mot · GH02Fi208 · 1994-01-25 00:00:00 — Hur kan det komma sigatt regeringens verbala ambitioner att begränsa deoffentliga utgifterna inte har förverkligats?Huvudorsaken till den offentliga utgiftsexplosionen ärutan tvekan sjunkande produktion och konsumtion, ochsom följd därav den höga arbetslösheten.Det är framför allt utgifterna för ersättning till arbetslösaoch personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder som harökat kraftigt. Trots försämringar i ersättningsnivån iarbetslöshetsersättningen uppgår dessa kostnader till över70 miljarder kronor.nDiagram 4. Utgifter för kontantstöd. Källa:AMS.Sambandet mellan arbetslösheten och underskotten i deoffentliga ekonomierna är mycket påtagligt.En tumregel är att en ökning av arbetslösheten försämrar den offentliga sektorns budgetmed 9--. Sambandet är följande:Varje procentenhet öppet arbetslösa kostar staten minst5,i kontantstöd. Till det skall läggasstatens kostnader för dem som försvinner ur a-kassan mensom slås ut från arbetsmarknaden som förtidspensionärer.Dessutom viker statens inkomster vid hög arbetslöshet. 1procentenhet ökad arbetslöshet leder till att skatte- ochavgiftsinkomsterna minskar med minst 2,5 miljarderkronor.Till dessa ökade utgifter och minskade inkomster förstaten skall läggas kommunernas ökade utgifter försocialbidrag. beräknar attsocialbidragen kommer att öka till 12,5 miljarderkronor, en ökning sedan 1991.Men det stannar inte ens med detta. För helasamhällsekonomin är de samhällsekonomiska kostnadernaav arbetslösheten ännu större än vad ovanstående siffrorvisar. Tumregeln tar inte hänsyn till marginaleffekter ochdynamiska effekter. Arbetslösheten påverkarsamhällsekonomin olika vid olika nivåer.nDiagram 5. Arbetslöshet och offentliga utgifter Källa:Finansplaner 3. Orsakerna till den ekonomiska krisenDet råder numera växande insikt om att huvudorsakentill den ekonomiska krisen är den plötsliga och kraftigasvängningen i sparandet som har skett i ekonomin sedanslutet av 1980-talet.Allt fler initierade bedömare ansluter sig till dennaanalys som vi konsekvent har fört fram under de senaste tvååren.Vi noterar att regeringen först , i sin åttondeekonomisk-politiska proposition och och 4månader vid makten, medger att det är just detta som är denavgörande förklaringen till det kraftiga fallet i den svenskaekonomin.Dessvärre präglas regeringens försök till analys avkrisens orsaker av partipolitiska övertoner och selektivhistorieskivning. Så finns t ex inte ett uns av självkritik ianalysen. Den präglas av ett försök att friskrivasåväl de borgerliga regeringarna --82 som regeringenBildt från ansvar för den ekonomiska krisen. Den påminnerom regeringens retorik i övrigt: ''Den enda analysen''.Det är viktigt att ha en klar bild av krisens orsaker ochförlopp för att kunna utforma en riktig politik. Det som harhänt i är unikt. ''Vibefinner oss'', har det sagts, ''utanför kartan''. Enframgångsrik analys kräver därför mer än någonsin enöppen, intellektuell hållning. Den saknas i finansplanen.Den svenska ekonomin i ett historiskt perspektivI finansplanen påstås att den svenska ekonomin under desenaste 20 åren har utvecklats betydligt sämre än andraländer. Detta svepande påstående säger inte särskilt mycketom den faktiska utvecklingen.För det första har förloppet i den svenska ekonominvarierat från tid till annan under de gångna 20 åren.Diagram 6 visar att skillnaden i BNP-tillväxt i ochi sju av EU-länderna har varierat mycket kraftigt. Det ärframför allt som på allvar har halkatefter.nDiagram 6. BNP per capita i och EU-ländernaBelgien, , , , , Hollandoch . Källa: Nationalräkenskaperna ochOECD.För det andra måste en jämförelse mellan ochandra länder även innefatta en granskning av hur olikakomponenter i ekonomin har utvecklats. En sådanjämförelse visar att det är som haravvikit negativt vad gäller tillväxt, arbetslöshet,näringslivets investeringar, totala investeringar ochoffentliga finanser.Den verkliga skillnaden mellan