mot · GI02Fö6 · 1994-10-18 00:00:00 — med anledning av prop. 1994/95:6 Totalförsvarsplikt liberalerna hälsar propositionen ominförande av totalförsvarsplikt med stor tillfredsställelse.Arbetet för att nå dit har dock tagit . 1977 togfolkpartiets landsmöte principbeslut om att partiet skulleverka för en totalförsvarsplikt, gemensam för militärt ochcivilt försvar. I statliga utredningar och i varpartiet ensamt om att verka för entotalförsvarsplikt.1981 anades en möjlighet tillutveckling mot en totalförsvarsplikt genom att 1978 årsförsvarskommitté (i betänkandet Fö 1981:1) uttalade sig föratt man borde pröva möjligheten till direktrekrytering avvärnpliktiga för tjänstgöring i civilförsvaret. Menmotståndare till en sådan reform aktiverades, och ikommitténs slutbetänkande (Fö 1981:14) avvisades tankenhelt. Alla partier utom var därefter hårtuppbundna vid att fortsätta linjen att kräva utbildning inommilitärt försvar för i princip alla män, vilket ansågs uteslutagrundutbildning till civila försvarsuppgifter.Eftersom motivet angavs vara principiellt ansågs det intenödvändigt att utbildningen också skulle leda tillkrigsplacering. Tvärtom angavs det ibland som en särskildpoäng att det var ''principen'' och inte personalbehovet somstyrde hur många som kallades till utbildning. Denvapenfria tjänsten sågs som ett uttryckligt undantag, gjortav hänsyn till den enskildes samvete. Den civila uppgiftensart tilläts där inte inverka på hur många som skulle utbildaseller på hur lång utbildning de skulle få.Paradoxen i det svenska totalförsvaret var alltså atthundratusentals värnpliktiga sedan andra världskrigetkallats in till värnpliktsutbildning som inte ledde tillkrigsplacering, som civilförsvaret var ''förgubbat''och i praktiken inte användbart direkt efter mobilisering.Merparten av dess personal var inte utbildad för uppgiften.Uppläggningen ledde till att civilförsvaret inte fick en isak önskvärd föryngring och kvalitetshöjning. Men dettapris i form av ett dåligt fungerande civilförsvar ansågstydligen värt att betala för att vidmakthålla principen omdet militära försvarets primat och absoluta företräde. ÖBvar utomordentligt angelägen om att förhindradirektrekrytering till de civila delarna.Den dåvarande avstod från attföreslå direktrekrytering, sannolikt för att den ville undvikaen konflikt med de militära myndigheterna. Följden blev attfolkpartiet framstod som isolerat i frågan.Enskilda debattörer som och -- båda då pensionärer -- stödde dock tanken pådirektrekrytering till civila totalförsvarsuppgifter.Hur argumenterat i dessa frågorkan belysas med några över citat från partietsrepresentanter försvarskommitté. I ett särskiltyttrande till betänkandet Fö 1981:1 anförde de bl a:Det finns ett mycket starkt behov av att föryngracivilförsvarets organisation. Den består till heltdominerande del av män i åldrarna 48--. Manskapetinom civilförsvaret utbildas över huvud inte, endast befäletges utbildning. Detta medför att civilförsvarets enheter intekan väntas vara användbara direkt efter mobilisering.Eftersom kommittén betonar att överraskande angrepp börvara styrande för planeringen är det nödvändigt att geutbildning åt hela civilförsvarets organisation.Om civilförsvaret får utbilda sin personal redan i 20--25-årsåldern kan denna civilförsvarsutbildning sedannyttiggöras i krigsorganisationen i omkring . Vi finnerdet starkt motiverat att ge civilförsvaretungefär 5 000 direktrekryterade yngre . Därmedskulle en tredjedel av organisationen vara kraftigtföryngrad. Denna tredjedel skulle då också vara utbildad --och ur detta utbildade manskap bör efter hand befäl tasut.