mot · GH02L413 · 1994-01-25 00:00:00 — Detta gäller bl.a.diskrimineringsförbudet i artikel 7 i vilkenmotsvaras av artikel 4 i och principen ompersoners fria rörlighet inklusive ovan berördabestämmelser i förordning (EEG) nr 1612/68.Det kan, mot bakgrund av den extensiva tolkning somEU-domstolen har gjort av begreppet social förmån, ansesatt rätten att ingå partnerskap skulle anses som en socialförmån. Vi har dock svårt att se att det anknytningsvillkorsom vi föreslår skulle inverka menligt på personers friarörlighet. Även om så skulle vara finns det enligt våruppfattning ändå sakliga skäl för den särbehandling avsvenska medborgare som vårt anknytningsvillkor innebär.Dessa skäl gör att en särbehandling inte måste betraktassom diskriminerande.Avslutningsvis vill vi påpeka att ett anknytningsvillkor,hur strängt det än är, i praktiken aldrig kan garantera att etti ingånget partnerskap i det enskilda fallet kommeratt få några rättsverkningar för partnerna.3.2.3 HindersprövningI likhet med vad som gäller för äktenskap börhindersprövning ske innan partnerskap ingås.Hindersprövning för partnerskap och eventuellaöverklaganden av beslut i samband därmed bör ske enligtsamma regler som gäller för hindersprövning för äktenskap.Rätten att ingå partnerskap bör dock alltid prövas enligtsvensk lag.Huvudregeln i den svenska internationella privaträttenär att hindersprövning för äktenskap sker enligt lagen i detland där var och en är medborgare. Det har ansetts naturligtatt lagen i det land till vilket de blivande makarna har störstanknytning får vara bestämmande. Avsikten har också varitatt i möjligaste mån undvika uppkomsten av s.k. haltandeäktenskap, dvs. äktenskap som är giltiga i ett land men intei ett annat. Den som vill ingå äktenskap har emellertidmöjlighet att åberopa lagen i sitt hemvistland, om han hafthemvist där . Eftersom förekomsten av haltandepartnerskap inte skall tillmätas någon avgörande betydelsefinns det knappast anledning att hinderpröva för ettpartnerskap enligt utländsk lag (jfr SOU 1987:18 avsnitt8.4.1). I de länder som har eller kommer att införa enpartnerskapslagstiftning kommer ett partnerskap somföregåtts av en hindersprövning enligt svensk lag medstörsta säkerhet att erkännas.3.2.4 Ingående av partnerskapFörfarandet vid partnerskapsregistrering föreslåsmotsvara förfarandet vid borgerlig vigsel.Sverige har tillträtt angåendesamtycke till, minimiålder samt registrering av äktenskap.Enligt konventionen skall ett äktenskap inte anses i lagaordning ingånget utan båda kontrahenternas av fri viljaavgivna samtycke. Konventionen föreskriver att dettasamtycke skall avges i vittnens närvaro och uppställer ocksåen minimiålder för ingående av äktenskap. Konventionenkan inte anses direkt tillämplig på partnerskapsregistrering.Vårt förslag uppfyller hur som helst konventionens krav idessa avseenden.Enligt 1 kap. 4 § lagen (1904:26 s. 1) om vissainternationella rättsförhållanden rörande äktenskap ochförmynderskap, IÄL, skall vigsel inför svensk myndighetalltid ske enligt svensk lag. Motsvarande bör gälla förpartnerskapsregistrering.Enligt 1 kap. 5 och 6 §§ samma lag har regeringen inomvissa ramar tillagts rätt att utfärda bemyndiganden attförrätta vigsel utomlands enligt svensk lag och förrättavigsel i enligt utländsk lag.Med stöd av denna rätt har regeringen utfärdatbemyndiganden som innebär att med vissa diplomatiskaeller konsulära tjänster eller med vissa prästerligabefattningar följer rätt att förrätta vigsel enligt svensk lagutomlands. I vissa fall är bemyndigandena begränsade,exempelvis på det sättet att vigselrätten endast gällersvenska medborgare. Regeringen har vidare utfärdatbemyndiganden som innebär att med vissa diplomatiskaeller konsulära tjänster eller befattningar som präst följerrätt att förrätta vigsel här enligt utländsk lag. Även här ärbemyndigandena i flera fall begränsade med avseende på deblivande makarnas medborgarskap eller hemvist.Det har framförts att homosexuell