bet · GH01FiU20 · 1994-05-31 00:00:00 — Med en sådan utveckling kan uppgångenkomma att brytas till följd av stigande långa räntor i samband medorobland sparare och investerare för möjligheterna att vidmakthållaprisstabiliteten.Någon markerad ökning av sysselsättningen skulle då inte heller ha hunnit ske.Det är uppenbart att ett sådant scenario måste undvikas -- jag är ocksåövertygad om att det går att undvika. Men det är lika uppenbart att det kräveraktiva ekonomisk-politiska åtgärder, inte minst i form av beslut här iriksdagen.Den totala stimulanseffekten från räntans nedgång och kronans försvagning harsedan en tid legat av BNP, enligt beräkningar.Det motsvarar ett genomslag på bruttonationalprodukten med mellan 45 och 60miljarder i stimulerande riktning. Diagrammet visar att det är en mycketkraftig stimulans. Det är rent av den kraftigaste stimulans som vi har haftsedan början av 70-talet. Det är alltså en större stimulans än den vi hadeefter devalveringarna 1981 och 1982.Med tanke på att det fortfarande finns ett produktionsgap i ekonomin är detmöjligt att ha den här stimulerande inriktningen av penningpolitiken så längeinte prisstabiliteten äventyras. Det pågår fortfarande enskuldsaneringsprocess, låt vara att den har kommit långt hos hushåll ochföretag. Dessutom har vi en svag internationell konjunktur som gör det möjligtatt ha denna stimulerande inriktning av penningpolitiken.Två tredjedelar av den totala stimulanseffekten kommer från kronansförsvagning, medan en tredjedel kommer från räntans nedgång. Den starkastimulanseffekt som kommer från kronans fall stimulerar primärt endast enbegränsad del av ekonomin, företrädesvis industrisektorn. Men den relativtsettstörre hemmamarknaden påverkas i huvudsak av den mindre delen avstimulanseffekten som kommer från räntans nedgång. Äveninvesteringsutvecklingen hämmas av en hög lång ränta. Dessutom har de långamarknadsräntorna varit i en uppåtgående trend under de senaste två månaderna.De har snart stigit med . Även fortsätter delånga marknadsräntorna att stiga.Från sida har vi poängterat att det är angeläget meden mer jämn sammansättning av den totala stimulanseffekten, vilket skulleinnebära en starkare krona och en lägre ränta. Vår bedömning är emellertid attnågon ökning av den totala stimulanseffekten, utöver den som är aktuell,inte är möjlig, eftersom det skulle riskera prisstabilitetsmålet.Då kan man fråga sig: Hur kommer det sig att kronan alltjämt är så svag ochatt räntan är högre än i flertalet andra västliga industriländer? Innan jaggårnärmare in på den frågan finns det anledning att något beröra de senastemånadernas internationella ränteuppgång och den ränteuppgång som har följtockså i Sverige.Orsakerna till den svenska uppgången står att finna i den internationellaoron. Men det ser också ut som att uppgången även har inhemska orsaker.När den amerikanska ändrade inriktningenav penningpolitiken från att ha varit mycket expansiv mot en mer neutralinriktning, följde en uppgång av långa räntor. Reaktionen i skall ses motbakgrund av den kraftiga tillväxten i amerikansk ekonomi och av attdiskussionen där kommit att fokuseras på ett potentiellt inflationstryck. Ävende europeiska räntorna har följt de amerikanska räntorna upp, trots attefterfrågan i är svag. Såväl inflation sominflationsförväntningar kvarstår på en förhållandevis låg nivå.Uppgången i de europeiska räntorna skulle kunna tolkas som ett skift i vissaplacerares förväntningar om framtiden. Osäkerheten har förstärkts avmotsägelsefulla indikatorer såsom t.ex. att tillväxten har varit fortsatt svagi och i övriga , som penningmängden i ökarsnabbt.Olika företrädare för de större europeiska centralbankerna har emellertidframhållit att de bedömer att den europeiska räntetrenden alltjämt pekarnedåt.Det har också manifesterats i form av fortsatta försiktiga neddragningar avdenkorta räntan i flera länder. Senast sänktes deadministrativa räntorna i många europeiska länder.Ytterligare en förklaring till uppgången i de europeiska