mot · GH02K615 · 1994-01-25 00:00:00 — InledningFärre och färre människor engagerar sig i de politiskapartierna. ''Politiken är en krisbransch'' skrev en tidning.Mot detta ställde den statliga statistiksom visade att människors ''samhällsengagemang''ingalunda har minskat. Minst lika många, kanske fler,deltar i ''politiska'' aktiviteter jämfört med för någradecennier sedan, men det sker i andra former än i politiskapartier.Med vårt synsätt visar uppgiftersnarare på ett problem än på en lösning. Utmärkande förde flesta politiska partier är att de eftersträvar någon formav helhetssyn på samhället. Men enfrågerörelser, liksomenfrågepartier, bryr sig inte om att göra de svåraavvägningarna, de svåra valen. Det förekommer att en ochsamma person protesterar både mot bristen på aktivamiljöåtgärder och höjning av bensinskatten. Detförekommer också att samma person skriver på ett uppropom nedrustning och deltar i en demonstration till förmån förden egna ortens regemente. Det är lätt att säga att skatternaska sänkas och utgifter höjas. Men att engagera sig på detsättet ger inte politikerna någon vägledning. Fler människormåste ställas inför de val som de beslutande i realiteten stårinför.Demokrati är inte bara ett system för att i varje enskiltögonblick sammanföra medborgarnas önskemål tillkollektiva beslut. Demokratin är också ett styrelseskicksom måste genomsyras av en viss kultur, eller vissa normer.En klassisk liberal tänkare som hade dettasom yttersta värde för sin demokratisyn: att demokratinskall fostra allmänanda hos medborgarna, att denskall stimulera människor att se helheten, leva sig in i sinamedmänniskors livssituationer och utforma sina kravutifrån allmänna principer. Vägen han anvisade att nå ditvar att bredda människors politiska deltagande, i debattenoch även besluten.Den mer allmänt hållna politiska debatten, som utgårfrån helheter snarare än enskildheter, sker i betydligt störreutsträckning i de politiska partierna än i enfrågerörelsernaoch intresseorganisationerna. Vi kan från vårautgångspunkter tycka att också de andra politiska partiernaär för dåliga på att redovisa de riktigt svåra valen och förhårt bundna till särintressen av olika slag. Men dels är detredan nu en tydlig gradskillnad till partiernas förmån, delshoppas vi att den tendensen kommer att bli ännu tydligarei framtiden.De organ som folket valt i direkta val -- ,kommunfullmäktige och -- skatillhöra våra viktigaste fora för politisk debatt.Därför är det av mycket stor vikt att dessa organ spelarden avgörande rollen när den övergripande politikenformuleras och när makthavare kontrolleras. Det är motdenna bakgrund de förslag som framförts avriksdagsutredningen är angelägna. Och mot sammabakgrund känner vi stor oro inför de många rapporter somfinns om att fullmäktigeförsamlingarnas ställning håller påatt försvagas. Det blir enligt uppgift t ex allt vanligare attfullmäktigesammanträden ställs in.Inga sinnrika förändringar i en kommuns nämnd- ochkommittéorganisation kan uppväga den förlust idemokratiskt hänseende, som ett försvagatkommunfullmäktige utgör. På samma sätt som vi arbetar föratt talarstol ska vara den förnämsta platsen förnationell politisk debatt bör vi slå vakt om ochvidareutveckla kommunfullmäktiges position i denkommunala demokratin runt om i landet.2. Inslag av personval och en modernisering av partiernaDet är vår bestämda övertygelse att det är nödvändigt attbryta den nedåtgående trenden när det gäller partipolitisktengagemang.Frågan om parti- eller personval -- eller möjligen enblandning -- är av stort intresse i detta sammanhang.Det skulle inte vara ologiskt att, utifrån det resonemangvi fört, förorda ett fasthållande vid partivalen.Partivalen sker, förhoppningsvis, mellan helheter och skerutifrån värderingar. Genom att nomineringarna i praktikenär förbehållna de partiaktiva ökar incitamentet att engagerasig i ett parti.Vi har, trots detta, stannat för att förorda ett starkt inslagav personval i det svenska valsystemet. Det beror på att vihar uppfattningen att det numera är ett ännu större problemför den svenska demokratin att väljarna tappat kontaktenmed de människor som innehar politiska förtroendeposter.Den känslomässiga klyfta det skapat mellan väljare ochvalda är ett större hot än