samlevnad i mångaländer är oacceptabel och i vissa fall straffbar varför detskulle vara olämpligt att tillåta svenskpartnerskapsregistrering utomlands.Med den praxis som har gällt i fråga ombemyndiganden vad gäller vigslar torde det dock intekomma i fråga att utfärda registreringsbemyndiganden istater vars lagstiftning inte erkänner partnerskap.Mot denna bakgrund anser vi också att i bestämmelsernai 1 kap. 5 och 6 §§ IÄL stadgas villkoren för att ettutomlands ingånget äktenskap skall erkännas i . Vihar inte funnit skäl att uppställa några andra kriterier förerkännande av ett utomlands ingånget partnerskap.3.2.5 PartnerskapsskillnadEnligt vårt förslag skall i princip samma regler gälla förpartnerskapsskillnad som för äktenskapsskillnad.Konsekvenserna av detta blir bl.a. att partnerna, om de äröverens och ingen av dem varaktigt bor tillsammans medoch har vårdnaden om barn eller de redan levtåtskilda , kan få partnerskapsskillnad omedelbartefter ansökan. Detsamma gäller om partnerskapet haringåtts i strid mot vissa partnerskapshinder. I andra fall skallpartnerskapsskillnaden föregås av en betänketid.Anledningen till att det i vissa fall krävs betänketid innanmakar kan få äktenskapsskillnad är att samhället villmotverka förhastade skilsmässor. En upplösning av enfamilj innebär påfrestningar av främstekonomisk men även känslomässig art för de berördapersonerna. Särskilt hänsynen till barnen gör att det ärangeläget med stabila familjebildningar.Det skulle kunna hävdas att samhället inte har ett likastarkt intresse av att familjebildningar med ett partnerskapsom ram har samma stabilitet som familjebildningar inomramen för äktenskap. Emellertid innebär ett uppbrott frånett förhållande där parterna är av samma kön typiskt settsamma ekonomiska och känslomässiga påfrestningar somett uppbrott från ett förhållande som består av en man ochen kvinna. Det förekommer också att barn lever ihomosexuella familjebildningar. En partnerskapsskillnadskulle typiskt sett för dessa barn vara väl så påfrestande somen äktenskapsskillnad. Mot denna bakgrund anser vi attäven reglerna om betänketid vid äktenskapsskillnad skallgöras tillämpliga vid partnerskapsskillnad.Huvudregeln att samma regler skall gälla förpartnerskapsskillnad som för äktenskapsmål bör gälla äveninternationellt privaträttsliga sammanhang. Eftersom detännu är få länder som har lagstiftning om partnerskap är detemellertid nödvändigt att göra undantag i bestämmelsernai förordningen (1931:429) om vissa internationellarättsförhållanden rörande äktenskap, adoption ochförmynderskap, NÄF.När det gäller svensk domstols behörighet att handläggaett mål om äktenskapsskillnad med internationellanknytning stadgas i 3 kap. 2 och 3 §§ IÄL attäktenskapsmål får upptas av svensk domstol under vissaförutsättningar. Dessa förutsättningar är relaterade tillparternas anknytning till när talanväcks vid domstol.I de fall makarna är medborgare i , ,, eller är emellertid NÄF tillämplig.Denna förordning grundar sig nordiskafamiljerättskonvention. I dessa fall är huvudregeln att ettyrkande om äktenskapsskillnad mellan medborgare ifördragsslutande stat skall göras där makarna har hemvisteller senast haft gemensam hemvist (7 §). Bestämmelsen iNÄF innebär att det forum som anvisats där är exklusivt,dvs. det finns enligt denna bestämmelse bara en statsdomstol som får uppta ett visst mål om äktenskapsskillnad.Bestämmelsen är också tvingande vilket innebär att svenskdomstol skall avvisa ett yrkande om äktenskapsskillnad omdet enligt nämnda regel skall upptas i något av de övriganordiska länderna.De internationellt privaträttsliga regler som utpekarbehörig domstol i mål om äktenskapsskillnad kan såledesmedföra att svensk domstol inte är behörig att uppta enansökan om äktenskapsskillnad mellan två makar. Dettainnebär inga särskilda svårigheter eftersom makarna i ettsådant fall kan få till stånd en äktenskapsskillnad i ett annatland som de har anknytning till.För partnerskapet