obligationsräntornaär den globala ökning av antalet institutionella placerare som har skett.Vissaav dessa har en långsiktig placeringshorisont medan andra placerar merkortsiktigt.Kortsiktiga placerare placerar inte i värdepapper i syfte att behålla demtill dess de förfaller utan för att göra kortsiktiga kapitalvinster. Därföragerar de också på basis av förväntningar om kortsiktiga räntor ochväxelkursrörelser. De räknar helt enkelt med att göra kapitalvinster, att köpabilligt och att sälja dyrt. Detta synsätt kan leda till att långa räntorkortsiktigt fluktuerar mer än vad som motiveras av fundamentala faktorer.När de långa räntorna vände uppåt i samband med den penningpolitiskaomläggningen i , verkar detta ha blivit utlösande för vinsthemtagningar ochglobala försäljningar av obligationsinnehav. Därmed kom även de europeiskamarknaderna att beröras. Man skall komma ihåg att när dessaplaceraregick in på den svenska marknaden såg vi ett betydande räntefall. I vad månränteuppgången i är en tillfällig rekyl eller en mer beståendeuppjustering är ännu för tidigt att säga.Så över till ränteutvecklingen i . Också de svenskaobligationsräntorna vände uppåt från den lägsta nivå somvi har haft . Till en början steg de svenska långa räntorna i linjemed utvecklingen i övriga . Det innebär att skillnaden mellan den långaräntan i och den i låg kvar på nivån , vilkenhade etablerats efter det trendmässiga fall som har skett sedan slutet av1980-talet. Då låg marginalen på mellan jämfört medTyskland.Under loppet av mars månad och fram till har emellertid de långaräntorna stigit väsentligt mer i än i flera andrakontinentaleuropeiskaländer, t.ex. , , och . Det har inneburit attmarginalen mellan svenska och tyska obligationsräntor under den senaste tidenhar dubblerats från till 2 procentenheter.Samma mönster med uppgång i marginalen finner vi också i sådana länder somt.ex. Gemensamt för dessa länder är att de harstora budgetunderskott och historiskt sett haft hög inflation.Det förefaller som att räntenedgången på den långa sidan i under 1993och inledningen av 1994 till viss del skapats genom att globala kortsiktigaplacerare köpt obligationer i syfte att göra kortsiktiga vinster undernedgången. Detta tjänade det svenska folkhushållet på. Men när deninternationella oron inleddes valde många av de kortsiktiga placerarna attsälja ut delar av sina innehav för att ta hem vinster eller för att minimeraförluster.Sverige drog nytta av de kortsiktiga placerarnas spekulationer underräntenedgången , men man drabbades motsvarande hårt när deninternationella osäkerheten ökade . Problemet är inte så mycket atten del kortsiktiga utländska placerare valde att sälja sina svenskastatsobligationer under den senaste tidens uppgång -- dessa aktörer skulle jugenom sin kortsiktiga inriktning av allt att döma ändå ha sålt förr ellersenare -- utan snarare att mer långsiktiga placerare som för sinainvesteringarär beroende av att omsvängningen från hög- till låginflationsekonomi blirtydlig inte förefaller att ha varit lika aktiva. Ett näraliggande problem ärnaturligtvis att statsskulden växer så snabbt, vilket skapar ett stortupplåningsbehov. Vi har också sett en ökad fokusering på statsskuldensutveckling i diskussionen om svensk ekonomi, både här hemma och utomlands.Riksgäldskontoret råkade ut för vissa svårigheter medupplåningen . Betydelsen av detta skall inte överdrivas. Mendet tjänar ändå som en signal eller en viktig påminnelse om de problem som vihar.Riksbankens styrmedel är den korta räntan. Den långa räntan och växelkursenstyrs i hög grad av förväntningar om hur den ekonomiska politiken totalt settkommer att lyckas med att bibehålla prisstabilitet i ett längre perspektiv.Densneda fördelning av stimulanseffekten från kronans och den långa räntansutveckling är således ingenting som direkt styr över. En svagväxelkurs och relativt sett hög lång ränta är tecken på att sparare ochinvesterare känner en viss osäkerhet om den framtida ekonomiska politikentotalt sett.