att ovidkommande personhänsynskulle skymma viktiga principfrågor.Vi förordar alltså en kombination av parti- ochpersonval -- i princip ett finskt valsystem fast utanobligatorium i fråga om att rösta på person. Mycket avmakten över vem som skall sitta i kommunfullmäktigeskulle flyttas från partiernas interna nomineringsmöten tillmedborgarna.Det är mycket positivt att partierna nu enats om enpersonvalsreform med början i form av försök redan vidkommunalvalen 1994, även om den ''modifierade danskamodell'' som partierna kunnat enas om är mindrelångtgående än den ''modifierade finska modell'' somfolkpartiet liberalerna förordat.Andra viktiga förändringar kan göras när det gäller depolitiska partiernas sätt att arbeta. En modernisering avpartiernas sätt att fungera är oerhört viktig -- att de finnerverksamhets- och inflytandeformer som är mindrebyråkratiska och tungrodda, att de förtroendevalda i ökadgrad för en dialog med både medlemmar och medborgareoch att formerna för partiernas program- och idéarbetevitaliseras.För förtroendet för partierna är det också viktigt attband till mäktiga intresseorganisationer bryts. Bandenmellan socialdmeokratin och LO har defintivt skadattilltron till såväl det politiska systemet som till facket. Detskulle vara mycket hälsosamt för den politiska debatten omden typen av bindningar kunde upphöra. Om det trots alltfinns kvar, är det ett demokratiskt renlighetskrav att deredovisas öppet i alla sina aspekter. Frågan om bindningentill intressen tas ofta upp i den rikspolitiska debatten, menär lika relevant på det kommunala planet. Det otillbörligagynnande som förekommit i vissa kommuner avarbetarrörelsen närstående intressen har bidragit till att geden kommunala politiken på dessa orter ett drag av mygeloch korruption.3. Vidareutveckla den kommunala demokratin 3.1 DecentraliseringDet är viktigt att den kommunala demokratinvidareutvecklas. Det är där de nära frågorna finns som oftahar lättast att vinna människors engagemang, och det finnsanledning att anta att viljan till politiskt deltagande ikommunalpolitiska frågor ökat under senare tid.Röstbeteendet, med fler ''splittrade'' röster, visar att dekommunala frågorna börjat leva ett eget liv på annat sätt äntidigare. I debatten har det framhållits som ett argument föratt kommunalpolitiken blir intressant även med gemensamvaldag, men vi drar den motsatta slutsatsen.Kommunalpolitiken är värd en egen valdag.Den kamp för närdemokrati, som initieradeunder , handlade i hög grad om den kommunalademokratin. I centrum för det politiska arbetet stod kravetpå direktvalda kommundelsråd, som ett sätt att flyttabeslutsfattandet närmare medborgarna trots den nyligengenomförda kommunsammanläggningen.Närdemokratiarbetet har fått till effekt att man i flerakommuner inrättat indirekt valda kommundels- ellerstadsdelsnämnder. Någon systematisk utvärdering av hurdessa fungerat har ännu inte genomförts, och det är viktigtatt så sker för att mer definitiva slutsatser skall kunna drasför det fortsatta arbetet.Ett allmänt intryck är dock att effekten av införandet avdessa nämnder inte motsvarat de förväntningar som vi fästevid dem. Det är osäkert om de medfört någon mer utbreddkänsla bland medborgarna av ökade möjligheter tillpolitiskt deltagande -- kanske har de i vissa fall medförtmotsatsen i och med att medborgarna känt sig osäkra omansvarsfördelningen mellan kommundelsnämnd ochkommunstyrelse, och ifrågasatt förankringen hos de skildapolitiska prioriteringar som gjorts mellan olikakommundelar.Samtidigt finns fördelar. Nämnderna tycks ha medförtstörre möjligheter till effektivisering och rationalisering, ioch med att politiken har kunnat samordnas över flerasektorer.En preliminär slutsats är att det finns fördelar medsådana system, men att det är svårt att öka medborgarnaspåverkansmöjligheter genom att inrätta lokala organ, omdessa inte är direktvalda. Just demokratiargumententycks inte vara de starkaste för en sådannämndorganisation.Ett sätt att öka närdemokratin är i stället att, där så ärmöjligt och viljan finns lokalt, låta nya kommuner uppståur storkommunerna. Detta har skett i några fall , ocherfarenheterna tycks vara att kommunsplittringar kan varaett medel att öka närheten mellan väljare och valda.3.2 Nya former av