mot · GH02So246 · 1994-01-25 00:00:00 — Handikappolitiken en fråga om medborgarrättDen svenska handikappolitiken uppvisar en mycketblandad bild. Det finns en bred samstämmighet i vårtsamhälle om principer på området, men inte när det gällerdet praktiska genomförandet. Få torde opponera motuppfattningen att personer med funktionshinder skall harätt till full delaktighet och jämlikhet på samhällslivets olikaområden, men är det i många avseenden svårteller mycket svårt att få till de konkreta åtgärder somfordras för att åstadkomma denna delaktighet ochjämlikhet.Genom den nya lagen om stöd och service till vissafunktionshindrade (LSS) som trädde i kraft den 1 januari1994 och särskilt den möjlighet till personlig assistans somden ger till personer med omfattande funktionshinder, tasett viktigt handikappolitiskt steg. Det kan, underförutsättning att lagens intentioner om självbestämmandeoch integritet inte förfuskas genom byråkratiskainskränkningar och insiktslöshet, visa sig bli en av deabsolut viktigaste handikappolitiska reformerna hittillsunder . Det är utomordentligt betydelsefullt attriksdagen noga följer genomförandet av denna reform ochär lyhörd för signaler från handikapprörelsen och andra somkan tyda på att tendenser som strider mot lagens intentionerväxer fram.Men som LSS införs händer andra saker isamhället och annat som borde hända händer inte. Det harvisat sig vara ett allvarligt misstag av att gekommunerna möjlighet att ta ut avgifter för social serviceoch omvårdnad med självkostnad och ett mycket begränsatförbehållsbelopp som enda inskränkning. Vissa kommunerutnyttjar dessa möjligheter maximalt och människor medstort omvårdnadsbehov berövas i praktiken varjetillstymmelse till ekonomiskt självbestämmande.Socialstyrelsen har i en rapport redovisat att det finnskommuner som tar ut i hyra för ensäng på ett fyrbäddsrum på vårdhem. Därtill kommer sedanavgifter för mat och omvårdnad. Den kommunalasjälvstyrelsen är alltför värdefull för att äventyras genomsådana övergrepp.En ny lag om bostadsanpassning infördes från den 1januari 1993. Detta skedde i samband med att detspecialdestinerade anslaget för ersättning till kommunernaför bostadsanpassningar slopades och dessa medelstoppades in i den stora kommunala penningpåsen. I mångakommuner fungerar detta utmärkt och i andra mycketdåligt. Det är t.ex. vanligt att man uppger för personer somsöker bostadsanpassningsbidrag att man inte längre fårnågot statligt bidrag för ändamålet och därför måste manspara på området. Det är inte ovanligt att man frånkommunernas sida bara medger kvalitativt dåliga lösningareller att de är ofullständiga. Man vägrar bostadsanpassningnär känslomässiga skäl ligger bakom som att man vill bo påen viss plats eller när två personer som harbostadsanpassning var för sig vill flytta ihop och gifta sig ochdå behöver kompletterande anpassningsåtgärder.Kommunernas policy kan således ta sig groteska former.Men poängen är att funktionshindrade inte bara ärunderkastade samma restriktioner som andra när det gällervar man vill bo (tillgång på bostäder, hyresnivåer m m),utan därtill kommer andra begränsningar som bara gällerfunktionshindrade.Sedan första hälften av 60-talet har det funnits regler förtillgängligheten i nya byggnader. Detta har naturligtvis varitväsentligt för att förbättra den byggda miljön. Därav kanman emellertid inte dra slutsatsen att dessa nyare miljöer,bostadshus, offentliga byggnader, kommersiell service m m,är tillgängliga för den som har en mer omfattandefunktionsnedsättning. I stora delar av denna bebyggelsefinns hinder som kan vara svåra eller till och med omöjligaatt passera. Det kan vara enkelt åtgärdade ting somtrappstenar och tunga dörrar till mer komplicerade somavsaknad av hissar och andra liftanordningar.Men även om nyare bebyggelse är relativt bra urtillgänglighetssynvinkel så är den inte dominerande i vårbebyggelse utan har en begränsad omfattning. Senaredecenniers sanering av