Önskar man ändra en sned stimulanseffekt från en svag till en något starkarekrona och från en hög till en något lägre obligationsränta gäller det att påolika sätt reducera osäkerheten. Med tanke på underskottsproblemens storlekspelar här saneringen av statsfinanserna en avgörande roll.Vi i möter ibland frågan varför vi pekar på behovet avkonsolidering av de offentliga finanserna. Om det är så, att efterfrågan ärlåg-- låt vara att den ökar nu --, att arbetslösheten är hög och att detomedelbara inflationstrycket är lågt, varför behövs det då åtgärder somminskarbudgetunderskottet? De som brukar ställa frågan menar att det rimligen skulleinnebära att produktionen och arbetslösheten faller ytterligare. Omförväntningarna om den framtida inflationen är höga är väl detta ett problemsom vi får hantera när kommer, menar man.Problemet är att det inte är dagens inflationstryck som bestämmer räntan påt.ex. en statsobligation med tioårig löptid, utan det är bl.a. förväntningarnaom den framtida inflationen och en eventuell osäkerhet kring den framtidaekonomiska politiken. Det är uppenbarat att vare sig det är fråga om enpensionsstiftelse i i eller ett försäkringsbolag i somöverväger en placering i , eller för den delen en enskild person somtänker köpa en privatobligation, måste dessa kunna lita på att inflationenintebara är låg utan också att prisstabilitet kommer att råda underobligationens hela löptid, vare sig den är på fem eller . Osäkerhet omden framtida prisstabiliteten kan därför göra att den långa räntan stigerredani dag. Placerarna begär då en osäkerhetspremie, en sorts riskersättning. Detinnebär i sin tur att vi tvingas att betala priset för deförväntningar som kan finnas om framtiden i form av en hög lång ränta. Dettagäller vare sig vi talar om räntan på statens långa upplåning, om den t.ex.femåriga boenderänta som en enskild person betalar för att finansiera sittboende eller om den ränta som ett företag får betala för en långsiktiginvestering.Om sparare och investerare känner en osäkerhet om den framtida ekonomiskapolitiken stiger således den långa räntan. Det är en kostnad som belastar ossomedelbart. Å andra sidan: Om osäkerheten om framtiden reduceras uppkommeromedelbart en vinst i form av att den långa räntan sjunker.Den direkta effekten av en konsolidering av statsfinanserna innebär enåtstramning av efterfrågan. Men -- och det glömmer man ofta bort -- denindirekta effekten innebär minskad osäkerhet och lägre räntor, omkonsolideringen upplevs som tillräcklig. Därigenom kan investeringarna öka ochen god cirkel skapas mot en varaktig ekonomisk tillväxt.Det finns exempel på detta i flera europeiska länder. Detkanske mest näraliggande exemplet är . Medan i början av1980-talet valde devalveringsvägen, valde konsolideringsvägen.Resultatet för är välbekant. Den danska erfarenheten visar emellertidatt tillväxten ökade och rent av kom att överstiga den svenska tillväxtenunderförsta . Detta framförde redan i sinrapport , dvs. hur en konsolidering kan ge upphov till en expansiveffekt. framförs uppfattningen att bara den ekonomiska politiken ges entillräckligt expansiv inriktning kommer produktionen att öka ocharbetslöshetenatt minska. Därmed bringas också statsfinanserna i ordning. Det är självfalletriktigt att statsfinanserna stärks av att svensk ekonomi vänder uppåt. Avdettaföljer inte att ökade budgetunderskott eller drastiskt sänkta korträntor ärmöjliga vägar mot sanerade statsfinanser. En uthållig -- och jag vill betonauthållig -- återhämtning förutsätter tilltro till att den ekonomiska politikenär långsiktig.När det gäller det utgångsläge som vi har, inte minst det statsfinansiellaläget, och vår inflationshistoria är denna tilltro inte någon självklarhet.Viden ökad osäkerhet är risken stor att vi får se högre räntor. Det skulle i såfall varken sanera statsfinanserna, förstärka återhämtningen eller bidra investeringsuppgång. Slutsatsen av detta är att vägen till bättrestatsfinanser och till en varaktig återhämtning går via konkreta