-- -- --Nuläget innebär att civilförsvaret över huvud inteutbildar sitt manskap, medan försvarsmakten utbildarväsentligt fler än man har användning för. Redovisningenför /79 visar att 49 000 värnpliktiga ryckte intill utbildning. Av dessa utbildades endast 40 000 förkrigsorganisationen. Var femte värnpliktig drog alltsåutbildningskostnader utan att krigsplaceras.På sikt vore det mest rationella en för alla medborgaregemensam totalförsvarsplikt där man utgick från de totalapersonaltillgångarna och de totala behoven för att sedanplacera var och en efter individuella egenskaper ochfärdigheter. Av historiska skäl har vi dock en manligvärnplikt utformad i när man över huvud inte bryddesig om civila totalförsvarsfunktioner. Även för överblickbartid kan och bör vi behålla ett system där flertalet mänutbildas för uppgifter inom militärt försvar. Men vi måste påolika sätt minska skadorna för civila totalförsvarsgrenar avvärnplikten i hittillsvarande utformning, som enminskning av antalet grundutbildade inom militärt försvarskulle innebära möjligheter till bättre balans mellan kvalitetoch kostnader inom militärt försvar.-- -- --Vi anser inte att vårt förslag strider mot den allmännavärnplikten. Tvärtom är det angeläget att inom denna merän variera utbildningstider med hänsyn tillkrigsuppgiften, för att kunna minska de totala kostnaderna.Vi anser det också angeläget att bryta nuvarande totalagräns mellan militärt och civilt försvar -- även yngre män skaanses göra en fullgod insats om de direktrekryteras förkrigsplacering i en civil totalförsvarsuppgift.-- -- --Vi finner det principiellt felaktigt att ta ut unga män tillförband som inte kan ges nödvändig beväpning ochutbildning för ett krigs mycket hårda villkor. De skulleredan från början få ett alltför stort underläge mot enmodernt utrustad angripare med stor rörlighet och eldkraft.Under hela 80-talet drev denna linje omtotalförsvarsplikt, utan att få gehör från annat håll.Omsvängningen på bred front till förmån för ett nytt synsättdröjde länge men blev desto mer markerad. Densocialdemokratiska regeringen tog initiativet till dennaomsvängning genom att tillsätta den s kpliktutredningen. Utredningen skulle söka klarlägga hurtotalförsvaret med stöd av ett pliktsystem bäst ocheffektivast kan ta, utbilda och krigsplacera människor medinriktning att om möjligt kunna utforma en''totalförsvarsplikt som utformas så att prioriteringar mellanolika områden kan ske''.I december året därpå lämnade utredningen sina förslag,där ledamöterna i alla väsentliga avseenden var helt eniga.En lag om totalförsvarsplikt föreslås ersätta hittillsvarandelagar om värnplikt, civilförsvarsplikt, vapenfri tjänst ocholika civila tjänsteplikter. Hur många som ska skrivas inmed plikt och hur lång utbildning som ska ges för olikafunktioner ska styras av behovet av pliktpersonal underhöjd beredskap. Utredningen gav förslag och exempel på enrad civila verksamheter som i krig behöver personellaförstärkningar. Genom en samlad lag och tillkomsten av enmyndighet med ansvar för hanteringen av både militär ochcivil pliktpersonal bör personalförsörjningen inomtotalförsvaret kunna ske rationellt och med bättre överblickän tidigare.I krig kommer det att vara brist på viktiga kategorierpersonal. En individ kan vara nyckelperson på två håll -- tex både i ett krigsviktigt företag och på en post i det militäraförsvaret. En totalförsvarsplikt underlättar rimligenmöjligheterna att bedöma vilken av de två posterna som idet enskilda fallet bör väljas för att ge så små skador sommöjligt på totalförsvaret. Dragkampen mellan myndigheterom nyckelpersoner kommer inte att upphöra, men manslipper som bolla med olika lagar. För individen blirdet rimligen också mer lättöverskådligt om allplikttjänstgöring utgår från samma lag.Mot den här bakgrunden är det självklart att folkpartietliberalerna finner det utomordentligt angeläget att beslut nukan fattas. Några bärande principer i propositionen kansägas redan vara i kraft genom moment i 1992 årsförsvarsbeslut, främst och viktigast att då slog fastatt utbildningen av pliktpersonal ska styras avkrigsorganisationens personalbehov.Principen om totalförsvarsplikt kan sägas innebära denviktigaste förnyelsen sedan 1901 års beslut om att avskaffaindelningsverket och basera försvarets personalförsörjningpå värnplikt. Det beslutet hade föregåtts av mer än 40 årsplädering för värnplikt, med