aktivitet -- nya former för deltagandeMaktutredningen visade i sin studie av det politiskadeltagandet att den politiska aktiviteten har ökat. Mendeltagandet söker sig nya former. Medborgarna väljerfler kanaler eller tekniker för påverkan, och det handlar ihög grad om kortvarigt deltagande knutet till enskildafrågor -- som deltagande i demonstrationer, aktionsgruppereller signerande av namnlistor.Under sjuttiotalet bestod mycket av det, då, nyapolitiska deltagandet av geografiskt baserade byalag, ochkravet på direktvalda kommundelsnämnder kan ses som ettsvar på den tendensen. är deltagandet mer inriktat pånågon enskild sakfråga, som en aktionsgrupp bildas kring.Det ställer inte minst den kommunala demokratin inför enutmaning -- att finna rätt kanaler för politiskt deltagande avdenna typ av opinioner.Idag saknas sådana etablerade kanaler. Detta är en storbrist i den kommunala demokratin, som måste rättas till.Det är inte acceptabelt att de former för deltagande, somden kommunala demokratin erbjuder, inte befinner sig itakt med de former detta deltagande i växande grad tar sig.Dels måste dessa rörelser ofta ägna stor energi åt att nåfram till politikerna. Risken är uppenbar att känslan avutanförskap och avstånd därmed stärks, och att kunskaperoch synpunkter som finns hos medborgarna inte kommerden kommunala demokratin till godo.Dels kan vi se mönster där de förtroendevalda får mötadessa opinioner ''i serie'', där man först ställs inför enopinion och sedan, om det uppfattas som om denna hållerpå att vinna framgång, inför en lika stark motopinion i nästaskede. Ett typexempel där detta kan ske är i planfrågor, därolika opinioner mobiliseras i olika skeden av ett ärendesbehandling. Därmed kan det vara svårt att få genomslag förett mer övergripande perspektiv. Det vinner varkenkommunen som helhet eller de i frågan engagerademedborgarna på.Mot denna bakgrund vill vi föreslå att hearingsbör anordnas i samband med större kommunalpolitiskabeslut. Sådana bör vara en integrerad del av processen införplanbeslut och komplettera de skyldigheter att informerasom finns. ''Hearings'' har fördelen att de kan erbjuda en arena förmötet mellan förtroendevalda, tjänstemän och opinioner ienskilda sakfrågor. Därmed får de nya formerna förpolitiskt deltagande en hemvist inom ramen för denkommunala demokratin, och de får möta beslutsfattarna iett offentligt -- och sannolikt i många fall uppmärksammat --sammanhang.De innebär vidare att sådana opinioner kan uppträdasamlat. Både opinion och motopinion får uppträda vid ettoch samma tillfälle. Därmed ökar möjligheten att ett merallmänt perspektiv framträder i mötet mellankommunalpolitikerna och engagerade medborgare. Dettavinner den allmänna debatten på, och även det kommunalabeslutsfattandet. Vi får en institution där enskildamedborgares eller gruppers syn och kunskaper på ett bättresätt kan komma den kommunala demokratin tillgodo.Ett annat sätt är att tillåta öppna nämndsammanträden,något som införts i . Vi är medvetna om problemenmed öppna sammanträden, bl a finns farhågor om de reellabesluten flyttas till andra, slutna församlingar. Men vi anserändå att idén är värd att pröva, om än i begränsadomfattning.4. Två reformstrategier 4.1 Maktlöshet inför den offentliga sektornLåt oss åberopa ett material från denstatliga makturedningen. När den i sin s kmedborgarundersökning frågade på vilka områden manupplevde sig ha möjligheter att påverka fick man framföljande rangordning: 1. Kapitalvaruköp, 2. Arbetslivet, 3.Boende, 4. Barntillsyn, 5. Hälso- och sjukvård och 6. Skola.Resultatet är slående. De tre områden, som hör till denoffentliga sektorn, hamnar lägst. Det är uppenbart attmöjligheten att rösta fram förtroendevalda och ställa demtill svars inte räcker för att man skall känna möjlighet attpåverka den utbildning och service, som erbjuds genompolitiska beslut. Resultatet är så slående, att det är knappasttroligt att detta förhållande kan förändras i grunden genomreformer av politikers sätt att fatta beslut.För att människor skall känna inflytande över sin egensituation krävs förändringar i den offentliga sektorns sätt attfungera. Av avgörande betydelse är att valfriheten ökar --de tre områden, som kommer högst i Maktutredningenslista utmärks samtliga av