beslut iriksdagen. De långa räntornas utveckling bestäms således i icke ringa grad avden inriktning som besluten ges här i Riksdagshuset.Riksbankens handelsutrymme och möjligheter att förändra marginalräntan byggerpå graden av långsiktig trovärdighet för den ekonomiska politikens inriktningmot prisstabilitet. Den senaste tidens uppgång av marginalen för den långaräntan gentemot länder med hög trovärdighet, såsom t.ex. , innebär attosäkerheten förefaller att ha ökat i vårt land. En sådan osäkerhet begränsarockså frihetsgrader. Om sparare och investerare känner enosäkerhetom en del av den ekonomiska politiken måste penningpolitiken undvika attaddera till denna osäkerhet. Försök att dra ner marginalräntan som inte har enbas i en god trovärdighet kan riskera att leda till fortsatt stigande långaräntor och också inverka försvagande på kronan.Sammanfattningsvis förefaller det som att uppgången i svensk ekonomi ärbekräftad. De senaste årens tillbakagång har brutits och i likhet medRiksbanken räknar de flesta bedömare med en successivt stigande ekonomisktillväxt . Frågan är om den uppgång i efterfrågan som vinu ser skall kunna omsättas i en varaktig tillväxt med en fortlöpandeutbyggnadav produktionskapaciteten. En viktig förutsättning för att det skall kunna bliså är att vi får en jämnare sammansättning av den totala stimulanseffekt somkommer från kronans och räntans förändring. Det skulle innebära att vi fick enstarkare krona och en lägre ränta.De senaste månadernas uppgång i obligationsräntorna är utifrån dettaperspektiv olycklig. Orsaken står att finna i den allmänna internationellaoron. Men, som jag framhöll, uppgången ser också ut att ha inhemska orsaker.Den senaste tidens uppgång av obligationsräntorna i har sammanfallitmed en förnyad diskussion om statsfinanserna. Eftersom direktendastpåverkar de korta räntorna medan de långa räntorna styrs av förväntningar omden ekonomiska politiken totalt sett, innebär detta att riktningen påobligationsräntornas utveckling i stor utsträckning bestäms av de beslut somfattas resp. inte fattas här i riksdagen.En svag växelkurs och en hög lång ränta är tecken på att sparare ochinvesterare känner en osäkerhet om den framtida ekonomiska politiken totaltsett.Om man önskar ändra den sneda stimulanseffekten från en svag till en starkarekrona och från en hög till en lägre lång ränta, gäller det att på olika sättreducera osäkerheten. Osäkerheten kan, om den består och förvärras, riskeraatti förtid knäcka den ekonomiska uppgången, bl.a. till följd av höga ellerstigande räntor. Som jag sagt spelar saneringen avstatsfinansernahär en avgörande roll.Försök från sida att dra ner marginalräntan i en osäker miljö --vi har levt i en osäker miljö nu början avfebruari -- kan leda till att de långa räntorna fortsätter uppåt och bidrartill en försvagning av kronan. Tack, herr ordförande!Per-Ola : Vi tackar riksbankschefen för detinledande anförandet.Riksbankschefen sade inledningsvis att den totala stimulanseffekten bordeförändras. Till två tredjedelar beror den totala stimulanseffekten i ekonominidag på den lägre kronkursen och till en tredjedel på en lägre ränta. Menriksbankschefen var inte till freds med mixen.Första frågan blir naturligtvis: Hur ser den bästa mixen ut?Riksbankschefen talar om att det behövs konkreta besked från . Detvar i mera allmänna ordalag. Då vill jag gärna fråga: Är riksbankschefenbereddatt precisera sig och tala om vilka konkreta signaler han vill se frånriksdagens sida?Urban : Hur ser den optimala mixen ut? Jag kan konstatera attkronan har fallit med sedan den började flyta i slutet av 1992.Till detta kommer en underliggande förbättring av konkurrenskraften, relativtsett lägre löneökningar än i våra konkurrentländer. Vi har också haft enbättreproduktivitetsutveckling. Detta summerar jag till förbättring.Jag kan konstatera att detta är mer än vad vi fick ikonkurrenskraftsförbättring , även om vi summerar 1981 och1982 års devalveringar. Det är en mycket stark stimulanseffekt. harvi