mot · GH02Ub304 · 1994-01-25 00:00:00 — Gymnasieskolans yrkes- och påbyggnadsutbildningar Reformeringen av den kommunala vuxenutbildningengenomfördes /93. Den gymnasialavuxenutbildningen sades då syfta till att ge vuxna kunskaperoch färdigheter motsvarande dem som ungdomar får igymnasieskolan. Likaså att påbyggnadsutbildning somleder till en ny nivå i deras yrke eller till ett nytt yrke skullemöjliggöras.Det finns en rad kvalificerade yrken som inte kräverhögskoleutbildning men väl en eller flerapåbyggnadsutbildningar efter genomgångengymnasieskola. En sådan utbildning som accepterats på''mellannivå'' är den ettåriga teknikerutbildningen.De nya reglerna för utbildningens finansiering har förmånga studerande tyvärr redan fått förödandekonsekvenser och som sätter en viktig princip ur spel,principen om likvärdig tillgång till utbildning. Trots attstatsrådet i såväl interpellationssvar som i frågesvar iriksdagen klart markerat att även den som är skaha möjlighet att få yrkesutbildning. I ett interpellationssvar1991/92:189 säger statsrådet bl.a.: ''De som är över 20 åroch har behov av t.ex. en yrkesutbildning bör naturligtvisäven ha möjlighet att få en sådan utbildning.Det är inte rimligt att kommunerna indirekt stryper en stordel av utbildningen för vuxna med hänvisning till att det iskollagen inte finns en absolut skyldighet för kommunernabeträffande den gymnasiala vuxenutbildningensomfattning''.Ett exempel på dagens svårighet för en sökande som äröver att få genomgå en s.k. gymnasial vuxenutbildninginom komvux eftersom denna utbildningform inte ärprioriterad inom kommunerna: Till kursen, komvuxomvårdnadsprogrammet ht 1993 vid skola iVäxjö, sökte 45 st från kommun.Gymnasieförvaltningen i nämnda kommun beviljade inteen enda sökande eftersom kommunen prioriterarkärnämnen inom gymnasiala vuxenutbildningar och ickeyrkesinriktade utbildningar!Inom jord-, skogsbruks- och trädgårdsområdetföreligger samma problem. Ungdomar får ofta rådet attsatsa på en mer allmän gymnasieutbildning. En till synestrygg men falsk förhoppning att utbildning inomovannämnda områden är tillgänglig . Så är t.ex.lantmästareutbildning tillgänglig endast för den som hargrundläggande jordbruksutbildning. Var skaffar sig densökande den grundutbildningen när inte kommunen ställerupp? Följden blir som vi ser det, en utarmning avrekryteringsunderlaget till denna högskoleutbildning. Ävenom sysselsättningsvolymen inom dessa näringar minskarkrävs en betydande och kvalitativt god nyrekrytering.Som vi ser det är det fel att helt behöva lita tillarbetsmarknadspolitiska åtgärder för att bekosta utbildningför vuxna. Liknande exempel som ovanstående kan tas frånde få lanthushållskolor som är i verksamhet och medstort antal sökande. Här vill inte heller flertalet kommunerstå för kostnaderna. Många är de kvinnor som genomkommunernas obenägenhet att betala inte får denyrkesutbildning eller kompletterande sådan som de enligtsåväl regering som riksdag sägs vara berättigade till.Vi anser att det nu är hög tid att regeringen agerar idenna fråga och omprövar skollagens intentioner i dennadel så det klart framgår vem som har betalningsansvaret förde utbildningar för vilka kommunen ej är huvudman. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om gymnasieskolanspåbyggnadsutbildningar och grundutbildningar för vuxna.