är situationen en annan. FörutomSverige kan endast och för närvarandeförväntas stå till tjänst med partnerskapsskillnader. För attkunna garantera att partnerskap som ingåtts i ocksåkan upplösas är det nödvändigt att ge svensk domstolbehörighet att uppta en ansökan om partnerskapsskillnadäven på den grunden att partnerskapet ingåtts här.3.2.6 Partnerskapets rättsverkningarVår utgångspunkt är att vad som gäller för äktenskap ochmakar skall gälla även för partnerskap och partner. Vi haremellertid funnit anledning att göra vissa undantag fråndenna grundprincip. Bortsett från dessa undantag skall deregler som gäller för makar och äktenskap tillämpas påmotsvarande sätt för partnerskap och partner.Vi anser att de flesta bestämmelser som gäller föräktenskapet är okontroversiella i den meningen att det ärsjälvklart att de skall omfattas av vårt förslag. Exempelhärpå är giftorättssystemet, makes arvsrätt, makarsunderhållsskyldighet, bestämmelser om efterlevandeskydd,skatterättsliga och socialrättsliga bestämmelser,jävsbestämmelser samt olika bestämmelser iassociationsrättslig lagstiftning.Vi har inte bedömt det vara möjligt att presenterasamtliga författningar som innehåller bestämmelser medanknytning till äktenskapet. I (SOU 1993:98), bilaga 5, finns ettantal författningar redovisade som innehåller bestämmelsermed anknytning till äktenskap.I samma betänkande, bilaga 6, finns en närmareredogörelse för vissa rättsområden där äktenskapet harbetydelse. I slutet av varje avsnitt finns en kort kommentarsom anger i vilka fall en bestämmelse eller en gruppbestämmelser är avsedda att omfattas avPartnerskapskommitténs förslag till lag om partnerskap.Vårt förslag till lag om partnerskap, lag om sambor avsamma kön samt följdändringarna i ochbrottsbalken är identiska med förslagen i SOU 1993:98.3.2.7 Bestämmelser som undantasVi anser att tre typer av bestämmelser bör undantas i enpartnerskapslag; bestämmelser som ger upphov tillgemensamt föräldraskap, bestämmelser som uppenbarligentar sikte på det förhållandet att ett äktenskap består av enman och en kvinna samt vissa internationellt privaträttsligabestämmelser.3.2.8 Bestämmelser om gemensamt föräldraskapUndersökningar visar att homosexuella har en lika storlängtan efter barn som heterosexuella. Även blandheterosexuella förekommer barnlöshet i inte ringaomfattning. Det anses angeläget att hjälpa ofrivilligtbarnlösa personer genom att möjliggöra exempelvisadoption och olika former av konstlad befruktning. Enviktig utgångspunkt är dock att det inte finns någon avsvensk rättsordning godkänd idé om en ''rätt till barn''.En grundläggande förutsättning för att en person skallkunna få adoptera är att detta är till fördel för barnet.Insemination får utföras endast om det kan antas att detblivande barnet kommer att växa upp under godaförhållanden. Såväl adoption som insemination är av dennaanledning kringgärdat av omfattande regler för att så långtsom möjligt tillgodose dessa krav. Frågan om ävenhomosexuella par skall ges tillgång till dessa förfarandenkan således inte ses som en fråga om att likställa olikafamiljebildningar. Vid detta avgörande kan inga andrahänsyn tas än vad som är bäst för barnen. Även vidbedömningen om två personer av samma kön skall kunnaförordnas gemensamt till vårdnadshavare för ett barn ellerfå tillgång till annan konstlad befruktning skall hänsynen tillbarnets bästa vara vägledande.Det finns ingenting som tyder på att homosexuella skullevara sämre som föräldrar än heterosexuella. Det finns ocksåomfattande forskning som tyder på att barn som växer uppi homosexuella familjebildningar inte skiljer sig från barnsom växer upp i heterosexuella familjebildningar. Dennaforskning har dock mött viss kritik. Kritikerna har gjortgällande bl.a. att urvalet av de föräldrar och barn som harundersökts inte är representativt. Det har också restsinvändningar mot forskningens tillförlitlighet på dengrunden att man inte har följt barnen varför förändringar