och omvärldengäller sysselsättningen och arbetslösheten.Arbetslösheten har ökat dramatiskt i sedanmitten av . Inte ens under den ovanligt långvarigahögkonjunkturen lyckades de västeuropeiskaländerna att uthålligt pressa tillbaka arbetslösheten.Tvärtom fick massarbetslösheten på nytt fotfäste i våromvärld under denna period.Sverige avviker markant från denna utveckling genomatt , så när som i början av1980-talet, upprätthålla full sysselsättning.nDiagram 7. Sysselsättning i och EU-ländernaBelgien, , , , , Hollandoch . Källa: Nationalräkenskaperna ochOECD.Den offentliga sektornRegeringen hävdar att den ekonomiska krisen till stordel beror på att den offentliga sektorn har vuxit snabbare ivårt land än i omvärlden. En mer korrekt analys är följande:För det första hade , liksomDanmark och , kommit avsevärt längre ivälfärdsbygget än de västeuropeiska länderna. Mot slutet avperioden har dessa i stort sett kommit ikapp de nordiskaländerna.För det andra har haft enannan åldersfördelning än ; en avsevärt störrebefolkningsandel har varit gamla och mycket gamlapersoner. Denna skillnad håller nu på att utjämnas vilketdirekt påverkar relationen i offentliga utgifter mellanNorden och övriga Europa.Utöver dessa två huvudförklaringar till skattekvotensutveckling i olika länder finns även en del tekniskaförklaringar som att vissa länder beskattar transfereringar,andra inte, att skatteavdrag för barn finns i vissa länder,barnbidrag i andra, m fl skillnader.Utgiftskvoten i har aldrig varit högre, vare sig ivårt land eller någon annanstans, än den är . Vi anseremellertid inte att detta är orsak till den nuvarande krisenutan en följd av den.De offentliga finanserna befann sig i balans fram tillsenare delen av . Den offentliga förmögenhetenbyggdes upp. senare del uppstod en stortbudgetunderskott. En omfattande statlig skuldsättningbörjade byggas upp. Vid regeringsskiftet var statensbudgetunderskott mycket stort, men detta uppvägdes till endel av överskottet i kommunerna ochsocialförsäkringssektorn.80-talets strukturreformerFinansplanen försöker frammana bilden av ett 1980-talutan strukturella reformer och förbättringar. Denna bild ärohistorisk.Om inte den resoluta omläggningen av den ekonomiskapolitiken och budgetpolitiken hade skett genomregeringsskiftet hade hamnat i en skuldfällaoch återhämtningen försenats eller troligen uteblivit.Avskaffandet av budgetunderskottet var med andraord i sig en viktig strukturell åtgärd.En betydelsefull strukturell förändring varnedmonteringen av den industrisubventionspolitik,som var ett betungande arv från den förra borgerligaregeringsperioden. Efter regeringsskiftet skars på tvåår 12 miljarder i bidrag till industrin bort.Redan på 1960-talet hade socialdemokratin försöktgenomföra en reform beträffande jordbrukspolitikensom innebar minskade jordbrukssubventioner. Hårdnackatborgerligt motstånd omöjliggjorde detta, vilket medfördeatt statsbudgeten tyngdes ner av de växandejordbrukssubventioner. Först blev detmöjligt att påbörja minskningen avjordbrukssubventionerna.De ojämförligt viktigaste av 1980-talets strukturellareformer var emellertid skattereformen ochavregleringen av valuta- och kreditmarknaderna.Ett årtionde av skattereformerProcessen att förändra skattesystemet inleddes 1981.Den första etappen ledde till en kraftig sänkning avmarginalskatterna och en begränsning av avdragsrätten.Skattereformen fullföljdes 1990 och 1991 av folkpartietoch socialdemokraterna.Utgångspunkten för reformen var att skattesystemetskulle uppmuntra arbete och sparande i stället förkonsumtion och låntagande. Därtill skulle skattesystemetutformas enligt principen om enhetlig och likformigbeskattning av arbete och kapital. Skattebaserna skullebreddas och skattesatserna sänkas.Ambitionen var att utforma ett enkelt, robust ochöverskådligt skattesystem. Det gamla systemet, som alltmerhade öppnat för skatteplanering och skatteflykt, skulleersättas med ett nytt, modernt skattesystem.Genom ett