mot · GH02U220 · 1994-01-25 00:00:00 — Solidaritet med utsatta människor, också i andra läner,är en bärande tanke för liberaler. Det ger särskildaförpliktelser, när världens fattiga riskerar att glömmas borti de stora omvälvningar som sker runt om i världen, och därklyftan mellan världens rika och fattiga fortsätter att öka.Nationsgränser kan aldrig befria oss från ansvaret för våramedmänniskor, oavsett var på jorden de och vi råkat födas.Under de snart tre decennier ägnat sig åtutvecklingsbistånd, kan vi se på både framgångar ochmisslyckanden. Biståndets uppgift är ytterst att undanröjabehovet av bistånd. Målet kan synas avlägset i mångaländer. Men det får aldrig tappas ur sikte, om biståndet skallkunna fungera som hjälp till självhjälp och undvika att genäring åt ett tilltagande biståndsberoende.För en framgångsrik utveckling räcker inte bistånd. Heltavgörande är i vilken grad själva bedriver enpolitik som främjar utveckling. Demokrati,marknadsekonomi och förbättrade exportmöjligheter är degrundläggande förutsättningarna. Regleradeplanekonomier har i många direkt bidragit tillfortsatt fattigdom och motverkat ekonomisk utveckling. Enpositiv ekonomisk utveckling i de fattiga länderna ärgynnsam för hela världsekonomin.Världens rika länder måste parallellt medutvecklingsbistånd ha omfattande resurser i beredskap föratt klara av att hantera ständigt akuta krissituationer.Behovet är stort av katastrofhjälp och akuta humanitärainsatser i samband med naturkatastrofer ochkrigssituationer.Folkpartiet liberalerna har arbetat föratt enprocentsmålet skall vara en ledstjärna för det svenskabiståndet. Under den socialdemokratiskaregeringsperioden --1991 fattade mot vårvilja flera beslut, som på olika sätt i praktiken sänkte ramenför u-landsbiståndet under en procent av BNI. En sådanåtgärd var att det i sig utomordentligt angelägnautvecklingsbiståndet till Öst- och Centraleuropautbetalades på bekostnad av u-landsbiståndet. Sedanregeringsskiftet sker inte detta längre.Valutakrisen ställde i en bådedramatisk och unik situation. Den krisuppgörelse mellanden borgerliga regeringen och socialdemokraterna som dåträffades innehöll på de allra flesta områden såvälskattehöjningar som utgiftsnedskärningar. I några fall rördedet sig om mycket smärtsamma beslut, som starkt påverkarmånga människor i . Syftet var att rädda Sverigesekonomi och därmed basen för både välfärd och bistånd.Enskildheter i krisuppgörelsen kan inte värderas utan tar hänsyn till dessa omständigheter.För biståndets del innebar överenskommelsen attanslaget minskades med . Det innebärett klart avsteg från det enprocentsmål tidigareslagit fast och som regeringen ställt sig bakom i de senastetvå årens regeringsförklaringar. Med oro ser vi pånedskärningen av u-landsbiståndet och vad det kan kommaatt innebära för en framtida solidarisk svenskbiståndspolitik.Trots den fortsatt kärva ekonomiska situationen harbiståndsviljan ökat bland svenskarna. Enligt en färskundersökning från anser knappt tvåtredjedelar av svenska folket att biståndet är lagom storteller bör ökas.Även om solidariteten med världens fattiga ländergivetvis inte kan mätas enbart i procentsatser, utan i höggrad också bestäms av inriktningen och kvaliteten påbiståndet, var nedskärningen ett smärtsamt avsteg. Enåtergång till en biståndsnivå som motsvarar en procent avBNI måste anses vara en högt prioriterad ambitionshöjning.I regeringens budgetförslag /94 ökasbiståndsanslaget med , i förhållande tillinnevarande budgetår. Det är ett välkommet första steg. Ettandra och avslutande steg bör därför kunna tas kommandebudgetår. Regeringens ambition är emellertid attenprocentsmålet skall vara återupprättat först inom enfemårsperiod. Enprocentsmålet för biståndspolitiken är ettmoraliskt bindande åtagande från sida gentemotde fattiga människorna i de fattiga länderna. Därför börenprocentsmålet upprättas senast /96. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om en återgång till enprocentsmåletsenast /96.