en relativt sett hög ränta.Jag vill inte gå längre än att konstatera att dessa två ytterligheter ilängden inte kan fungera, utan det vore angeläget med en lägre ränta och ennågot starkare krona. Vi har ingen växelkurs , och därför har inteRiksbanken något mål för kronans utveckling.Jag kan bara konstatera att det går oerhört snabbt upp mot kapacitetstaket iindustrin och att vi behöver investeringar. Vi behöver också en bättre,hyggligare, tillväxt på hemmamarknaden. Det var det som gjorde 50- och60-talens utveckling så god. Vi fick en jämn uppgång av kapaciteten. Därmedfick vi inte heller några stora inflationsimpulser.Beträffande den andra frågan, beslut i , måste jag säga att det inteingår i min roll att ange och precisera inriktning och omfattning. Min roll äratt förmedla den diskussion som förs bland placerare och sparare ochförsöka sätta in den i det här sammanhanget. Det förs en diskussion -- vi serdet i medierna -- om upplåningens storlek. Vi har också, som jag sade i mittanförande, sett att Riksgälden har haft svårigheter attlånapengar på marknaden. Vi skall inte, som jag sade tidigare, överdriva detta.Mendet är en signal om att det är stora belopp som staten måste låna upp för attfinansiera budgetunderskottet.Lars : Som ordförande i den riksbanksutredning som föreslog offentliga utfrågningar av riksbankschefen, som ett lediriksdagens kontroll över handhavandet av penningpolitiken, gläder det mig attden här utfrågningen har kommit till stånd.Som framgick av vad riksbankschefen sade pekar egentligen alla kurvor rätt iden reala ekonomin, men det finns orostecken på den finansiella sidan. Vi haren uppgång i den långa räntan. Det är ingen kritik mot riksbankschefen, fördetär någonting som man har ganska liten kontroll över. Men det är allvarligt,fördet kan ju kväva den väntade uppgången på den reala sidan. Vi kan t.ex. fåsvårt att få i gång investeringar.Jag skulle önska att riksbankschefen i punktform försökte sammanfatta deorsaker han ser bakom inte uppgången i räntan i sig men det förhållandet attden långa räntan i har gått upp betydligt mer än i t.ex. , såatt differensen har förändrats. Det är litet överraskande med hänsyn till attvi ändå går mot ett växande överskott i bytesbalansen. Det finns ett sparandeinom landet, och kronan har ju inte försvagats i samband med att räntan harstigit. Hur kom det sig att just den långa räntan i avviker uppåt ävenjämfört med den uppgång som sker på de internationella marknaderna?Urban : Som jag sade i mitt anförande har vi haft ett stortinslag av kortsiktiga placerare -- som jag väljer att kalla dem för -- iSverige. Sådana har funnits i hela . De har gått in i länder som harhaften relativt sett hög ränta. De har bedömt att nergångspotentialen skulle varastörst i de länderna. Det drog vi nytta av . Då gick räntannerväldigt snabbt.När man upplevde en viss oro globalt sett och en del placerare kanske gjordeförluster, sålde man ut delar av sina innehav. Detta drabbade alla länder. Mendet drabbade givetvis i störst utsträckning de länder som hade störst inslagavden här typen av placerare.Då kan man fråga sig: Hur kommer det sig att vi inte har fått in mer avlångsiktiga placerare i ? Det är här som den underliggande faktornfinns, som jag ser det. Först var det internationell oro. Det ledde till enmekanisk försäljning. Försäljningarna blev större i länder som hade entradition med hög inflation och stora budgetunderskott. Men vi fick inte in delångsiktiga placerarna.Skälet till det kan jag inte se i annat än att det har funnits och finns en oro för framtiden, eftersom valde att gå devalveringsvägen 1981och 1982. Vi hade inflation under stor del av 80-talet, och det tar tid innanman bryter förväntningarna. Det bästa sättet att få en tydlig inriktning ipolitiken är att konsolidera statsfinanserna. Det skapar grunden för delångsiktiga placerarnas inträde och mindre känslighet för den här typen avstörningar.Lars : Jag tycker att riksbankschefen lägger väldigt mycket avskulden på att utländska