mot · GH02Ub346 · 1994-01-25 00:00:00 — Religionskunskapen har ständigt stått under debatt. Dethar funnits och finns fortfarande många anledningar till det.Antalet lärare som saknar behörig utbildning är t.ex. störreinom religionskunskapen än i något annat ämne.År konstateras genom undersökningar attantalet undervisningstimmar i religionskunskap av olikaanledningar decimeras till hälften av vad det borde vara.Förklaringen till detta anmärkningsvärda förhållande är,enligt vad många lärare uppger, svårigheter att handskasmed ämnet. Religion upplevs som något abstrakt,kontroversiellt, något som kräver ett orimligt stort mått avförberedelse och engagemang för att den ordinarie lärarenskall mäkta med att regelbundet göra rättvisa åt ämnet.Resultatet blir därför lätt att andra SO-ämnen får breda utsig och annektera den rättmätiga plats somreligionskunskapen borde ha. Det sker nästan omärkligtnär samhällsorienterande ämnen samplaneras.Situationen är faktiskt ännu värre sett ur detperspektivet att religionskunskapen ålagts att orientera omkristendomen. Erfarenheten har varit att svårigheten förmånga lärare att undervisa i religionskunskap i allmänhet ärspeciellt accentuerad när det gäller just den kristnareligionen. Det paradoxala förhållandet uppstår alltså attden religion som är mest omfattad i och i Europaoch i världen i stort och omfattas av flertalet föräldrar ochbarn får det minsta utrymmet i jämförelse med andravärldsreligioner. Resultatet blir alltså att antaletundervisningstimmar i religionskunskap i genomsnitthalveras och att av denna rest en bråkdel i bästa fall ägnasåt vår egen religion.För att ytterligare lägga sten på börda kan mankonstatera vid en genomgång av de mest användaläroböckerna i ämnet religion att flertalet knappast hållermåttet. Den mest spridda läroboken på högstadiet har enomisskänlig negativ tendens, särskilt lätt urskiljbar när detgäller kristendomen.Vad en nyväckt opinion för kristendomsämnetsrenässans borde ta itu med är en återerövring av denundervisningstid som ges ämnet. En kritisk granskning avläroböckerna bör ske. Redan en vanlig kriarättning skullekunna rensa bort fadäser, tendentiösa antydningar,förstuckna negativa värderingar och ge presentationen avden kristna religionen samma välvilliga ochinlevelsemässiga framställning med vilken de andravärldsreligionerna presenteras.Vi måste ha modet att beträffande religionskunskapenmed speciell hänsyn till kristendomsmodellen ställa frågan:Skall den vinna eller försvinna? Görs inget kommer det sistaalternativet att ha nått sin slutpunkt.Två möjliga handlingsalternativ kan skönjas. Det enainnebär att man trots allt än en gång försöker blåsa nytt livi den nu existerande formen som jag tidigare nämnde: enförbättrad lärarutbildning och fortbildning, ökaduppmärksamhet på att tillmätt tid kommerreligionskunskapen till del och att läroböckerna ägnas enkritisk granskning med avseende på det sakliga innehållet.Det finns ett annat alternativ som framstår som merintresseväckande och som innebär ett helt nytt grepp ochsom säkert skulle kunna verka inspirerande på många sommed vemod och resignation åsett avvecklingen . Ur det perspektivet framstår den finskamodellen som det mest löftesrika alternativet. Där är det såatt elevernas konfessionella tillhörighet får slå igenom ochprägla undervisningen. Eftersom flertalet elever tillhör denevangelisk-lutherska kyrkan väljer flertalet undervisningom den lutherska tron. De elever som tillhör den ortodoxatraditionen kan på liknande sätt välja undervisning i denortodoxa tron. På samma sätt är det med andratrosriktningar. För de elever som avstår från att väljaundervisning i en viss konfession finns en undervisning ilivsåskådning av mer allmän art. Vad den finska modellentillgodoser och som också borde eftersträvas i den svenskaskolan är en autentisk och oförfalskad version av den trosom familjen tillhör.En invändning mot en uppdelning enligt denna modellsom man ofta hör är att skolan skall verka överbryggandeoch inte särskiljande -- en effekt som man tillskriver densvenska modellen för religionskunskapen i . Dåbortser man emellertid från några betydelsfullaomständigheter. För det första att den ovan påtaladebristande kunskapen och förståelsen för ett religiöstbetraktelsesätt förvanskat ochsnedvridit perspektivet. För det andra är en förutsättningför att föräldrar med förtroende skall kunna överlåta åtskolan att kunna förmedla den tro som man tillhör att detsker med både kunskap och inlevelse. För det tredje levervi redan nu i ett mångkulturellt samhälle. Vad som krävs avalla är att man ser med respekt och tolerans på andramänniskors trostillhörighet. Det är emellertid ett misstagatt tro att en förutsättning för en sådan samlevnad är måste uppge den egna trosidentiteten. Snarare är dettvärtom. En förutsättning för att man respekterar andras troär att den egna trostillhörigheten respekteras och erkänns.En sådan här modell som påminner om den finska börkunna appliceras på svenska skolförhållanden och göras tillföremål för försöksverksamhet, förslagsvis i någrarektorsområden. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om försöksverksamhet i ämnetreligionskunskap i i stil med den finskamodellen.