att de regleras av en marknad.4.2 Den första strategin: valfrihetDet är mot denna bakgrund kraven på en reformeradoffentlig sektor -- präglad av mångfald, valfrihet ochkonkurrens -- ska förstås. Att bryta monopol, vare sig de ärprivata eller offentliga, innebär en kraftig maktförskjutningtill de många människorna. Det sker dels genom att var ochen ges frihet att själv välja det alternativ som passar bäst ochsamtidigt har möjlighet att byta dagis, skola, eller läkare(för att nämna tre exempel) när man inte är nöjd. Dels skerdet genom att de många, i sitt tillsammantagna handlande,ger signaler om nya -- och ännu inte tillfredsställda -- behov,som nya entreprenörer eller andra anordnare kantillfredsställa.Vi kan konstatera att processen mot ökad valfrihet inomden offentliga sektorn inletts. Det sker dels genom attlagliga och ekonomiska hinder för fler alternativ att uppståundanröjs, dels genom många försök i kommunerna. Runtom i landet prövas nu modeller för valfrihet av barnomsorgoch skola, och landstingen håller på att genomförahusläkarsystem.Men konsumentmakten på marknaden är inte tillräcklig,om den inte kompletteras med en stark''konsumentpolitik'', som anger vilken kvalitet tjänsternaskall upprätthålla, hur information ges om varorna och vilkarättigheter den enskilde har när fel begås. Denna politik ärtroligtvis -- bland de områden tar upp --som starkast (eller åtminstone tydligast) när det gällerkapitalvaror, och det är inte osannolikt att det är dettaförhållande som förklarar varför dessa kommer i topp vadgäller upplevda påverkansmöjligheter.Den reformering av den offentliga sektorn, som vi idagser, är inte djupgående nog för att se till att valfrihetenverkligen kan användas av alla.Det finns en uppenbar risk att utnyttjandet avvalfriheten blir starkt beroende av den enskildes resurser,även om man väljer modeller -- vilket vi ser somnödvändigt -- där valfriheten blir oberoende av plånbokeni den meningen, att taxor inte tillåts variera på sådant sättatt de skapar segregation. Förmågan att inhämtainformation om alternativen, att bedöma vad som erbjudsoch att få till stånd förändringar när man råkar ut för misstagoch brister är -- även den -- ojämnt fördelad.Vidare kan den stimulans i kvalitetshöjande ochrationaliserande riktning som valfriheten innebär vinnaökad kraft om den kombineras med ''konsumentpolitiska''åtgärder för att se till att makten att ''rösta med fötterna''blir allmänt spridd och stark. Medvetna medborgare ochkonsumenter innebär ett starkt tryck att öka effektivitet ochkreativitet.4.3 Den andra strategin: välfärdskontraktNu, när ''valfrihetsrevolutionen'' satt igång, krävssålunda att den går in i en ny fas. Denna kommer attinnebära en radikal omstöpning av de spelregler, som idaggäller den offentliga verksamheten. Det är dags att upprättavad som kan kallas ett ''välfärdskontrakt'' mellanpolitikerna och medborgarna.Grunden för ett sådant ''välfärdskontrakt'' är att målenför den offentliga verksamheten blir tydligare.Medborgaren ska veta -- i sitt möte med politiker,tjänstemän och inför valet mellan olika alternativ -- vilkenstandard som ska garanteras. Detta är nödvändigt inteminst därför att många offentliga tjänster styrs av ''långakontrakt'', där det är förenat med svårigheter att byta omproblem uppstår. Har man en gång valt dagis, exempelvis,är processen att byta till ett nytt ofta svår. En gemensamgrundstandard, tydligt uttryckt och offentliggjord, är därfören grundingrediens i ett program för ökad medborgarmaktvad gäller offentliga tjänster.En avgörande fråga är på vilken nivå denna standardskall definieras. Huvudparten kommer att avgöras påkommunal nivå, och kan därför variera mellankommunerna -- liksom . Det blir i hög grad ettkommunalt ansvar att tydliggöra målen och grundinnehålleti tjänsterna. En process i den riktningen finns ikommunerna, när de -- t ex i samband medentreprenadavtal -- tydliggör vilka villkor som gäller förolika verksamheter. ''Målstyrning'' innebär att målentydliggörs jämfört med tidigare styrmodeller.Det stora arbetet med att utforma ''välfärdskontrakt''måste sålunda vara en angelägenhet närkommunernas skilda prioriteringar får genomslag.Men i några fall ska de rättigheter, den offentligaverksamheten ska garantera, bli