som kanske visar sig senare ilivet inte redovisas i forskningen.Vi anser att så länge det inte råder någorlunda enighetbland forskare om vilka konsekvenser det kan ha för ettbarn att växa upp i en homosexuell familjebildning, är detinte lämpligt att möjliggöra för homosexuella par attadoptera barn gemensamt eller att få tillgång till olikaformer av konstlad befruktning. Av samma skäl anser vi atttvå partner inte heller skall ges möjlighet att förordnasgemensamt till vårdnadshavare för barn.Ytterligare argument för vårt ställningstagande är att enlagstiftning som möjliggör gemensamt föräldraskap förhomosexuella par sannolikt skulle strida mot nuvarandevärderingar i samhället.Vårt resonemang kan angripas av främst två skäl. Fördet första föreligger det inget principiellt hinder för enensamstående, homosexuell eller heterosexuell, attadoptera ett barn. För det andra finns det redan faktiskt ettantal barn som växer upp i familjebildningar som består avtvå vuxna av samma kön. Många av dessa barn har bara enrättslig förälder.Av tillgänglig statistik (SCB Statistiska meddelanden,serie S 43) framgår att antalet av svensk domstol beviljadeadoptioner när adoptanten varit ensamstående under åren1975--1985 uppgått till ett drygt hundratal . Någonmotsvarande statistik finns inte sammanställd.Av statistiken framgår inte vilken ålder dessa adoptivbarnhade vid adoptionen eller vilken eventuell tidigare relationde haft till adoptanten. I denna grupp adoptioner tordedock finnas ett antal där adoptivbarnet varit underårigt ochutan tidigare relation till adoptanten. I dessa fall, liksom iandra fall av adoption, har domstolen kommit fram till attadoptionen är till fördel för barnet. Vid ensamadoptionerär det förhållandet att adoptanten är ensamstående en avflera omständigheter som inverkar på denlämplighetsbedömning som alltid sker.Det kan då tyckas att det generellt måste vara bättre förett barn att ha två föräldrar än en, även om föräldrarnaskulle vara av samma kön. Det är knappast hellerkonsekvent att tillåta adoption av en men inte tvåhomosexuella personer.Eftersom en övervägande del av de underåriga somadopteras kommer från främmande länder måste dockäven givarländernas inställning beaktas. Med tanke på dereaktioner som väckts utomlands i samband medadoptioner där det efter adoptionsbeslutet visat sig attadoptanten lever i ett homosexuellt förhållande kan vi utgåfrån att ett flertal länder skulle ställa sig negativa tilladoption av två öppet homosexuella personer. Om Sverigeskulle inta en positiv hållning till adoption för partner finnsdet risk för att de flesta, för att inte säga alla, länder somnu är givarländer av adoptivbarn till skulle ställa sigmycket tveksamma till adoption av sina medborgare. Dettaskulle då drabba alla personer som vill adoptera utländskabarn.Det förhållandet att det finns ett antal barn somrent faktiskt växer upp med två personer av samma kön ärenligt vår mening inget argument för att tillåtahomosexuella par att adoptera gemensamt eller få tillgångtill konstlad befruktning. Detta förhållande aktualiserardock en annan fråga, nämligen den om styvbarnsadoption.Det finns, såväl i homosexuella som i heterosexuellafamiljebildningar, barn som av olika anledningar endast haren rättslig förälder. I vilken utsträckning det skulle vara tillfördel för ett sådant barn att bli styvbarnsadopterat av denrättslige förälderns make eller partner beror påförhållandena i det enskilda fallet.I många fall skulle en sådan adoption kunna innebäraförsämringar för barnet, både ur ekonomisk och socialsynpunkt. Ett barn, vars ena förälder är avliden, skullegenom en styvbarnsadoption av den andre förälderns makeeller partner kunna gå miste om olikaefterlevandeförmåner. Barnet skulle också förlora sin rätttill arv efter den avlidne förälderns släktingar. Man kan inteheller bortse från risken att barnets kontakter med denavlidne förälderns släktingar skulle försämras eller rent avskäras av genom en