bet · GH01KU28 · 1994-06-03 00:00:00 — Idenna promemoria presenteras förslag till olika åtgärder som kanligga till grund för sådana överväganden.Utvidgade konfiskationsmöjligheterBakgrundNär en tryckt skrift eller en film (med filmer inbegrips i detföljande även videogram) utgör missbruk av tryck- elleryttrandefriheten och innefattar brott enligttryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen medgerde båda grundlagarna att det vidtas tvångsåtgärder motframställningen. Enligt 7 kap. 7 § tryckfrihetsförordningen och5 kap. 6 § yttrandefrihetsgrundlagen får framställningenkonfiskeras. Konfiskering innebär att alla exemplar som äravsedda att spridas skall förstöras, och material som kananvändas uteslutande för tryckningen av just den skriften ellersärskilt för framställande av filmen skall göras obrukbart föratt hindra missbruk.För konfiskering krävs alltså att framställningen innefattartryckfrihets- eller yttrandefrihetsbrott och att skriften ellerfilmen är utgiven. Men det krävs inte att någon faktiskt kandömas till ansvar för brottet.Om det finns anledning att tro att en skrift eller en film fårkonfiskeras på grund av tryckfrihets- elleryttrandefrihetsbrott, får den tas i beslag. Det som tas i beslagär den upplaga som är avsedd för spridning, i syfte att hindravidare spridning av skriften eller filmen. Eftersom konfiskeringendast får ske på grund av att innehållet utgör brott motgrundlagarna, kan beslag omfatta endast skrifter och filmer somär att anse som utgivna. Redan spridda exemplar får dock intetas i beslag i konfiskeringssyfte.Om något exemplar som redan har spritts kan ha betydelse vidutredning om brott enligt tryckfrihetsförordningen elleryttrandefrihetsgrundlagen, får dock utredningsbeslag göras påett sådant exemplar hos vilken innehavare som helst (10 kap.14 § tryckfrihetsförordningen). Ett utredningsbeslag av ettvideogram skall hävas när t.ex. en rättegång mot en utgivare haravslutats, om inte videogrammet förklaras konfiskerat. Detbeslagtagna skall då återlämnas till den som innehade det.ÖvervägandenI mål om tryckfrihets- eller yttrandefrihetsbrott förekommerdet att tryckta skrifter eller filmer tas i beslag inte bara hosden som misstänks sprida barnpornografiskt material utan ocksåhos den som innehar material som kan antas härröra från denmisstänkte spridaren. Avsikten med beslaget hos innehavaren äratt säkra bevisning om att spridning skett och har inte sambandmed några misstankar om brott hos denne. När rättegången mot denifrågavarande spridaren har avslutats skall materialetåterställas till ägaren. Som Justitiekanslern har anfört i sittremissyttrande över departementspromemorian Ökat skydd för barn(Ds 1993:80) kan denna effekt av dagens regelsystem på godagrunder betraktas som stötande när det rör sig ombarnpornografiskt material. En lösning som Justitiekanslern harfört fram i det nämnda remissyttrandet är att utvidgakonfiskationsbestämmelserna i de båda grundlagarna till att avseäven sådana exemplar av ett barnpornografiskt alster som inte"är avsedda för spridning" utan där det är utrett endast att ettspritt exemplar innehas av en person. Avsikten är att exemplarsom påträffas under en förundersökning om barnpornografibrottoch som blir föremål för utredningsbeslag inte som skallbehöva lämnas tillbaka till innehavaren om en spridare döms förbrott beträffande innehållet i alstret.Det kan konstateras att ett förverkande, vilket konfiskeringutgör, utan att någon görs straffrättsligt ansvarig, inte ärfrämmande för det straffrättsliga sanktionssystemet. Ibrottsbalken finns sålunda bestämmelser som innebär att föremålsom på grund av sin särskilda beskaffenhet elleromständigheterna i övrigt kan komma till brottslig användningoch föremål som frambragts genom brott får förverkas (36 kap. 2och 3 §§). Det räcker att föremålet på grund av sin särskildabeskaffenhet kan komma till brottslig användning för att detskall kunna förverkas. I sammanhanget kan erinras om den ordningmed s.k. objektiv konfiskationstalan som finns i 9 kap. 5 §tryckfrihetsförordningen och 7 kap. 2 §yttrandefrihetsgrundlagen.Det är angeläget att principen om censurförbud och andraskyddsregler som gäller före spridningen upprätthålls.Bestämmelser om utvidgade konfiskationsmöjligheter i de bådagrundlagarna bör därför ta sikte på skrifter och filmer som harspritts och som innefattar skildring av barn i pornografiskbild. De situationer då åtgärderna skall få vidtas bör begränsastill att gälla förundersökningar med