tätortsmiljöer och stadskärnor, somtill vissa delar har kunnat kritiseras starkt från historiskaoch kulturella utgångspunkter, är bara fläckvis genomförd.Dominerande när det gäller både offentlig och kommersiellservice är fortfarande äldre bebyggelse. Även huvuddelenav bostadsbeståndet finns i äldre bebyggelse därtillgänglighetsproblemen för alla medförflyttningshandikapp, således även andra än dem som itraditionell mening är rörelsehindrade, är stora.I framtiden kommer en större aktsamhet att råda när detgäller förändringar av befintliga miljöer. Det är också eninställning som anser vara riktig. Men detställer då också krav på avsevärda insatser för att göra dessamiljöer tillgängliga för funktionshindrade. Utgångspunktenför detta arbete bör vara att verksamheter som i någonmening vänder sig till allmänheten inte genom att bedrivasi otillgängliga lokaler skall tillåtas utesluta en stor del avallmänheten. Med verksamheter avser vi här myndigheteroch politiska organ, affärer, restauranger, hotell, andra slagav service, kulturutbud, organisationer, anläggningar försport och fritid, arbetsplatser, skolor m m.På samma sätt som bebyggelsen visar den yttre miljönstora tillgänglighetsbrister. Höga trottoarkanter, dåligtunderhållna trottoarer och gator, avsaknad av snöröjning påvintern, trånga passager, stora nivåskillnader och dåligrenhållning är några av de problem som drabbar människormed funktionshinder. Den som har ett mer omfattanderörelsehinder kan aldrig känna sig säker på att kunna ta sigfram till en plats där han eller hon inte varit förut. Och ävenom man har det, så visar det sig inte sällan att pågåendegatuarbeten effektivt hindrar framfart. Provisoriska ramperoch spångar är praktiskt taget alltid gjorda enbart för attpassa personer utan rörelsehinder.En vanlig policy hos kommunerna är att man skallåtgärda gatumiljöns tillgänglighet i samband med att manreparerar gator och trottoarer. Problemet med detta är attdet kan ta årtionden innan man lyckas skapa t.ex. ensammanhängande tillgänglig stadskärna.Detta är inte acceptabelt med tanke på den långa tid somredan förflutit under vilken tillgänglighetsfrågorna har varitaktuella. Det är helt nödvändigt att kräva av dem som äransvariga för den yttre miljön att planmässigt och underöverskådlig tid se till att hindren i tillgänglighet undanröjs.Persontrafiken utgör ett särskilt problemområde. Därfinns redan en lag om handikappanpassad kollektivtrafiksom emellertid har visat sig pinsamt effektlös. Enligtriksdagens intentioner med denna lag skulle anpassningenha genomförts . Vad som har skettpå området har emellertid varit av ringa betydelse. Det kansägas ha underlättat resandet för personer som redantidigare kunde använda allmänna kommunikationer. Medundantag för flyget har knappast några nya grupper tillförts.Viljan hos trafikanordnarna att vidta nödvändigaanpassningsåtgärder har varit beklämmande låg.Avsaknaden av medel att förmå trafikanordnarna att vidtaåtgärder har varit förödande. Trots allt har en ny tendensvuxit fram hos , där man sent omsiderinsett att förbättrad tillgänglighet kan vara ett brakonkurrensmedel i förhållande till flyget. Parken avhandikapptillgängliga järnvägsvagnar ökar således saktamen säkert, men är förbehållna vissa linjer mellanstorstäder.Hos anordnarna av lokal- och regionaltrafik äremellertid motståndet mot tillgänglighetsåtgärder obrutet.Detta skall ses mot bakgrund av en snabbt pågåendenedrustning av färdtjänsten, som främst tar sig uttryck ikomplicerade förbeställningsförfaranden och kraftigt höjdaavgifter. Det är mycket vanligt att en färdtjänstresenär fårbetala mångdubbelt mer än en kollektivtrafikresenär för attåka samma sträcka. Från vissa kommuner harhandikappföreningarna påpekat att medlemmar inte längrekommer på föreningsmöten därför att de inte har råd medfärdtjänstavgifterna.Genom beskrivningen ovan kan vi se hur man förvissogör riktiga och väsentliga förbättringar för vissa medfunktionshinder, medan