adoption, något som typiskt sett måsteanses vara till nackdel för barnet. I det enskilda fallet skulleen styvbarnsadoption i en sådan situation ändå kunna varatill fördel för barnet ur såväl ekonomisk som social ochkanske även psykologisk synpunkt.Det förekommer naturligtvis barn som aldrig haft mer änen rättslig förälder, nämligen barn till vilket faderskapetinte har fastställts. De barn som är adopterade avensamstående personer har en liknande situation. Bådadessa typfall är förhållandevis ovanliga.En styvbarnsadoption i någon av sistnämnda situationerskulle i många fall kunna öka barnets ekonomiska ochsociala trygghet. Vi är emellertid inte övertygade om attmöjligheten till styvbarnsadoption av en make eller partnerär det lämpligaste eller mest effektiva sättet att trygga dessabarns rätt.Om rätt till styvbarnsadoption för partner skulle införasöppnas också en möjlighet för adoption av barn som manfrån början inte har tänkt sig. En sådan rätt skulle nämligeninnebära att ett barn som har blivit adopterat från ett annatland senare skulle kunna bli styvbarnsadopterat på så sättatt det får två rättsliga föräldrar av samma kön. Dennamöjlighet skulle sannolikt väcka negativa reaktioner frångivarländer.Sammanfattningsvis innebär vårt förslag att partner inteskall ges möjlighet att adoptera gemensamt. En partnerskall inte heller ges möjlighet att adoptera sin partners barnför att uppnå rättsligt gemensamt föräldraskap. I likhet medvad som gäller för en gift person skall en partner inte hellerensam kunna anta ett adoptivbarn. Partner skall vidare integes tillgång till konstlad befruktning eller kunna gemensamtvara vårdnadshavare för en underårig.3.2.9 Uppenbarligen könsrelaterade bestämmelserDet finns ett antal situationer där det förhållandet att enmake har ett visst kön har självständig betydelse. Några avde mer centrala bestämmelserna finns i lagen (1984:1140)om insemination och i lagen (1988:711) om befruktningutanför kroppen. Som nämnts i föregående avsnitt är detinte avsikten att dessa bestämmelser skall göras tillämpligapå partner.Inte heller andra bestämmelser vars tillämpninguppenbarligen förutsätter att makarna är av motsatt kön äravsedda att omfattas av vårt förslag till lag om partnerskap.Anledningen till detta undantag torde vara uppenbar. Ispecialmotiverigen till vårt förslag, kapitel 4, framgårutförligare vilka bestämmelser som avses.3.2.10 Vissa internationellt privaträttsliga bestämmelserDen svenska privaträtten, IP-rätten, reglerar under vilkaförutsättningar svensk domstol eller myndighet skall befattasig med en fråga med internationell anknytning och enligtvilket lands lag frågan skall avgöras. IP-rätten reglerarockså förutsättningarna för att utländska avgöranden skallerkännas eller verkställas här.IP-rätten bygger till stor del på praxis. Den är dock, ilångt större utsträckning än sina danska och norskamotsvarigheter, författningsreglerad. Den IP-rättsligalagstiftningen består dels av allmänna regler som gäller iförhållande till andra stater, dels av regler i förhållande tillvissa stater. De senare har tillkommit efter internationellaöverenskommelser och tar över de allmänna reglerna i denmån det föreligger en konflikt mellan systemen.En sådan konventionsbaserad författning ärförordningen (1931:429) om vissa internationellarättsförhållanden rörande äktenskap, adoption,förmynderskap, NÄF.Eftersom vår strävan är att i minsta möjliga månsärreglera partnerskapet anser vi att utgångspunkten börvara att de IP-rättsliga bestämmelser som finns påäktenskapsrättens område skall tillämpas även påpartnerskap.Vi har inte funnit anledning att göra något särskiltundantag från huvudregeln att partnerskapet skall hasamma rättsverkningar som äktenskapet och att sammabestämmelser skall gälla som för äktenskapet när det gällerIP-rättsliga bestämmelser.Det finns dock enligt vår mening såväl praktiska somprincipiella skäl till att man bör undanta tillämpningen avNÄF på partnerskap. Till att börja