mot · GH02Fi408 · 1994-01-25 00:00:00 — Det traditionella sättet att mäta inflation, såväl i Sverigesom internationellt, baseras på ett prisindex viktat efterkonsumtionen av varor och tjänster, dvs ettkonsumentprisindex (KPI).Penningpolitiken styrs till stor del av inflationstakten ochinflationsförväntningarna. Den övergripande uppgiften förpenningpolitiken är att verka för ett stabilt penningvärde.Detta har av definierats som en inflation på , +/- . Något förenklat innebär detta att omRiksbanken får indikationer på en högre inflationstakt ellerinflationsförväntningar, stramar man åt penningpolitiken,vilket bl a kan ske genom marginalräntehöjningar. Omväntfinns det utrymme att sänka marginalräntan vid låg inflationoch låga inflationsförväntningar.En hög räntenivå är skadlig för ekonomin. Den bidrartill minskade investeringar, minskad konsumtion, lägrevinstnivåer och högre arbetslöshet. Lägre räntor innebärtvärtom en stimulans för ekonomin och underlättar inteminst investeringar och därmed framväxten av nya jobb.För att bedriva en så effektiv penningpolitik som möjligtär det alltså av avgörande betydelse att de indikatorerRiksbanken agerar efter ger en så fullödig information sommöjligt av utvecklingen i ekonomin. Det gäller inte minstinflationen och inflationsförväntingarna.Under 1980-talet hade en kraftig uppgång ifastighetsvärden och andra reala tillgångar. De senasteårens fastighets- och finanskris har inneburit ett prisfall påfastigheter i storleksordningen 500 miljarder kronor.Mycket tyder på att om ett bra mått på de reala värdenasprisutveckling hade funnits, så hade inflationstendensernakunnat avläsas på ett tidigare stadium. Detta hade ökatförutsättningarna för att föra en penningpolitiksom på ett bättre sätt hade varit avpassad till den aktuellaekonomisk-politiska situationen.Problemet är att de reala värdenas ökning ellerminskning avspeglas endast indirekt i KPI-måttet. Genomatt inte ha ett fungerande mått på tillgångsvärdenasutveckling riskerar vi att lägga all koncentration påflödesvariabler medan prisutvecklingen av reala tillgångarskjuts i bakgrunden.I efterhand kan vi se att 1980-talets överhettning ochstarka prisuppgång på tillgångsvärdena inte gav tillräckligtkraftiga och snabba signaler till . I så fall hadeen stramare penningpolitik bedrivits på ett tidigare stadium.Inför framtiden tyder mycket på att underlaget för attbedöma pris- och tillgångsvärdenas utveckling måsteförfinas.Det finns starka skäl för att utveckla instrument för attkunna ta hänsyn även till tillgångarnas prisförändringar. Etttotalprisindex (TPI), dvs ett mått på allamarknadsvärderade tillgångar, skulle kunna vara enindikator för att i den framtida penningpolitiken kunna tahänsyn även till tillgångarnas prisfluktuationer och vara ettvärdefullt komplement till vårt konventionella KPI-mått.Ett TPI är dock förenat med mätproblem. De vinstersom kan erhållas om ett sådant mått utvecklas kan dockunderlätta de penningpolitiska bedömningarna och därmedmedverka till att rätt åtgärder vidtas . Dettamotiverar att SCB ges i uppdrag att utveckla ett sådantmått. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om en utveckling av etttotalprisindex (TPI).