mot · GH02So462 · 1994-01-25 00:00:00 — ''Att få behålla hälsan'' brukar vara det vanligaste svaretnär folk ''på sta'n'' tillfrågas om vad man önskar förframtiden. I vilken utsträckning detta önskemål går attförverkliga är i någon mån individens eget ansvar. Men detär också ett ansvar, och inte minst ett intresse, församhället.Samhället kan genom olika insatser skapaförutsättningar som bidrar till en bättre hälsa hosbefolkningen. Det handlar då inte bara om sjukvård, utanolika förebyggande hälsovårdande insatser är av storbetydelse. Ytterst handlar det om den totala livsmiljön somden formas av bostadsmiljöer, arbetsmarknaden etc. Besluti en mängd olika samhällsorgan och på olika nivåerpåverkar därför förutsättningarna för en bra hälsa hosbefolkningen. Insikt om olika besluts påverkan påhälsotillståndet och samverkan mellan olikayrkeskategorier blir därmed viktiga inslag vid dethälsovårdande arbetet.En förutsättning för bra samverkan är ett tydligtgemensamt ansvar för en viss befolkningsgrupp. I praktikenhandlar det oftast om ett områdesansvar. Med en samladkunskap om befolkningen, till exempel i ett bostadsområde,ges förutsättningar för hög kvalitet både i det behandlandeoch -- inte minst -- i det förebyggande arbetet.Vi menar att den av beslutade husläkarlagenpå ett allvarligt sätt försvårar det förebyggandehälsoarbetet. Lagen ger inte läkarna ett incitament att iförebyggande syfte samverka med andra yrkesgrupper.Etableringsfriheten och systemet med ersättning per listadperson uppmuntrar till lösningar där enstaka läkare, medminsta möjliga stödpersonal, själva driver enhusläkarmottagning. Möjligheterna till utveckling ochsamverkan, både till patientens, läkarens och samhälletsfromma, begränsas starkt i ett sådant system.Husläkarlagen har också givits en alltför detaljerad ochcentralstyrd utformning. Landstingens möjligheter attlokalt leva upp till sitt ansvar enligt hälso- ochsjukvårdslagen har begränsats. Detta är mycket allvarligteftersom behoven av sjukvård växlar mycket, inte baramellan olika landsting utan även inom respektivelandstingsområde.Husläkarlagens olägenheter slår alldeles särskilt hårtmot en sjukvårdshuvudman som . Anledningentill detta är att är en mycket segregerad stad sominom sig, dels har områden som ligger sämst till irikssammanställningar över ohälsotal, dels har områdensom ligger mycket bra till i denna statistik. För att skapaförutsättningar för arbetet med att förbättra befolkningenshälsa har en omfördelning av resurser sketttill de stadsdelar som har de största behoven. Yttersthandlar det om att försöka komma tillrätta medsegregationens negativa effekter.Ett område i med mycket höga ohälsotal ärLövgärdet. För att försöka komma till rätta med situationenhar en modell utvecklats i samverkan mellan sjukvårdenoch . Projektet har kartlagt ohälsan ursåväl fysisk, psykisk som social synvinkel. Medkartläggningen som grund riktas nu stadsdelens samladeresurser mot ohälsan. En absolut förutsättning för dettaarbetssätt är en mycket nära samverkan baserad på ettgemensamt områdesansvar.Husläkarlagen riskerar nu att i ett enda slag slå söndersåväl detta arbete som liknande satsningar i försöken attbringa ner ohälsotalen. Systemet med listning har nämligenfått till följd att i stadsdelar med resursstark befolkning haren stor del av invånarna listat sig, medan i resurssvagastadsdelar har en mycket liten andel listat sig. Effekten avdetta blir att resurser kommer att föras från de delar iGöteborg där de stora behoven av hälso- och sjukvårdfinns.Med minskade resurser i dessa stadsdelar kansjukvården inte på ett bra sätt fullgöra sin viktiga del när detgäller det förebyggande arbetet. Den samlade effekten bliratt husläkarlagen på ett mycket aktivt och effektivt sättmedverkar till att förstärka den redan alltför långt gångnasegregationen med svåra konsekvenser som följd, inte baraför folkhälsan utan också för möjligheter attutvecklas på ett sätt som gagnar staden, regionen ochlandet.Omfördelningen av resurserna till följd av husläkarlagenkommer att innebära att stora delar av befolkningen vidsjukdom tvingas söka sig antingen till läkarmottagningar icentrala staden eller till sjukhusens akutmottagningar. I detsenare fallet innebär ett sådant sökande, förutom res- ochväntetider för patienten, att åkommor som skulle kunnathanteras i primärvården kommer att behandlas av en dyraresjukhusvård. Ett slöseri med både individuella ochsamhälleliga resurser.Den av husläkarlagens tillskyndare så omhuldadevalfriheten kommer också att bli kringskuren för invånarnai många bostadsområden. Man måste söka sig långt utanförsitt bostadsområde för att valfriheten skall bli en realitet.Däremot kommer invånarna i centrala staden att ha näratillgång till ett mycket stort antal läkare -- ett inslag ireformen som ytterligare förstärker bilden av densegregerade staden.Den fria etableringsrätten för husläkare, specialistläkareoch sjukgymnaster innebär ett hot mot en kostnadseffektivoch rättvist fördelad sjukvård. Orsaken till detta är atthuvudmannens möjlighet att kontrollera kostnader ochkvalitet, att prioritera samt att fatta nödvändigastrukturbeslut försvåras. Eftersom etableringsfriheten harstatus av lag inskränks också huvudmannens möjligheter attorganisera primärvården utifrån rådande lokalaförutsättningar. Det finns inga skäl att lagstiftningsvägencentralstyra primärvården. Det angelägna är att denenskildes behov av sjukvård tillgodoses och rätten till enfast och kontinuerlig vårdkontakt -- inte läkarens rätt attetablera sig.Vi anser att vad som behövs är en förstärkning avmedborgarnas rättigheter som patienter. Dessa rättigheterskall läggas fast i hälso- och sjukvårdslagen. En speciell lagför läkare behövs inte, varför husläkarlagen bör upphävas.Hälso- och sjukvårdslagen skall vidare ge möjligheter attlokalt anpassa sjukvården så att den på bästa sätt kan svaraupp mot de behov som finns. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att upphäva lagen om husläkare,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att upphäva lagen om frietableringsrätt för specialistläkare och sjukgymnaster,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att stärka patientens rättigheteri hälso- och sjukvårdslagen.