mot · GH02A461 · 1994-01-25 00:00:00 — Regionala resurscentrum m.m. för kvinnor Jämställdhet och jämlikhet, solidaritet och rättvisa harvarit centrala begrepp i svensk politik under i stort sett hela1900-talet. När man närmare granskar regionalpolitiken terdet sig därför märkligt hur lite den präglas av kvinnorsvardag. Kvinnors problem och behov har i stort sett varitosynliga. Det beror på att den problembild som tecknas ären starkt näringsinriktad bild med människor i första handsom företagare (manliga), entreprenörer och som en könlösarbetskraftsmassa. I den mån arbetskraften haft ett ansikteså har det varit den manliga industriarbetarens. Hela denoffentliga sektorn, där kvinnorna, inte minst glesbygdens,finns, har lämnats utanför.Häri ligger den enögdhet, som tar upp iGlesbygdsmyndighetens skrift ''Den andra sidan avmyntet -- om regionalpolitikens enögdhet''.Regionalpolitiken kan inte vara enbart näringspolitik, denmåste också vara en välfärdspolitik, som engagerar sig imänniskors vardag. Den måste ta hänsyn till att människorinte är lika. Det finns olika sätt att leva, det finns skillnadermellan kvinnor och män, vardagslivets förutsättningar ärolika i skilda delar av landet.En regionalpolitik som gör anspråk på att omfatta ocksåkvinnors liv och situation i samhället måste ta itu med frågorsom rör deras försörjning och sätt att leva, derasmöjligheter till inflytande och makt att förändra sinsituation.Just möjligheterna till försörjning, att få inflytande isamhället och del av samhällets resurser på samma sätt sommännen, det är de stora frågorna förlandsbygdens/glesbygdens kvinnor . Det framgårtydligt av den enkät som gjort blandkvinnliga nätverk och eldsjälar runt om i i sambandmed att idéskriften ''Den andra sidan av myntet...''presenterades.Kvinnorna har i stor utsträckning varit de som gått ispetsen för utvecklings- och förändringsarbetet pålandsbygden. Trots det är det svårt för kvinnorna att fågenomslag för sina idéer. är det så att kvinnornafår en mycket liten del av ekonomiska resurser somglesbygdsstöd och länsstyrelsernas projektmedel (även omsiffrorna ser något bättre ut än ).Alarmerande är också de forskarstudier somGlesbygdsmyndigheten initierat och som visar att dekvinnliga eldsjälarna på landsbygden motarbetas ochdrabbas av bakslag i sitt arbete när de möter manligamakthavare och en sektorsuppdelad samhällsapparat. Tvåav varandra oberoende forskare, sociologen , har visat att dekvinnliga eldsjälarna i stället för att mötas av uppskattningför det de gör, snarare ifrågasätts, förlöjligas och behandlassom oseriösa.De aktiva kvinnorna på landsbygden, de som vill brytadet patriarkala mönstret och bidra till samhällsförändringarsom gör landsbygden mer attraktiv för de unga kvinnorna,de drabbas hårt av bakslag -- backlash. Det här är enutveckling som vi, om vi inte uppmärksammar denordentligt, bara sett början av. I kärva ekonomiska tider,med en krympande ekonomi och mednedrustningen av offentlig sektor kommer landsbygdensoch glesbygdens kvinnor att drabbas hårt. I manligaforskarkretsar uttrycks det som hemmafruns renässans!En sådan hemmafruns renässans kommer i sin tur attinnebära att flickornas utflyttning från landsbygden ökar ifart i stället för att minska.Vi anser att en sådan utveckling får allvarligakonsekvenser inte bara för lands- och glesbygden utan förlandet som helhet. Lands- och glesbygden är en viktig resursför och utan kvinnor kan inte den resursenutvecklas på ett tillfredsställande sätt. Ur ettjämställdhetsperspektiv måste lands- och glesbygden ocksåge kvinnorna samma resurser som männen har.En regionalpolitik med ett klart kvinnoperspektiv införsinte över . Landsbygdens kvinnor har själva gång pågång, bl.a. i samband med den förra regionalpolitiskapropositionen, krävt att regionala resurscentra införs somett redskap för att få gehör för sina krav. Det kravet harockså förts fram i motioner från kvinnor i , bl.a.från oss s-kvinnor. Erfarenheterna från de län som i någonform byggt upp regionala resurscentra är goda, även de somännu bara haft på sig. I och iGävleborgs län t.ex., har det skapats en effektiv samverkanoch samordning mellan kvinnor i lokal utveckling ochkvinnor vid länsmyndigheterna på ett sätt som bidrar till enpositiv utveckling för kvinnorna.Även är glesbygdens och landsbygdens kvinnoröverens om att regionala resurscentra i kombination medett nationellt resurscentrum är de viktiga instrument ellerverktyg, som behövs i kampen för en regionalpolitik somger kvinnorna samma utgångspunkt och samma möjlighetersom männen. Kravet har uttalats i enkätsvaren tillGlesbygdsmyndigheten och av Kvinnokraft,projekt som under många årsamlat landsbygdens kvinnor och varit språkrör för dem.De regionala resurscentren måste utformas utifrån debehov och förutsättningar som finns i respektive län. Ettövergripande mål är att kvinnoperspektivet så småningomskall vara integrerat i all verksamhet. Andra uppgifter kanvara att få till stånd utvecklingsprojekt, stimulerakompetensutveckling av och för kvinnor, befrämjakunskapsutveckling och verka