liberaler som ,, , och som starkt pådrivande, i artiklar, iskarpskytterörelsen och i föreningen ''Värnpliktensvänner''. Flera av de ledande liberala värnpliktsivrarna varsamtidigt centralgestalter i den svenska rösträttsrörelsen.Det ligger ingen motsättning i att liberaler var främstapådrivare för ett värnpliktsförsvar och att efterföljandeliberaler sedan verkat för ett förändrat system. För hundraår sedan avgjordes försvarskraften till stor del av antaletsoldater och gevär, men den tekniska utvecklingen har gjortatt avvägningen mellan soldater och utrustning nu måstevara en annan. Den andra stora förändringen ligger i att detmoderna samhället på ett helt annat sätt än det gamla ärberoende av att en lång rad civila funktioner kanvidmakthållas även i krig.Det är alltså möjligt att betrakta införandet avtotalförsvarsplikt som den viktigaste förändringen påområdet under nära . I det perspektivet bör deprincipiella aspekterna i propositionen sättas i främstarummet.Vilka funktioner behöver utbilda pliktpersonal?Pliktutredningen hade en rad förslag på civilaverksamheter där man enligt utredningens mening bordeanvända civil pliktpersonal som givits längre eller kortareutbildning. I propositionen tas bara vissa av dessa förslagupp.Utredningen menade att det förelåg behov avpliktpersonal med längre eller kortare utbildning inom enrad uppgifter inom befolkningsskydd och räddningstjänst,alltså sådant som tidigare ingick i det statliga civilförsvaretmen som bygger på den fredstidaräddningstjänsten. Vidare angav utredningen att behov avutbildning av pliktpersonal kan föreligga inom ordning ochsäkerhet (polisverksamhet), hälso- och sjukvård,socialtjänst, telekommunikationer, transporter,elförsörjning, flyktingverksamhet, trossamfundensverksamhet, bevakning av samhällsviktiga anläggningarsamt inom byggnads- och reparationsberedskapen.Enligt vår mening bör man inte göra en så snäv tolkningsom i propositionen, men det är heller inte nödvändigt attredan nu bejaka alla utredningens förslag till utbildningarför olika funktioner. Det viktiga är att införandet avtotalförsvarsplikt ger möjligheter att använda pliktlag föratt tillgodose väsentliga samhällsfunktioner underberedskap och krig. Detta måste slås fast med storteftertryck.Exakt vilka uppgifter som till mindre eller större delkräver särskild utbildning inom ramen för en pliktlag kanknappast fastläggas . Den grundlägganderesursen är alltid vad som finns i det fredstida samhälletifråga om kompetens och kunskap. En viss funktion kanbehöva förstärkas i krig. Innan man startar grundutbildningför detta måste undersökas om det finns redan utbildade,som i fred är verksamma inom funktionen ifrågamen som kan föras dit vid mobilisering.Vi kan belysa detta med olika exempel. har haften stor byggarbetarkår, och den har viktiga uppgifter i vadsom kallas byggnads- och reparationsberedskapen, t ex föratt snabbt kunna bygga befästningar. Skulle antaletbyggarbetare bli alltför lågt för att motsvara behovet i krigkan det bli nödvändigt att använda pliktlag för att ge etttillskott i beredskapen. Men innan man tillgriper dettabör -- i det valda exemplet -- så långt möjligt tillgodoses attinte blivande byggnadsarbetare tas ut för soldatutbildningoch därmed undandras byggnadsberedskapen.Vård och omsorg är ett område där behoven kanbedömas öka drastiskt i krig. Kirurger är självfallet enmycket trång resurs i ett sådant läge, men samma gällerrader av andra personalgrupper. Krigsskadade, ofta medsvåra skador, kräver mycket stora resurser. För att beredaplats för dem måste ett stort antal andra sändas hem frånsjukhus eller vänta på en behandling de annars skulle hahaft. Detta leder till starkt ökat behov också avhemsjukvård, som inkallelser och ökadearbetstider gör att många anhöriga får svårare att hjälpagamla och sjuka.Problem med el, vatten och annan försörjning gerytterligare behov av stöd åt ensamboende äldre. Det är heltupppenbart att vård och omsorg behöver tillföras merpersonal i en krissituation. Men