tydligare genom nationellabeslut. Vissa grundläggande aspekter av servicen ochvården måste vara lika över hela landet. För vår del kan vise två kriterier för där så bör ske. Dels handlar det ominsatser som riktas särskilt till mycket svaga eller behövandegrupper (''Det glömda ''), som präglas av stor bristpå politiska resurser. liberalernas krav på egetrum för patienter i långvården är ett exempel. Mycket svagagrupper, som har svårt att göra sina röster hörda, är särskiltberoende av nationella regler och mål för att få sinarättigheter tillgodosedda.I övrigt måste en ''offentlig infrastruktur'' finnas överhela landet. En infrastruktur, som medger möjligheter attflytta mellan orter. Sådana regler finns på vissaområden. Exempelvis måste alla barn erbjudas grundskolaoch vi har krav om allmän skolstart i entioårig grundskola. Andra delar av en sådan infrastrukturkan vara tillgång till barnomsorg. Det bör poängteras attdenna typ av regler ger utrymme för kommunalvariation -- de anger att tillgång till en viss tjänst skafinnas över hela landet som det mer exaktainnehållet i denna tjänst avgörs av kommunernasjälva.Det andra elementet i ett ''välfärdskontrakt'', vid sidanom klart definierade rättigheter, är system för jämförandeinformation om de olika alternativen.Målet är sålunda att ''VDN-deklarera'' de offentligatjänsterna, dels för att underlätta för den enskilde i envalsituation men också som en stimulans förkvalitetsförbättringar.Grunden för sådan, offentlig och jämförande,information är återkommande utvärderingar avverksamheterna. Sådana utvärderingar ska ha de krav påverksamheterna, vi tidigare talat om, som gemensamgrund. Det är viktigt att utvärderingarna utförs ochsammanställs av organ som är oberoende av dem som haransvar för verksamheten direkt. En möjlighet är att dekommunala revisorerna på så sätt får ett ansvar också fören löpande ''verksamhetsrevision''. Sedan är detkommunledningens ansvar att se till att ''VDN-deklarationerna'' sprids brett till kommuninvånarna.Det tredje elementet i ett välfärdskontrakt är att tydligaprocedurer tillkommer för att vinna rättelse om fel begås.I den monopoliserade offentliga sektorn är ansvaret oftaotydligt, medborgare vet inte till vilken beslutsnivå de skallvända sig om de har problem. I en reformerad offentligsektor är det av stor betydelse att ansvaret blir tydligtlokaliserat. Därmed ökar medborgarmakten --medborgarna vet vilken person de skall vända sig till.Den modell vi beskrivit är inte ny. Funktionerna kännsigen från den konsumentpolitik, som rått påden privata sektorn, och vars syfte det är att stärkakonsumentmakten.Sålunda finns inom den privata sfären både produkt- ochsäkerhetsnormer, metoder för jämförande information ochorgan för att säkerställa konsumenternas rättigheter. Iblandhar krav rests på att konsumentlagarna också ska ägatillämpning på offentliga tjänster. Vi anser att en sådanlösning är olämplig. Även en reformerad offentlig sektorkommer på väsentliga punkter att skilja sig från den privata.Ovanstående lösning handlar i stället om att skapa en ny''konsumentpolitik'' för offentliga tjänster.Dess funktioner är, som ovan påpekats, desamma somför dess privata motsvarighet. Men dess organ och dess sättatt förverkligas skiljer sig från det privata. En idé är t ex attavdela en tjänsteman i den centrala förvaltningen atttjänstgöra som ''JO'' och ta emot och prövaklagomål från medborgarna. Det yttersta målet är dock,som framgått, detsamma: att stärka den enskildesmaktpositioner inom ramen för ett system, vars grund är detfria valet. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om förnyelse och utveckling av denkommunala demokratin,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om inslag av personval ochmodernisering av partierna,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om delning av kommuner,4. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om kommunalpolitiska hearings,5. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om öppna nämndsammanträden ikommuner och landsting,6. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om ökad valfrihet, mångfald ochkonkurrens inom den kommunala verksamheten,7. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om inrättande av välfärdskontrakt.