blocköverskridande samarbete kundeskattereformen sjösättas . politiska traditionvisade sig från sin bästa sida. Vårt land fick ett mycketmodernt skattesystem.Den process som föregick skattereformensikraftträdande innehöll återkommande uppgörelser överden traditionella blockgränsen. Strävan var att skapastabilitet och långsiktighet. Enskilda medborgare ochföretagen skulle kunna lita på att skattereglerna inte skulleförändras med skiftande majoriteter i riksdagen.Avregleringen av kredit- och valutamarknadernaGenom en serie beslut avregleradeskredit- och valutamarknaderna. Det skedde genommedverkan från samtliga partier i riksbanksfullmäktige,varvid de borgerliga partierna ville gå snabbare fram änsocialdemokraterna. Syftet var inte minst att komma åt denomfattande kreditgivning som stod utanför Riksbankenskontroll, framför allt från finansbolagen.Avregleringen ledde till ett ökat utbud avlånemöjligheter. Detta tillsammans med en rad samtidigaomständigheter ledde till en kreditexpansion av väldigomfattning.Penningpolitiken fokuserades i hög gradpå utvecklingen av den allmänna prisnivån. Närvärldsmarknadspriserna på olja och energi gick ner i mittenav , dvs med att avregleringen inletts,sjönk räntorna, köpkraften ökade och investeringsviljanförbättrades. Ränteavdragen hade reducerats kraftigt menkombinationen av ökat låneutbud och lägre ränta gav enkraftfull stimulans till efterfrågan på fast egendom ochaktier. Priserna på sådana tillgångar drevs upp.Penningpolitiken skärptes först när denna finansiellabubbla blåsts upp kraftigt. Visserligen vändes deoffentliga finanserna från underskott till överskott. Detfinansiella sparandet som i början visat ettunderskott på 5--av BNP visade i slutet avårtiondet ett överskott på 3--5 procent.Denna strama finanspolitik räckte dock inte för att hållatillbaka utvecklingen, trots att den underbyggdes av bl adirekta ingripanden mot byggandet av kommersiella lokaleri storstadsområdena. Kraften i kreditexpansionen var heltenkelt för stark och penningpolitiken för svag.Mellan 1987 och 1990 ökade skuldsättningen i densvenska ekonomin med . Enbarthushållens skuldsättning ökade med ,vilket var grunden för den snabba ökningen av den privatakonsumtionen i slutet av 1980-talet.Tillräckligt politiskt stöd för att strama åt efterfråganstod inte att finna i . närmade sig därföromslaget i den internationella konjunkturen med ett alltförhögt kostnadsläge.Vid ingången av 1990-talet vidtogs en rad åtgärder för attpressa ned inflationen och återvinna förloradkonkurrenskraft. på den svenskaarbetsmarknaden var en stor framgång för att varaktigtpressa ned den nominella lönestegringstakten och därmedinflationen. Förutom de tidigare nämnda åtgärderna inomreglerade sektorer fattades beslut om att skjuta uppplanerade reformer och förändra sjukförsäkringen.Anknytningen av den svenska kronan till den europeiskavalutaenheten, ecu, syftade till att stärka förtroendet förkronan och att minska spekulationen och sänka räntorna,vilket temporärt uppnåddes.Den akuta krisenDet fanns flera strukturfel i den svenska ekonomin undertiden innan den akuta krisen bröt ut. Densocialdemokratiska regeringen vidtog åtskilliga åtgärder föratt minimera skadorna av dessa problem:Sjukförsäkringen var för generös vid korttidsfrånvaro.Skattesystemet, och i synnerhet kapitalbeskattningen,bidrog till att både minska hushållens räntekänslighet ochundergräva olika gruppers intresse att aktivt bekämpainflationen. Detaljstyrning och subventionssystem inombostadspolitiken blev med tiden otidsenliga ochinflationsdrivande. Jordbruket och livsmedelsproduktionenvar i stort behov av avreglering och frihandel.Det skulle vara orimligt om strukturella brister av dennaart, som kunnat leva med , i upp- ochnedgång, plötsligt ledde till massarbetslösheti . Orsaken är i själva verket en helt annan:I stället för långsiktiga och gradvis verkande strukturfelär det en plötslig och våldsam destabilisering av den svenskaekonomin som är