sannolikt kan ganskamånga i samhället göra en insats där med nyttjande avutbildningar och erfarenheter de redan har. Frågan hurmånga som bör utbildas med pliktlag för uppgifter inomvård och omsorg är mycket komplex och behöver därförstuderas vidare. Det är möjligt att man också alltförmycket fokuserat på den fysiska hjälpen, medan mentaltstöd åt oroliga och drabbade underskattats.Inför varje försvarsbeslut bör därför analyseras vilkafunktioner som behöver tillföras mer pliktpersonal medgrundutbildning och vilka som kan klara sig med mindrepersonal . Fördelningen och utvecklingen avpersonaltillgången blir därmed en av de viktigaste inslageni de framtida totalförsvarsbesluten.Det gäller inte bara att ta ställning till hur många somkan behöva utbildas för olika funktioner. Lika viktigt är attmed ledning av vunna erfarenheter successivt anpassautbildningstiderna. Både ekonomi och hänsyn till denenskilde gör att man bör eftersträva så korta utbildningarsom möjligt. Det är därför viktigt att noga analysera vilkafärdigheter som behöver utvecklas utöver dem som redanfinns genom utbildning för och yrkeserfarenhet inom detfredstida samhället. Stor vikt bör läggas vid utvärdering ochutbildningsmetoder i syfte att få ut mesta möjliga utbildningpå kortast möjliga tid. Det kan för vissa funktioner vara såatt en stor del av ''befattningsutbildningen'' täcks in avkunskaper och färdigheter som de uttagna redan har genomsin fredstida verksamhet, men att det krävs samövning ochandra förberedelser för de mycket stora påfrestningar somkan komma i en krigssituation.RäddningstjänstenSom framgått har drivit fråganom direktrekrytering till räddningstjänsten (det somtidigare kallades civilförsvarsverksamhet). Sedan andravärldskriget gjordes bedömningen att behovet avräddningstjänst ökar drastiskt i områden som utsätts förflyganfall eller andra stridshandlingar. Den fredstidakommunala räddningstjänsten -- brandkårerna -- ansågsotillräckliga för detta och därför organiserades ett statligtcivilförsvar med en stor personalstyrka. Denna senareutgjordes främst av män över värnpliktsåldern, alltsååldrarna 48--. Det är i praktiken omöjligt att kalla indessa för längre utbildning.Efterhand framstod detta koncept som alltmer omöjligt.En mycket stor brist låg i att brandkårernas personal i storutsträckning var krigsplacerad i det militära försvaret, oftapå befattningar som inte hade med räddningstjänst att göra.Under 80-talet genomdrevs därför att brandkårernaspersonal i princip bör vara kvar i räddningstjänsten även ikrig och utgöra stommen i en organisation som växer vidmobilisering genom att ytterligare personal tillförs. Vi fårdärmed en samordnad räddningstjänst, och slipper också ensvårhanterlig ändring av ledning i samband medmobilisering.Genom att ge kommunerna ansvaret kan man i ställetför den tidigare dubbla och knappast trovärdigaorganisationen få en ordning där den fredstidaräddningstjänsten är kärnan som vid behov kan utökasgenom att kalla in mer personal. Denna personal bör habetydligt högre förmåga än i det tidigare civilförsvaret. Detuppnås genom föryngring och bättre utbildning.20-årsåldern eller strax däröver är i praktiken den endatidpunkt samhället med plikt kan ålägga någon längreutbildning för en beredskapsuppgift. Efter detta skullepåfrestningarna på individen bli betydligt större, då mångahar egna företag, krävande arbeten, flera barn och andraengagemang. För samhället gäller att ju tidigareen utbildning ges, desto längre kan den tillgodogöras iberedskapsorganisationen. Så även om det med hänsyn tillindividen vore möjligt att utbilda t ex en 45-åring förräddningstjänst så skulle det bli dyrt med tanke på attvederbörande endast under få år skulle kunna varaanvändbar på en fysiskt krävande befattning.I används värnpliktiga inomräddningstjänst. En del utbildas , medan en delservicebefattningar endast ges en kort utbildning. Underdenna utbildning för räddningstjänst i krig ingår devärnpliktiga enheterna i den fredstidaräddningsberedskapen. Det