mot · GH02Bo418 · 1994-01-25 00:00:00 — Två tredjedelar av landyta bär skog i någonform. Hälften av skogen ägs av privata, mindre skogsägare,av privata bolag och resten av staten, kommuner ochkyrkan. Ägandet av skogen har inte ändrats nämnvärtunder de senaste åren.I är skogsbruket den helt avgörandebasnäringen. 60 000 norrlänningar är sysselsatta inomnäringen som även omfattar trä- och massaindustrin. Inteminst för de privata skogsägarna blir den fördaskogspolitiken betydelsefull.Självklart anser jag att målen för skogspolitiken även iframtiden måste syfta till en långsiktig och ekologisktanpassad strategi. Men skogspolitiken kan inte enbart levasitt eget liv utan måste passa in i den övergripande politiken.Såväl nya kunskaper och värderingar som den praktiskaverklighetsanknutna tillämpningen måste få komma tilluttryck i den konkreta utformningen av politiken.Att äga och sköta mark har setts som betydelsefullt, intebara för landsbygdsbefolkningens utkomst, utan också förde boendes trivsel. De regionalpolitiska strävanden somutmynnat i kravet på en ''levande landsbygd'' är nu allmäntaccepterade.Utan tvivel har därmed även fastighetsbildningen varitett av de medel som medverkat till fortsatt sysselsättningoch bosättning på landsbygden. Ändringen i 3 kap. 5 §fastighetsbildningslagen (FBL) har gjorts mot dennabakgrund. Enligt 3 kap. 5 § FBL om jordbruksfastigheterskall man ta regionalpolitiska hänsyn till intresse avbosättning och sysselsättning i glesbygd. Däremot saknasdessa motiv i 3 kap. 7 § FBL om skogsbruksfastigheter.Reglerna i 3 kap. 7 § FBL är inte kopplade till ettregionalpolitiskt synsätt. Konsekvenserna av detta vållarproblem i framför allt inland.En ny inriktning har vunnit gehör vad gällerjordbruksfastigheter i glesbygd. Den innebär inte längre eftersträvar stora och bärkraftiga enheter.Byautvecklingen bygger i stället på att varje tillfälle tillsysselsättning tas till vara. Kombinationsjordbruk gör attbyborna sammantaget skall kunna leva på olikaarbetsuppgifter; jordbruk--liten serviceverkstad, jordbruk--taxirörelse osv. Avsikten är att detta skall ge en familjtillräcklig försörjning.Samma synsätt gäller inte för skogsbruksfastigheter. Ispecialmotiveringen till genomförda förändringar i3 kap. 7 § FBL sägs bl.a. att en nybildad fastighet bör ha entillväxt på 200--skog . Vidareframgår att regionalpolitiska intressen inte skall tillmätas ensjälvständig betydelse vid tillämpning av paragrafen.Trots att det i motiveringen nämns att det är en storskillnad i skogens tillväxt mellan den norra delen och densödra delen av vårt land, har detta inte medfört någonsärskild bedömning i fråga om skogsfastigheter som ärbelägna i norra . En konsekvent slutsats av dennafaktiska bedömning saknas helt.Konsekvensen blir att i norra kommer det attfordras till ytan större fastigheter än i , för attnå en tillväxt på 200--skog. Vid önskemålom avstyckning t.ex. vid ett samägande av en fastighet, omdet av något skäl inte är möjligt att klara av ett fortsattsamägande, kan kravet i praktiken bli omöjligt atttillgodose. Resultatet blir fortsatt avfolkning av dennorrländska glesbygden eftersom både det ekonomiska ochsysselsättningsmässiga tillskottet i form av skogsbruk kanvara den avgörande byggstenen för familjens ekonomi ochbosättning.Kommunerna har i sin tur i sina översiktsplaner tagitfasta på att fastighetsbildning kan vara ett hjälpmedel för attstimulera till ett fortsatt boende och sysselsättning.Kommunernas målsättning är därför att fastighetsbildningbör ske så att sysselsättning och boende på landsbygdenunderlättas. Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen begär förslag till sådanändring i 3 kap. 7 § fastighetsbildningslagen att hänsyn tastill regionalpolitiska skäl vid avstyckning avskogsbruksfastigheter.