huvudorsaken till dagens kris, nämligende extrema svängningar som ägt rum i sparandet i densvenska ekonomin sedan 1989.I det föregående har vi redogjort för den väldigaskuldökningen i den svenska ekonomin som följde efteravregleringen.Denna utveckling var inte långsiktigt hållbar utanutvecklingen vände tvärt och såväl hushåll som företaginriktade sig på att så snabbt som möjligt reducera sinaskulder.När överhettningen sent omsider bröts kom nedgångenmed större kraft än någon räknat med. I första hand var dethushållen som genom att sluta låna och öka sitt sparandeminskade efterfrågan i ekonomin. stagneradeexporten och näringslivets investeringar minskade.Under de första åren ändrades ocksåhushållens förväntningar om framtiden på ett sätt som igrunden påverkade deras sparbeteende.Inflationsförväntningarna skruvades ner radikalt,varigenom intresset för att låna minskade kraftigt.Framtidsutsikterna för möjligheterna till jobb ochlönehöjningar blev därtill mer pessimistiska. Även dettaminskade självfallet intresset för att sätta sig i skuld.Samtidigt kom entydiga politiska signaler från dennytillträdda regeringen att den skulle genomföra åtgärder iåtstramande riktning.Under åren 1990, 1991, 1992 och ökade hushållensitt sparande med ca . Detinnebar en unikt stark åtstramning av den inhemskaefterfrågan och ett efterfrågebortfall för svenskt näringslivsom ensamt förklarar huvuddelen av minskningen iproduktion och sysselsättning under denna period.Tillsammans med följdeffekter på näringslivet och påfastighetspriserna förklarar detta efterfrågebortfall ocksåen mycket stor del av försvagningen av statsbudgeten ochdet offentliga sparandet.Häri ligger krisens kärna. Detta medges nu för förstagången av regeringen i årets finansplan. Vad regeringendock underlåter att nämna är att omläggningen av denekonomiska politiken som skedde i och medregeringsskiftet stramade åt ekonomin när omslagetredan var ett faktum och det inte längre fanns någonöverhettning kvar att bekämpa. Den ekonomiskapolitiken slog mot alla inhemska efterfrågekomponenter:hushållen, kommunerna och byggandet. Följdaktligendrabbades även hela näringslivet.Till detta kommer att regeringen valt att fortsätta attkraftigt stimulera det finansiella sparandet i ett läge därdetta är så högt att BNP fallit i följd.Skrivningarna i finansplanen tyder på att regeringen harbörjat förstå orsakerna bakom den ekonomiska krisen.Men denna insikt tar sig inte uttryck i åtgärder. Tvärtombidrar regeringens åtgärder till att ytterligare öka detfinansiella sparandet i hushållssektorn. Regeringen saknarinsikt om effekterna av sin politik.4. Regeringens finansplanAtt döma av finansplanen anser regeringen att 1994 och1995 är förlorade år för sysselsättningen. Inga åtgärdervidtas för att målet om en halvering av arbetslösheten skall bli verklighet. Hoppet står uteslutande tillden låga kronkursen och exportökningen. Men den kraftigaökningen av exporten räcker inte för att minska den totalaarbetslösheten och . Den inhemska ekonominutvecklas för svagt.Exportframgångarna varar heller inte för evigt. Redan1995 börjar exportökningen klinga av. Enligt regeringenreduceras nettoexportens bidrag till tillväxten från 3,5procent 1995. Därefter torde den avtaytterligare då regeringen förutspår en appreciering avkronan, vilket innebär försvagad konkurrenskraft. Effektenpå tillväxten av det gångna årets ras i kronkursen ebbarsuccessivt ut.Enligt vår mening är vändningen i ekonomin för sen ochför svag för att på allvar kunna ta ned arbetslösheten, sombefinner sig på en katastrofalt hög nivå. Slutsatsen kan barabli en:Finansplanen är ett passivitetens dokument somtydligt visar att regeringen inte har någon genomtänktstrategi för att ta ned den mycket höga arbetslösheten, vårtlands utan jämförelse största och allvarligaste problem.Detta är ytterst allvarligt då inget land i världen, somunder har tillåtit arbetslösheten att blitvåsiffrig, ännu har lyckats ta ned arbetslösheten under 