är omvittnat att devärnpliktigas motivation och tilltro till sin förmåga ökarkraftigt när de upplever att de fungerar i ''verkligheten''. Påett övningsfält kan man inte skapa samma känsla som närdet gäller att bokstavligt vara med om att rädda liv.Vid katastrofer eller andra stora olyckor, storbränder,översvämningar etc finns behov av större insatser än denlokala räddningstjänsten normalt förfogar över. Dåcivilförsvarets enheter haft för låg personalkvalitet har deinte varit aktuella för insats. Men om man i en kommun harett antal totalförsvarspliktiga med t ex sex månadersräddningsutbildning bakom sig är det naturligt att dennatillgång tas tillvara även vid större fredstida händelser iregionen. Detta gäller särskilt om den värnpliktige gjortåtminstone en del av sin utbildning vid den lokalaräddningstjänsten och man därmed har enpersonkännedom som är mycket värdefull vid krävandeuppdrag.Om får tiotusentals på detta sätt grundutbildadei räddningstjänst får man som bonuseffekt att enskilda avdessa råkar finnas t ex på ett tåg som spårar ur eller i ett hussom börjar brinna, på samma sätt som en sjuksköterska sområkar finnas på plats kan göra en stor tidig insats.Det är sannolikt att räddningskårerna vid rekrytering avyrkespersonal gärna skulle välja bland värnpliktiga somunder utbildning visat sig särskilt lämpade. Industrier skullesannolikt gärna rekrytera tekniker och arbetare som ocksåhade en utbildning i räddningstjänst, eftersom denna skullevara av stort värde i företagets industribrandkår ellerolycksfallsberedskap i övrigt.Efterhand har det framstått som alltmer olyckligt attmyndigheter och statsmakter 1981 och ett årtionde framåtsade nej till tanken på värnpliktiga i räddningstjänst. Omman i stället under dessa år utbildat t ex 3 000 skullevi ha haft en organisation med över 30 000 välutbildadei åldern 20--. Kvalitén skulle alltså öka år för år i taktmed att fler tillförs. Är bedömningen att den enskilde böranvändas till (att jämföra med denhittillsvarande organisationen där merparten av personalenvarit 48--) tar det att fylla upp helaorganisationen.Teoretiskt kan man i och för sig göra en betydligtsnabbare uppbyggnad, men det har stora praktiskanackdelar. Antag att man vill ha en organisation med 90 000personer. Den skulle i princip behöva 3 000 nyutbildade perår för att ha en 30-årig omsättningscykel. Om man för att fåen snabbare uppbyggnad av kompetens i stället utbildade10 000 skulle hela organisationen vara förnyad på nioår. Men sedan skulle man inte behöva ny tillförsel förrän 20år senare.Organisationen skulle i princip bestå av 20--30-åringarför att två årtionden senare bestå av 40--50-åringar. Först dåskulle man åter behöva utbilda 20-åringar. En jämnåldersfördelning innebär sannolikt den bästakombinationen av ny kunskap och erfarenhet.Utgångspunkten bör därför vara en långsiktig uppbyggnad.Under avsnittet om ''utbildningsreserven'' återkommer vitill ett läge då man trots långsiktiga nackdelar ändå kanvälja en snabb uppbyggnad.Kriterier vid uttagning''Rätt individ på rätt plats'' -- hellre än det gamla ''rättman på rätt plats'' -- bör vara mål för totalförsvaretspersonalhantering. har många upplevt hursvårt detta varit att uppfylla i verkligheten, både viduttagning till värnpliktsutbildning och vid överföringar tillcivila totalförsvarsuppgifter.Pliktutredningen har ganska ingående behandlat frågorkring uttagning till utbildning av pliktpersonal. Det måste idet enskilda fallet bli en sammanvägning av olikaförhållanden. För varje befattning måste finnas enbefattningsbeskrivning som man kan väga den enskildesegenskaper och färdigheter mot.Utredningen angav följande kriterier: 1. Resultat frånden medicinska och psykologiska prövningen. Denenskildes yrke/utbildning och andra relevanta erfarenheter.3. Den enskildes hemort i förhållande till utbildningsortenoch området där den uttagne ska krigsplaceras. Denenskildes personliga situation och egna önskemål. Det ärfråga om en sammanvägning av alla dessa