för en samordning mellanolika regionala myndigheter, kommuner och kvinnor i lokalutveckling.Vi föreslår att en viss del av länsanslagen viks för attskapa regionala resurscentra. För att länsstyrelserna skallkunna utnyttja medlen måste de presentera ett program förkvinnobefrämjande åtgärder. De regionala resurscentrenblir viktiga redskap för att genomföra programmen. Genomen bred förankring i nätverk, kvinnogrupper och hosmyndigheter garanterar programmen att länenskvinnosatsningar drar åt samma håll och därför utnyttjas påett effektivt sätt.I flera län i norra pågår , till stor del genomGlesbygdsmyndighetens försorg, projekt och försök medutbildning på kvinnors egna villkor. GBM ochlänsstyrelserna i några av norrlänen arbetar utifrånmodellen från med kvinnouniversitet. I flera län kandet s.k. Kvinnouniversitetet bli den centrala delen iregionala utvecklingscentra. Denna satsning på regionalaoch lokala utbildningsmodeller samt distansstudier utifrånkvinnors behov, med en ny form av pedagogik, är ytterstviktig att lyfta fram. har projektet stor betydelse förglesbygdens överlevnad och den långsiktiga finansieringenbör därför lösas centralt, dvs. den här utbildningsformenbör tas upp av utbildningsdepartementet.För att samla erfarenheterna från det som görs runt omi landet behövs också ett nationellt resurscentrum, ett navoch ett komplement till regionala resurscentra. Inte minstunder den tid som regionala resurscentra byggs upp är detnödvändigt att det finns ett organ som samlat bevakarregionalpolitiken ur kvinnoperspektiv. Det arbete somgjorts inom projektet och inomGlesbygdsmyndighetens programområde ''Kvinnor'' är dengrund som ett sådant nationellt resurscentrum för kvinnorkan bygga vidare på. Kvinnokraft är en form avett nationellt nav, som samlat glesbygdens ochlandsbygdens kvinnor till riksomfattande konferenser mederfarenhetsutbyte, och som drivit på arbetet ute i länen, såatt konferenser hållits kring temat regionala resurscentra iså gott som varje län. I en uppföljning av de regionalakonferenserna, som Kvinnokraft gjort framgår detatt konkreta planer på regionala resurscentra nu finns iåtskilliga län.Kvinnokrafts pådrivande arbete har vidGlesbygdsmyndigheten kompletterats med attforskarstudier tagits fram som ger fakta och underlag omkvinnornas situation på landsbygden och i glesbygd.Glesbygdsmyndigheten har knutit landets främsta forskaremed temat kvinnor, glesbygd och regional utveckling till sigoch resultaten av deras arbete ligger till grund förpilotprojekt vid myndigheten och för ageranden frånpolitiker och myndigheter. Några exempel är de studier somgjorts av , och och som bl.a. ligger till grund för den härmotionen.Vi anser därför att bör få iuppdrag att på motsvarande sätt som länsstyrelsernaformulera ett nationellt program för kvinnobefrämjandeåtgärder på landsbygd och i glesbygd. Programmet börformuleras i samarbete med . Enviktig del i programmet bör vara att utveckla ett nationelltresurscentrum och regeringen bör därför anslå medel tillGBM för det ändamålet.Centrets arbete bör bygga vidare på det arbeteGlesbygdsmyndigheten och Kvinnokraft utfört beträffandekvinnor och regionalpolitik. Det bör vara knutet tillGlebygdsmyndigheten men ha en självständig ställning ochen bred kontaktyta mot myndigheter, organisationer ochnätverk.Även våra nordiska grannländer har arenor på statligrespektive överstatlig nivå för att bygga upp kunskap omsamhället och den regionala utvecklingen ur ettkvinnoperspektiv. Danska Kvinnors Nationalråd, MikkelsInstitute for i ochKvinnolobbyn inom EU är några exempel. Samtliga ärfinansierade av staten/EU.Det för oss intressantaste exemplet är förslaget tilldistriktskvinnecenter i . I har man sedan längearbetat med särskilda program för kvinnorna i''distriktene''. Inom Finnmarks fylkeskommun har en gruppkvinnor med hjälp av medel från kommunedepartementetutarbetat ett förslag till ett nationellt center fördistriktskvinnor. Det skall arbeta med kunskapsutvecklingoch information, det skall forma en arena för kunskap omkvinnor i distrikten. Delmålen är att dokumentera ochsynliggöra kvinnors liv, utveckla alternativa framtidsbilder,utveckla kunskap om kvinnors kompetensbehov med siktepå att påverka regionalpolitik och samhällsplanering.Ett viktigt argument för det norska centret har varit attuppföljningen av och kunskapsuppbyggnaden kringkvinnoprojekt på landsbygden har varit för dålig ochsporadisk. En stabil kunskapsarena behövs för att ta tillvara distriktskvinnornas erfarenheter i regionalpolitiken.Förslaget finns dokumenterat i rapportenHjörnesteinskjönnet ().Glesbygdsmyndighetens och Kvinnokrafts arbete visaratt vi i också behöver en sådan stabil kunskapsarenaför att ta till vara landsbygdskvinnornas erfarenheter och geuttryck åt dem i regionalpolitiken. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om ett nationellt resurscentrum förkvinnor,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om regionala resurscentra förkvinnor,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om medel till kvinnouniversitet.