10-procentsnivån.Trots denna erfarenhet, som regeringen borde vara välmedveten om, innebär finansplanen att regeringendels accepterar att den totala arbetslösheten stigeroch tillåts ligga kvar på , dels intepresenterar någon politik som skulle kunna vändautvecklingen.Ansvaret faller tungt på regeringen för attefterkrigstidens största politiska misslyckande -- attmassarbetslösheten fått fäste i vårt land -- är ett faktum.Regeringens saneringsplanFinansplanen bekräftar det vi socialdemokrater harpekat på , att arbetslösheten är den främstaförklaringen till de svaga statsfinanserna.Trots att regeringen nu erkänner att detta samband är enrealitet lyser de konkreta åtgärderna med sin frånvaro. Istället försöker man ge sken av att de som har arbete intekommer att drabbas av arbetslösheten. Det är en falsktrygghet man invaggar medborgarna i.Inget annat lands offentliga ekonomi drabbas så hårt avhög arbetslöshet som . Budgetunderskottet och denväxande statsskulden är till stor del en direkt följd avarbetslösheten.Att arbetslösheten riskerar att permanentas på entvåsiffrig nivå kommer att beröra alla svenskar under restenav 90-talet. Långt efter det att regeringen har avgåttkommer vi att få leva med sviterna av den högaarbetslösheten. De stora underskotten försvinner inte påvalnatten i september.I stället för att angripa de grundläggande orsakerna tillde svaga statsfinanserna är regeringens politik ensidigtinriktad på att åstadkomma balans i statsfinanserna genomnedskurna statsutgifter. Man gör ett stort nummer av den sk saneringsplanen.I såväl kompletteringspropositionen som i denekonomisk-politiska höstpropositionen förutskickaderegeringen att man i årets finansplan skulle konkretiserasaneringsplanen.Detta löfte har regeringen ej infriat. Finansplanen äräven i detta hänseende osedvanligt tunn. De redan mångafrågetecknen kring saneringsplanen har blivit ännu fler efterdet att regeringen presenterade sin proposition.Av de budgetförstärkningar på ca 17 miljarder kronorsom regeringen anvisar i finansplanen är i själva verket ca14 miljarder kronor redan beslutade avgifts- ochskattehöjningar. De resterande utgiftsnedskärningarnaintecknas av ökade kostnader för bl.a. vårdnadsbidraget.Sammantaget förstärker sålunda inte budgetförslagetstatsbudgeten, snarare tvärtom.JP Bank har analyserat saneringsplanen och gjort ensammanställning av samtliga åtgärder och deras effekt påstatens inkomster och utgifter. Uppgifterna baseras påregeringens egna beräkningar och är en sammanställning avofficiellt material. Man skriver följande:-- -- -- skillnaden mellan regeringens redovisning ifinansplanen och vår sammanställning är hela 48 miljarderkronor. Regeringen menar i sin redovisning att förslag harlagts om budgetförstärkningar på omkring 92 miljarder,medan vår sammanställning av regeringens samtliga beslutkommer fram till . Lägger man därtillden direkta kostnaden för EU-medlemskap på omkring 20miljarder kronor blir skillnaden i de olika redovisningarnahela 70 miljarder kronor.JP Bank drar följande slutsats av regeringensbeskrivning av saneringsplanen:Regeringen väljer att redovisa åtgärder som stärkerbudgeten men undviker att redovisa beslut som försämrarstatsfinanserna. Det är allvarligt i den meningen attdebatten om vilka åtgärder som krävs baseras på bristfälligafakta. Med en korrekt redovisning hade debatten kringregeringens finanspolitik sannolikt varit väsentligtannorlunda. -- -- -- enligt vår mening (är det) viktigt attregeringen på ett pedagogiskt sätt redovisar samtligafinanspolitiska beslut, och inte bara de som passar ett visstpolitiskt syfte.Vi socialdemokrater är inte särskilt förvånande över attregeringen så uppenbart lägger ut dimridåer kring sinbudgetpolitik. Med tanke på att regeringen harhöjtskatten på arbete och konsumtion, sänkt skatten påkapital och förmögenheter och genomfört besparingarsom hårdast drabbar de arbetslösa och sjukaär regeringens saneringsplan i praktiken enomfördelningsplan från