mot · GH02So253 · 1994-01-25 00:00:00 — Socialtjänstlagen ålägger kommunerna att bistå depersoner som vistas i kommunen och som själva inte kansvara för sin försörjning. föreslår nivåernatill bidragen. Domstolarna tolkar socialtjänstlag ochförarbeten när beslut fattas över anförda besvär mot avslagpå ansökan om bidrag eller då någon anser sig fått för litetbidrag. Men det är kommunerna som ekonomiskt svarar fördenna del av samhällets skyddsnät -- vilken in i minsta detaljär styrd av staten.Om socialtjänstkommitténs förslag passerar ,kommer kommunernas möjligheter att själva besluta omsocialbidragen och påverka deras storlek att minskaytterligare.Under år 1993 utbetalades ca sju (7) miljarder kronor isocialbidrag i till ca 328 000 bidragshushåll.Socialbidragen är därmed en stor post i många kommunersbudgetar.Socialtjänstlag, fastställda bidragsnivåer ochdomstolarnas domslut skapar allvarliga -- främstekonomiska -- problem för landets kommuner. Denkommunala självstyrelsen är obefintlig på detta område.Under lågkonjunkturen har utbetalningarna avsocialbidrag ökat märkbart i nästan hela landet. Det finnsdock kommuner som har avvikande mönster, de somförsöker ställa krav på bidragsmottagarna. Exempelvis harVänersborgs kommun lyckats sänka sina kostnader försocialbidrag . Detta harkommunen lyckats med tack vare ett nytt arbetssätt därman betonar att klienter på skall vara aktivtarbetssökande. I har minskat kostnaderna för socialbidrag med7 -- 1992. minskadeskostnaderna med ca . Detta samtidigtsom socialbidragskostnaderna i staden i övrigt ökade medca 23 procent.Möjligheterna för kommunerna att ställa krav på demsom mottar socialbidrag är dock ytterst begränsade ochberoende av bidragmottagarens egen inställning.Kommuner som har nekat att utge socialbidrag tillmissbrukare som inte vill genomgå vård, har förloraträttsprocesser och tvingats betala ut bidraget. Den s.k.Hallstahammarmodellen, där bidragstagare utför olikaarbetsuppgifter åt kommunen, bygger också på frivillighet.Om bidragsmottagare vägrar utföra motprestationer, måstekommunen ändå betala ut socialbidraget.De kommuner som ställer krav på aktivtarbetssökande -- också utanför personens faktiskautbildningsområde -- vandrar ibland i utmarkerna för vaddomstolarna accepterar vid överklagande.Jag anser denna situation orimlig. Via socialtjänstlag ochdomstolars tolkning av densamma tvingar statenkommunerna att med skattemedel betala ut socialbidragsom man i vissa fall på förhand vet kommer att användas tillkonsumtion av narkotika och alkohol. ochsamhällets främsta uppgift måste vara att med alla till budsstående medel verka för att missbrukare skall komma bortfrån sitt drogberoende. Det är -- milt uttryckt -- ensjälvmotsägelse att som rönt internationelluppmärksamhet för sitt motstånd mot narkotikansutbredning accepterar en lagstiftning som möjliggör förmissbrukare att delfinansiera sitt missbruk medsocialbidrag.Många ungdomar har till följd av arbetslöshet erhållitsocialbidrag för sin försörjning. Det är demoraliserande fören hel generation unga att få pengar av skattebetalarna utanatt göra någon motprestation.Det torde vara självklart att människor så långt möjligtskall klara sin egen försörjning. Det är bra att socialtjänsteni kommunerna nu börjar ställa hårdare krav på att de somfår socialbidrag verkligen söker alla jobb de kan finna. Föräven om arbetet inte alls stämmer med utbildning ellerönskemål, kan personen åtminstone försörja sig på det tillsdet arbete han/hon hellre vill ha dyker upp.Socialstyrelsen fastställer en norm som skallvara vägledande när kommunerna fattar beslut om nivån påsocialbidragen. Den baseras på konsumentverketsberäkningar om ''medel-Svenssons'' hushållsbudget, vilket isig ter sig märkligt. Den som lever på skattebetalarnasbekostnad skall inte kunna vänta sig att leva på samma nivåsom en självförsörjande. Betydelsen av att det måste lönasig att arbeta kan inte överskattas. Det är både omoralisktoch olämpligt med ett välfärdssystem där människor kan fåhögre disponibel inkomst av bidrag än av arbete.I praktiken har rekommendationupphöjts till riksnorm i och med att regeringsrätten i tvåprejudicerande domar fastställde attkommunerna skall följa norm.I socialtjänstkommitténs delbetänkande Rätten tillbistånd föreslås nu att staten skall införa en s.k. riksnorm.Därmed tar staten också formellt ifrån kommunerna derasrättighet att själva besluta om nivån på socialbidragen.Jag anser att staten i stället borde gå den omvändavägen, öka kommunernas möjligheter att påverkasocialbidragets utformning och storlek. Det är lokalt, iÅrjäng eller i , som såväl politiker somtjänstemän känner till levnadsförhållanden, prisnivåer etc.De måste också kunna anpassa socialbidragets storlekdärefter.Domstolarnas tolkningar av socialtjänstlagen åsamkarkommunerna höga kostnader. Minst lika allvarligt är attmänniskors respekt för systemet undergrävs. Exempelvishar domstolar ansett, i likhet med socialtjänstkommittén, attdet är en persons ekonomiska situation vidansökningstillfället som skall vara avgörande förbiståndsbeslut. Hänsyn skall alltså inte tas till att inkomsterstrax före ansökningstillfället borde kunna täcka personensförsörjningsbehov. För varje familj med arbetsinkomster ärdet självklart att den lön som kommer in den 26 i månadenskall betala räkningarna och försörjningen förnästkommande månad.Socialtjänstlagen borde, i likhet med hälso- ochsjukvårdslagen, vara en ansvarslag i stället för enrättighetslag. Det återför beslutanderätten tillkommunerna. Görs inte detta, måste staten ta överansvaret också för kostnaderna för socialbidragen. Det ären orimlig situation när staten fattar besluten ochkommunerna tvingas betala.Socialbidraget är en del av det selektivavälfärdssystemet. Men dess konstruktion leder till att det ivissa fall fått en närmast generell prägel. Människor har''rätt'' till en viss levnadsstandard -- alla har rätt tilldagstidning, TV, telefon och slår fast att varjefamiljemedlem utom föräldrarna skall ha eget rum. Dettaär en standard som inte ens alla självförsörjande anser sigha råd med.Reglerna och tolkningen av dem är otidsenliga och inteanpassade till levnadsvillkoren för självförsörjande. Detväcker anstöt när människor som arbetar och gör rätt försig uppmärksammar att personer som lever på socialbidragm.m. i vissa fall får en bättre ekonomisk situation än desjälva.Därmed vill jag understryka att jag anser att samhällethar skyldighet att vara yttersta skyddsnät för människorsom har det svårt. Men detta skyddsnät får inte vara såfinmaskigt att människor blir beroende av bidrag och intelängre vill eller klarar att ta ansvar för sin egen ekonomi.Socialbidraget skall enbart täcka de mest grundläggandebehoven. Storleken på bidragen får inte vara högre än vadgemene man anser vara rimligt. Detta är oerhört viktigt föratt människor skall behålla förtroendet för . Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att socialtjänstlagen skall vara enansvarslag,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om kommunernas rätt att själva fattabeslut om socialbidragsnivåer,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om rätt att ställa skäligt krav påmotprestation för att erhålla socialbidrag.