placerare drar sig undan. Jag får det inte riktigtatthänga ihop, eftersom de inte haft anledning att misstänka nedgång ikronkursen.Den har hållits uppe. De gör alltså inte valutaförluster. Vi går mot ettväxande överskott i bytesbalansen. För mig tyder detta på att det är inhemskaplacerare, som kanske sitter närmare den politiska utvecklingen i landet ochvad som kan hända i den ekonomiska politiken, som trots att de har kapitalöverinte vill placera till tidigare rådande priser i svenska papper. De föredraratt exportera det, trots att ränteskillnaden nu är mer till vår nackdel äntidigare. Det är snarare på den inhemska sidan som aktuell oro, ovisshet införval och EU-omröstning och sådant får genomslag. Man kräver helt enkelt merbetalt. I bortändan ligger väl förväntningar om att man går mot en ökadinflationstakt om någon tid.Urban : Visst har vi haft inhemska aktörer som varit aktiva påmarknaden , självklart. Men vi måste ändå komma ihågatt av den svenska statsskulden direkt eller indirekt lågi utländska händer. Vi har ett stort inslag av utländska placerare. Vi harkunnat konstatera som har gått att vi har haft tendenser tillutförsäljningar från utlänningar.Då frågar man sig: Varför har det inte givit någon effekt på kronkursen? Ettvanligt sätt bland den här typen av placerare att agera på är att låna kort isvenska kronor och att placera långt. Därmed har många av dem inte tagit någonväxelkursrisk. Det innebär att när man köper stiger inte kronans värde och närman säljer sjunker inte kronan. Jag renodlar väldigt mycket, det är viktigtattsäga det. Det finns naturligtvis en kombination av olika placerare också, mendet förefaller som om den här typen av placerare har dominerat.Kronan har hållit sig förhållandevis stark -- eller jag kanske borde säga attden inte har försvagats ytterligare från den redan låga nivån. Skälet till detär att det funnits en annan underliggande rörelse under de senaste månadernasom har verkat stärkande på kronan. Det ena är bytesbalansen, som går motöverskott. Den andra faktorn är att den svenska ekonomin har blivit starkare.Farhågorna för ytterligare svårigheter för banksystemet, för ytterligarenedgång i ekonomin och i den inhemska efterfrågan har försvunnit . Varje gång det publiceras statistik ser man en allttydligare bekräftelse på att ekonomin befinner sig i en uppgångsfas. I ettsådant läge kan man förvänta sig att kronan blir starkare. Jag tror att denkombinationen har gjort att vi har sett stigande långa räntor och att kronaninte fallit ytterligare utan hållit sig på den här nivån.Roland : Jag vill anknyta till det historiska som händer här och en eventuell fortsättning på det. Jag skulle vilja höra medriksbankschefen om man från är beredd att offentliggöra sinaprognoser. Vi har sett några bilder här med prognoser.Men hemlighåller ju sina. Det vore värdefullt för denekonomisk-politiska debatten -- fler kunde delta -- om mer öppetredovisade sina prognoser.Urban : Jag delar välkomnande av den här formenav utfrågning av riksbankschefen. Jag tror att i den nya miljö som vi befinneross, med en flytande växelkurs och där en del av övervägandena när det gällerden ekonomiska politiken kommer över till , ställs det krav påRiksbanken att ha en öppen attityd, kanske en mer öppen attityd än vad vi harvarit vana vid. Det är en rörelse som inleddes redan under min företrädarestid. Den kommer att fortsätta och förstärkas. Vi från sida börinitiera debatter. Vi bör se till att underlag kommer ut. Det är en processsomvi är mitt uppe i. Vi gör olika typer av förändringar. Det som min företrädareinitierade var inflationsrapporten, som kommer ut med en viss regelbundenhetoch där det finns olika typer av bedömningar. Jag tycker att vi skall gåvidare. Hur och i vilken takt vi skall göra det vågar jag inte ge mig in på,men jag är helt överens med om att det här är en process sommåste fortsätta.Riksbanken måste legitimera sin politik, vara beredd att försvara ochdiskutera den så att det inte uppstår några frågetecken.