andra drabbas av försämringareller tvingas vänta år på uteblivna förbättringar.Konsekvenserna är uppenbara. Personer medfunktionshinder har sämre möjlighet än andra att delta isamhällslivets olika delar, när det gäller arbete, fritid ochföreningsliv, som är en väsentlig del i vår demokrati. Manhar svårare än andra att delta i politiskt arbete -- det kanhandla om otillgänglig information eller otillgängligalokaler. Vill man besöka släktingar eller vänner förtas intesällan lusten av alla de hinder som byggs i miljön.Handikapporganisationerna har belyst dessaförhållanden som bekräftades av Handikapputredningenskartläggningsbetänkande.Handikappfrågorna är medborgarrättsfrågor.Människor med funktionshinder utestängs på olika sätt frånatt delta i olika samhälleliga verksamheter eller derasdeltagande försvåras. Kan man tänka sig att någon annangrupp i samhället förvägras att åka buss, gå på restaurang,handla i en viss affär, ta sig över en gata eller någon annanallmän sysselsättning? Det skulle betraktas som ytterstförnedrande och diskriminerande. Om det ändå sker väckerdet uppmärksamhet och mycket upprörda känslor, inte barahos den utsatte utan också hos andra som kan identifiera sigmed denne. Hur kan det då komma sig att närfunktionshindrade utsätts för detta, ingen reagerarannat än möjligen med en slö blick av medlidande? Är deten bekräftelse på utanförskap? Är det möjligen ändå så ivårt samhälle att människovärdet har sina graderingar? Hurkan det i så fall fortsätta på det sättet?Är möjligen förklaringen att funktionshindrade ses somen särskild grupp som skiljer sig från alla andra i samhället?Som tänker annorlunda, har andra värderingar och andrabehov? Ingenting kan i så fall vara mera fel. Varje människahar under sitt liv en hygglig chans att under kortare ellerlängre tid leva som funktionshindrad i någon mening. Ingenvill väl, om detta inträffar, få se sin medborgarrätt inskränkti väsentligt avseende. Vi försäkrar oss mot arbetslöshet,sjukdom, olycksfall, stöld, ålderdom. Vi ser till och med tillatt försäkra oss mot begravningskostnaderna. Men viförsäkrar oss inte för att kunna leva ett bra liv med enfunktionsnedsättning. Det är möjligt att i väsentligutsträckning göra detta genom att samhället görstillgängligt.1989 års Handikapputredning har lagt en rad förslag omhur samhället kan göras tillgängligt för alla. Man föreslår enändring i grundlagen så att lagar och bestämmelser inte fårutformas så att människor med funktionshinderdiskrimineras. Man föreslår vidare förändringar ibrottsbalken som innebär att näringsidkare inte fårdiskriminera människor med funktionshinder genomnegativt bemötande eller bristande tillgänglighet iverksamheten.Utredningen tar vidare upp sju samhällssektorer somman anser vara av särskild vikt -- arbetsmarknaden,verksamhet, resor, telekommunikationer,samhällsinformation, bostäder och miljö, kultur ochmedier. De lagar och avtal som styr dessa olika sektorersverksamhet skall ange en skyldighet att anpassaverksamheterna till funktionshindrades behov.Finansieringen av utredningens förslag i dessahänseenden skall ske genom ansvars- ochfinansieringsprincipen. Det innebär att den som ansvararför en viss verksamhet också ansvarar för att den ärtillgänglig för funktionshindrade. Åtgärderna finansieras påsamma sätt som verksamheten i övrigt. En affärsidkare somvidtar en åtgärd för att rullstolsburna skall komma in ibutiken skall således finansiera åtgärden på samma sätt somlokalen i övrigt, dvs. det blir en del av priset på försåldavaror. Utredningens förslag innebär också att de som har attansvara för olika åtgärder medges en väl tilltagen tid attåstadkomma detta.Handikapputredningen föreslår också att en funktionsom handikappombudsman inrättas. Denne skall bevakafunktionshindrades likställighet i samhället och även varaprocessförande, dvs. föra en fråga om brott mot aktuelllagstiftning på handikappområdet inför domstol och fåfrågan prövad. Vite och i