fyra faktorer, inteen rangordning dem emellan.Vid ''mönstringen'' -- som i tar -- görsen ganska omfattande medicinsk och psykologiskgranskning. I t ex är denna del betydligt enklare.Det finns skäl att för framtiden undersöka om man mer änidag bör kunna utgå från bedömningar som görs avindividens husläkare. I många fall kan den medicinskaprövningen vid inskrivningscentralerna ses som endubblering av undersökningar som redan gjorts. Vetindividens läkare att en person har astma ska det intebehöva prövas också av en läkare vid inskrivningscentralen.Generellt bör kanske den medicinska och psykologiskagranskningen kunna minskas i förhållande till men istället fördjupas t ex inför antagning till yrkesofficer.I , som inte lägger ned lika mycket påmedicinsk granskning, tillmäter man i stället den enskildesegna önskemål betydande vikt. Bakom ligger erfarenhetenatt motivationen har mycket stor betydelse. En indikationpå detta är att har lägre avdel avgångar undergrundutbildning än haft.För antagning till en befattning kan en prövad ha någotbättre medicinska värden eller något bättre formellakunskaper än en annan. Men om den förste är totaltointresserad av eller negativ till befattningen medan denandre gärna vill ha den är det sannolikt att resultatet blirbättre om den andre tas ut. Den enskildes egen inställninghar stor inverkan på utbildningsresultat, detta är känt frånall utbildning och gäller självfallet också ifråga omförsvarsutbildning.Mobiliseringen av ett krigsförband kan gå snabbare ompersonalen finns gripbar . Det talar för att manbör eftersträva s k närrekrytering. ochGotland har ''underskott'' på värnpliktiga. Likaså börekonomiska faktorer vägas in. Om en värnpliktig bor näraett förband medan en annan behöver flygtransport somkostar för utbildningstiden bör det fåinverkan på totalbedömningen. Detta är bakgrunden till attÖB föreslagit att man i princip bör utbilda alla män i dessaregioner medan man i mer tätbefolkade regioner bör kunnaundanta många.De politiska instanserna har sagt nej till en så absolutinställning. Den kan få icke önskvärda effekter, så attungdomar i och på söker utbildning ocharbete i en annan del av landet för att vid mönstringen varamantalskriven i en region där sannolikheten att tas ut tillpliktutbildning är mindre.Operativa önskemål om lokalrekrytering avkrigsförband bör få vara en av flera kriterier viduttagningen, men inte på det absoluta sätt som ÖBföreslagit.De siffror som föreligger visar dock attmyndigheterna vid uttagningen gjort mycket markeradeskillnader mellan inskrivningsområdena ifråga om den s kutbildningsreserven. I övre fördes (endast 6 av 2 410 prövade) till utbildningsreserven. I detsödra värnpliktsområdet fördes (2 123 av 10 050)till utbildningsreserven. Det var alltså hundra gånger störresannolikhet för en skåning än en norrbottning att placeras iutbildningsreserven. Motsvarande andel i övriga områdenvar 0,5 i nedre , i Bergslagen, 1 procenti mellersta området och i väst. Sammanlagt förriket placerades i utbildningsreserv, nämligen3 782 av 42 093 prövade.Vi bejakar att önskemålet om lokalrekrytering får ettvisst inslag i totalbedömningen vid fördelning, mensiffrorna visar att individens egna uppfattningaralltför mycket underordnats de militärgeografiskabedömningarna.Ytterligare ett kriterium bör vara att man bör undvikauttagning till militär utbildning om vederbörande redangenomgår yrkesutbildning till verksamhet som behöverutvidgas i krig. Om t ex byggnadsarbetare eller personer isocialtjänst bedöms vara utomordentligt viktiga i ettkrisläge bör man söka undvika att ta ut personal därifrån tillmilitärt försvar.Medicinska och andra egenskaper, vederbörandesutbildning, den enskildes egna önskan och operativaförhållanden bör alltså vägas samman i det enskilda fallet.Det finns anledning att ta upp ytterligare en aspekt, sominte berörs i propositionen eller hos pliktutredningen.Utbildningar för totalförsvaret utgår från ettsamhällsintresse av att ha vissa färdigheter tillgängliga ikrig.