mot · GH02N430 · 1994-01-25 00:00:00 — Återbäring för elproduktionen till vattenkraftslänen är förunnat rika naturtillgångar. Dessa är relativtojämnt fördelade över vårt land. Paradoxalt nog finns destörsta tillgångarna i de delar av landet som allmäntbetraktas som problemområden. I län som ,och finns stora naturresurser såsommalm, skog och vattenkraft. Trots detta är arbetslöshetenhög. Avfolkningen, främst av inlandskommunerna, fortgår.Staten satsar stora belopp i regionalpolitiskt stöd.Det naturliga borde vara att resursrika län i första hand fickmöjlighet att utveckla sin region med resurser somavkastningen av respektive läns naturtillgångar ger. Denpsykologiska effekten av att få disponera över resurser somkommer av ''exporten'' av vattenkraften ska isammanhanget inte heller underskattas.Att staten insett hur stora värden som produceras genomvattenkraften, men som inte stannar kvar i regionen,bevisas av förhandlingarna gentemot EU. Där harregeringen räknat bort vattenkraftsproduktionens värdeoch fått exempelvis BNP att sjunka drastiskttack vare denna räkneoperation.Eftersom vattenkraften tas i anspråk i hela landet ochinte minst förser de södra delarna av landet med billigenergi är det rimligt att en viss ''återbäring'' påelproduktionen sker till producentlänen. Totalt producerasdrygt av all vattenkraft i de fem nordligaste länen.Norrbotten ensamt står för av all elproduktion ilandet. I produceras av landetselproduktion. En återbäring motsvarande perproducerad kWh till respektive län skulle för Västerbottensdel innebära ca , för delrunt , för del 120 miljonerkr och för skulle ''återbäringen'' röra sigomkring ca . Denna återbäring vore envärdefull stimulans för de elproducerande Norrlandslänen. ''Återbäringen'' kunde användas för att investera ikommunikationer, alternativa inhemska energikällor samtandra sysselsättningsskapande och näringslivsbefrämjandeåtgärder.Frågan om återbäring på elproduktionen har utretts iolika sammanhang. Senast i SOU 1991:8, ''''. Utredningen konstaterar att ''hindren fören återföring av vattenkraftsvinster eller en överföring avvattenkrafttillgångar till regionerna inte är av teknisknatur''. Vidare skriver utredningen: ''Det frågan gäller ärdärför om det finns en politisk vilja till sådanaöverföringar. ''Den modell utredningen förordar är att den gamlaproducentskatten på äldre vattenkraftverk omformas till enfastighetsskatt, och att återbäringen sker inom de ramarsom nuvarande skatteintäkter på ger.Förutom utredarens förslag om fastighetsskatt kan också enåterbäring finansieras med en något höjd konsumentskattpå el. Att täcka utgifterna för återbäringen skulle motsvaraen generell höjning av elskatten med ca per kWh.Även regionalpolitiska kommittén har i sitt betänkande(SOU 1989:55) förordat någon form av återbäring.Återbäringen bör ske till regional nivå för att främstanvändas för projekt som gynnar de kommuner som harvattenkrafttillgångarna. Detta för att övergripande ochsamordnade utvecklingsprojekt ska kunna genomföras somgagnar regionen. Länsstyrelserna bör kunna administreraåterbäringen.Då näringsutskottet behandlade några motioner somberörde detta ämnesområde i betänkande 1992/93:NU2skrev utskottet: ''Enligt utskottets uppfattning bör de nuaktuella motionskraven inte föranleda någotinitiativ från sida. ''Eftersom beredningsarbetet tydligen ännu inte äravslutat, efter att utredningen lagt sitt förslag,finns det anledning för att ta initiativ.Återbäring på elproduktionen är ett gammalt krav frånKristdemokratiska samhällspartiet. Allt fler sluter nu uppbakom detta. Exakt vilken teknisk modell som bör gälla föratt införa återbäringssystemet bör regeringen kunnabedöma utifrån de remissvar på utredningen 1991:8som inkommit och andra regionalpolitiska ochstatsfinansiella aspekter. Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen begär förslag om enåterbäring på elproduktionen till devattenkraftsproducerande länen att användas till stimulansav infrastruktursatsningar och andra utvecklingsprojekt iregionerna.