förekommande fall skadeståndskall i så fall kunna utdömas.Vänsterpartiet anser att förslagi ovan nämnda avseenden bör föreläggas riksdagenför beslut, vilket bör ges regeringen till känna. Vi vill isammanhanget markera att det vore synnerligen olyckligtom funktionen som handikappombudsman inrättas utan attsamtidigt ge handikappombudsmannen det lagliga stöd somär erforderligt för ett kraftfullt agerande när det gällerfunktionshindrades fulla deltagande i samhällslivet. Viberäknar kostnaderna för handikappombudsmannen tillfem under det första uppbyggnadsåret,vilket belopp bör uppföras i statsbudgeten /95.Sveriges undertecknande av och framtidaeventuella medlemskap i ställer specifika krav påinformation till och inom handikapprörelsen.Handikapprörelsen har under stora uppoffringarlyckats finansiera en person som på deltid arbetar i Brysselmed att samla och till rörelsen i vidarebefordrainformation om för handikapprörelsen viktiga frågor sombehandlas inom ramen för EES och EU. Det förefalleremellertid nu som om detta arbete av finansiella skäl måsteavbrytas.Nyligen har kommit medett betänkande som bl.a. handlar om välfärdsfrågorna.Utredningen snarare väcker frågor än besvarar dem i ochmed att stor osäkerhet råder i flera av de analyser som görspå viktiga områden. Dessutom kan inte funktionshindradesintresse inskränkas till välfärdsfrågor, vilket med tydlighettorde ha framgått tidigare i denna motion.Vänsterpartiet finner det synnerligen angeläget att densvenska handikapprörelsen ges resurser att bygga upp ettpermanent informationskontor i . För att finansieradetta föreslår vi att avsätts i statsbudgetenför 1994/95.Flera svenska handikapporganisationer är djuptengagerade i att stödja byggandet av en handikapprörelse iÖsteuropa. Arbetet pågår på olika plan -- på lands-,regional och lokal nivå. Omvittnat från de svenskaorganisationer som är engagerade är att det är ett mycketstimulerande arbete men också resurskrävande. Med fåundantag är handikappfrågorna lågt prioriterade i deaktuella länderna som behoven är oerhört storabåde i organisationernas arbete och för enskilda medfunktionshinder.De svenska organisationerna stöter ideligen på problemsom man ibland lyckas lösa och ibland inte. Det kan handlaom något så enkelt som en rullstol för att en styrelsemedlemskall kunna fullgöra sina uppdrag. Det kan också handla omen kopieringsapparat för att man skall kunna få utinformation eller hyra för en konferenslokal. Ofta uppstårbehoven snabbt och bör också lösas snabbt.De svenska organisationernas resurser är begränsadeoch därmed också de insatser man kan göra. Vänsterpartietanser därför att bör ställas tillförfogande för de svenska handikapporganisationer som ärengagerade i att stödja handikapporganisationer iÖsteuropa och att dessa medel skall användas för speciellainsatser för de östeuropeiska organisationernasföreningsarbete. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att hos regeringen begär ett förslag tillgrundlagsändring enligt vad i motionen anförts om att lagaroch bestämmelser inte utformas så att människor medfunktionshinder diskrimineras,12. att hos regeringen begär en översyn avbrottsbalken enligt vad i motionen anförts om attnäringsidkare inte får diskriminera människor medfunktionshinder,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om vikten av åtgärder somunderlättar för funktionshindrade på arbetsmarknaden, påbostads- och miljöområdet, vid telekommunikation att tadel av samhällsinformation och kultur- och mediautbudetsamt vid resor,4. att hos regeringen begär förslag ominrättandet av en handikappsombudsman,5. att till /95 anslår ,6. att för /95 till ett nytt kontoanslår enligt vad i motionen anförts omhandikapprörelsens behov av ett EU-kontor i ,7. att till Samarbetet med Central- ochÖsteuropa för /95 anslår 10 000 000 krutöver vad regeringen har föreslagit enligt vad i motionenanförts om möjligheterna till ett ökat engagemang förhandikapprörelsen i dessa områden.2