera medel,uppräknade med ränta. Alternativt hade den skattskyldigeanvänt medlen på annat sätt, t.ex. satsat dem i produktivainvesteringar av mer långsiktig karaktär, betalat av lån etc.Långsiktig bindning av medel som kan behövas för att täckaeventuell påförd skatt med ränta bör ju undvikas av denrationella skattebetalaren. Ett långt utdraget skattemålhämmar alltså långsiktiga placeringar.Denna rättssäkerhetsfråga är av sådanangelägenhetsgrad för många skattebetalare, såvälföretagare som löntagare, att börreagera snabbt, och under vårriksdagen föreslå en ändring.Staten bör inte förlora på kortare handläggningstider.Tvärtom ökar då sannolikheten för att medel finns när detslutliga avgörandet kommer. Det gäller särskilt under tidernär konkursfrekvensen är hög bland företagen.Ytterligare en positiv effekt på är att enbegränsning av möjligheten att ta ut ränta skulle stimuleraskattemyndigheter att snabbare avgöra rutinmål. På kortsikt skulle många skattskyldiga få en bättreöverblick över sina eventuellt tillkommande skatteskulder. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att i skattemål ränta ej skallpåföras mer än .