löntagare till kapitalägare.Den bestående effekten av regeringens budgetpolitik äratt klyftorna i samhället ökar -- inte att statsfinansernaförbättras. Statsfinanserna försämras under helamandatperioden.Inriktningen av den ekonomiska politikenVi noterar att regeringen först , i mandatperiodenselfte timme, uppenbarligen har ändrat den ekonomiskapolitikens inriktning. Inflationsbekämpningen skall intelängre vara överordnad andra ambitioner och krav. I ställetanger man en ny inriktningsnorm för den ekonomiskapolitiken: att arbetslösheten minst skall halveras till slutetav 1990-talet.Vi välkomnar denna omsvängning. Dessvärre sker denpå tok för sent och helt utan konsekvenser för politikenssakliga inriktning. Regeringen säger en sak och gör någotannat.Under alla omständigheter är en sådan här verbalomsvängning av inriktningen av den ekonomiska politikeninte ägnad att öka förtroendet för regeringen, allra helstsom omsvängningen sker under ett valår. Intrycket avdesorientering i den ekonomiska politiken är påtagligt.Denna osäkerhet förstärks av det faktum att regeringensjälv anger att dess politik leder till en permanentning avarbetslösheten på under 1994 och 1995.Redan i utgångsläget kan man med andra ord konstatera attinriktningen av regeringens ekonomiska politik saknartrovärdighet. Målsättningen korresponderar helt enkeltinte med den politik som regeringen bedriver.När ekonomin föll kraftigt, när efterfrågan sjönkrekordsnabbt och när arbetslösheten steg snabbare ännågonsin, var bekämpningen av inflationen ett överordnatmål för regeringens ekonomiska politik.Nu, då regeringens politik har lett till attproduktionskapacitet och arbetskraft har slagits ut, och dåriskerna för flaskhalsar i vissa exportorienterade delar avnäringslivet ökar, överger regeringen kampen motinflationen som övergripande norm för den ekonomiskapolitiken.Detta inger inte förtroende.Regeringens ansvarRedan några månader efter regeringsskiftet 1991varnade vi socialdemokrater för att regeringens politikskulle ta ned den inhemska efterfrågan och därmed hämmatillväxten och sysselsättningen. Vi motiverade vår kritik påföljande sätt:I nuvarande svaga konjukturläge, med dålig tillväxt ochstigande arbetslöshet, finns det heller ingastabiliseringspolitiska skäl att ytterligare strama åtekonomin. Regeringens förslag att genomföra en ytterligareåtstramning leder bara till ännu lägre produktion denärmaste åren och ännu högre arbetslöshet. (Socialdemokraternas ekonomisk-politiska motion i januari1992)Dessvärre fick vi rätt. Regeringen stramade åtekonomin. Arbetslösheten ökade.Budgetunderskottet steg.Så sent som drev regeringenigenom ytterligare åtstramningsåtgärder, som försvagadeden inhemska efterfrågan: högre skatt på arbete,indragningar från bostadssektorn och högre punktskatter.Än en gång visade regeringen att man inte har förstått degrundläggande orsakerna till den svenska krisen.Mot den här bakgrunden, att regeringen har vägrat attlyssna på varningarna för åtstramningspolitikens följder,faller ansvaret för arbetslösheten tungt på regeringen. 100000-tals människors vardag hade kunnat se annorlunda utom regeringen varit mindre dogmatisk och i stället merlyhörd för andra uppfattningar än sina egna.5. Det ekonomiska läget 5.1 Den internationella bildenDen internationella konjunkturbilden är splittrad omman jämför de tre stora handelsblocken , USAoch Japan.Bilden av konjunkturläget i ärsplittrad.Det gemensamma är arbetslösheten. Land efter land harhamnat i en till synes oåterkallelig utveckling med allt högrearbetslöshet i konjunkturnedgången och allt mindreåterhämtning däremellan.I nästan samtliga länder har av starkkreditexpansion sparandet ökat kraftigt. Skuldsaneringenhar lett till ett kraftfullt bortfall i efterfrågan. Allakontinentaleuropeiska länder har i olika utsträckningpåverkats av de höga tyska räntorna och oron påvalutamarknaderna under 1992 och 1993.De ekonomiska förutsättningarna skiljer sig markantfrån land till land.