med kan konstateras attde allmänna IP-rättsliga regler som finns är en fullttillräcklig reglering av de frågor som kan uppkomma.Om NÄF skulle göras tillämplig på partnerskap skullevidare de forumbestämmelser som finns i 7 § i dennaförordning kunna leda till att det i vissa fall skulle saknasbehörig domstol för att avgöra ett mål ompartnerskapsskillnad, vilket inte är godtagbart. Vidarekonstaterar vi att den internordiska reglering som finns iNÄF bildar en helhet och att tillämpningen av denförutsätter ömsesidighet. Eftersom alla nordiska länderännu inte har lagstiftning om partnerskap brister därmed enviktig förutsättning.I och har man uppenbarligen gjort enliknande bedömning. I den danska Lov om registreretpartnerskab undantas således internationella regler somgrundar sig på internationella överenskommelser om intemedkontrahenterna ''tillsluter sig detta'' (4 § fjärdestycket). Den norska lagen innehåller inget sådantundantag, men i förarbetena till lagen uttalar man att denkonvention på vilken NÄF är grundad inte gäller förregistrerat partnerskap eftersom endast två av dekonventionsslutande staterna har detta institut(Ot.prp.nr. 32 (1992-93) s. 35).Det finns emellertid inte något hinder mot att upptaförhandlingar med och i syfte att tillskapaett system motsvarande NÄF för partnerskap.3.2.11 UpplysningspliktPå grund av osäkerheten om hur främmande länderkommer att betrakta ett svenskt partnerskap börskattemyndigheten vid hindersprövningen upplysa omrisken för att ett partnerskap inte blir gällande utomlands.När vi har övervägt huruvida en sådan upplysningspliktskall vara inskriven i lagen har vi noterat att man vidhindersprövningen för äktenskap i vissa situationer kanförutse eller misstänka att ett äktenskap inte kommer atterkännas i en eller båda kontrahenternas hemland. Dettakan vara fallet när en utländsk medborgare begärhindersprövning enligt svensk lag under åberopande att hanhar hemvist här. I sådant fall föreskrivs att både de blivandemakarna, i samband med ansökan om hindersprövning,skall göras uppmärksamma på risken att äktenskapet inteblir giltigt i andra länder (i folkbokföring,910301, s. 10). Någon i lag föreskriven sådanupplysningsplikt finns dock inte. Mot denna bakgrund tordedet inte heller vara nödvändigt att införa enupplysningsplikt om partnerskap.3.2.12 Terminologiska frågorDet institut som vi nu föreslår skall införas har vi valt attbenämna partnerskap. Institutet har dock tidigare i olikasammanhang benämnts registrerat partnerskap.Uttrycket partnerskap har knappast någon merexakt betydelse varken juridiskt eller i allmänt språkbruk.Uttrycket kan ge associationer såväl till olika bolagsformersom till andra former av gemenskap eller samarbete. Detkan därför anses olyckligt att använda ett sådant begreppför ett institut som har så omfattande rättsverkningar och ärav så stor betydelse för såväl de två kontrahenterna som förtredje man.För att kunna skilja ut det institut som omfattas av vårtförslag från andra former av gemenskap kan antingengenom tillägget ''registrerat'' markeras att det är en särskildsorts partnerskap som avses eller ge det en ny benämning.Den finns enligt vår uppfattning vissa skäl att ävenfortsättningsvis använda uttrycket ''registrerat partnerskap''eftersom det i viss utsträckning har blivit inarbetat genomden offentliga debatt som har förts. Uttrycket anknyterockså till och Partnerskapskommitténslagförslag och till de motsvarande nordiska lagarna.Vi anser dock att tillägget ''registrerat'' i möjligaste månbör undvikas eftersom det enligt vår uppfattning gerassociationer till olika former av registrering avhomosexuella. Som vi ser det skulle det dock vara olyckligtatt ge institutet en helt ny benämning utan anser att det finnsanledning att anknyta till den terminologi som använtstidigare och som finns i och . Vi har därför,trots de invändningar som kan resas, valt att användauttrycket ''partnerskap'' och de personer som ingår i detta''partner''.