anledning av misstanke omsexualbrott eller brott mot allmän ordning som avser skildringari pornografisk bild eller av sexuella handlingar eller våldeller tvång mot person (6 kap. och 16 kap. 10 a--12 §§brottsbalken). Utanför tillämpningsområdet för bestämmelsernabör falla sådana teckningar, animerade filmer och annat materialsom inte framträder som verklighetsbaserat. Det material somskall kunna bli föremål för konfiskation bör således innefattaen skildring av verklighetstrogen karaktär.När det gäller barnpornografisk bild som inte faller under debåda grundlagarna kan som framgått förverkande ske . Detta gäller alltså trots att innehav av barnpornografiinte är kriminaliserat. En barnpornografisk bild som skildrar enverklig brottslig gärning av sexuell innebörd riktad mot ettbarn, har vidare frambragts genom brott (36 kap. 2 §brottsbalken) och om den påträffas hos annan än den som harframställt bilden, finns ofta anledning mistänka att det tagitsbrottslig befattning med egendomen (spridningsbrottet). Med stödav dessa bestämmelser och bestämmelserna i lagen (1986:1009) omförfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. finns det en möjlighet att ta i beslag och i vanligt mål yrkaförverkande av många sådana barnpornografiska bilder som intefaller under tryckfrihetsförordningen ochyttrandefrihetsgrundlagen, även om talan inte förs om ansvareller talan riktas mot en okänd. Regleringen är emellertid inteheltäckande. Det kan förekomma fall där förverkande inte kan skemed stöd av nu gällande regler. Av samma skäl som beträffandeden ökade möjligheten till konfiskering bör därför införas enmöjlighet att förverka alla bilder som verklighetstroget återgerett sexuellt övergrepp på ett barn. Nya bestämmelser om dettamåste då införas. Detta kan lämpligen ske genom en ny lag omförverkande av barnpornografi.Kriminalisering av överlämnande av en barnpornografisk filmBestämmelser i om barnpornografibrottEnligt 16 kap. 10 a § döms den som skildrar barni pornografisk bild med uppsåt att bilden sprids eller somsprider sådan bild av barn, om inte gärningen med hänsyn tillomständigheterna är försvarlig, för barnpornografibrott.Med begreppet sprida avses alla förfaranden som, när det ärfråga om tryckt skrift, omfattas av den itryckfrihetsförordningen stadgade spridningsrätten, dvs.åtgärder som innefattar att exemplar av bilden hålls till salu,försänds eller distribueras på annat sätt. Även andra åtgärderför att hålla bilden tillgänglig för allmänheten omfattas avspridningsbegreppet, såsom visning genom optiska anordningar,genom film eller genom TV-teknik. När det gäller visning i TVomfattas såväl fall då en bild eller sekvens av bilder, dvs. enfilm, visas som då ett program sänds direkt. Alla tänkbaraförfaranden genom vilka ett bildinnehåll förmedlas eller görstillgängligt för andra avses. Att bilden förmedlas tillallmänheten uppställs inte som något krav. Om en bild ejförmedlas till allmänheten, fordras dock för att bilden skallanses spridd något mera än att den har gjorts tillgänglig förendast ett fåtal personer (se vidare Kommentaren tillbrottsbalken II, sjätte upplagan 1990, s. 274).För att genom åtal kunna beivra barnpornografibrott krävsalltså att det kan visas att någon har spritt barnpornografiskskildring till i varje fall fler än "endast ett fåtal personer".Barnpornografibrott som yttrandefrihetsbrottI 7 kap. 4 § 12 tryckfrihetsförordningen har såsomtryckfrihetsbrott upptagits barnpornografibrott, varigenom någonskildrar barn i pornografisk bild med uppsåt att bilden sprids,om inte gärningen med hänsyn till omständigheterna ärförsvarlig.Enligt 5 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen skall de gärningarsom anges som tryckfrihetsbrott i 7 kap. 4 och 5 §§tryckfrihetsförordningen anses som yttrandefrihetsbrott, om debegås i ett radioprogram, en film eller en ljudupptagning och ärstraffbara enligt lag.Bestämmelserna om barnpornografibrott i ochtryckfrihetsförordningen är i allt väsentligt identiska.Beskrivningen av barnpornografibrottet itryckfrihetsförordningen innehåller dock inget rekvisit somuttryckligen straffbelägger spridandet av en barnpornografiskbild. Detta hänger samman med utformningen av detryckfrihetsrättsliga ansvarighetsreglerna. Ansvaret utkrävsenligt en ansvarskedja, i varje särskilt fall endast av enperson.Ansvarighetsreglerna i yttrandefrihetsgrundlagenAnsvarighetsreglerna i yttrandefrihetsgrundlagen har utformatsefter mönster av tryckfrihetsförordningen. Sålunda utkrävs ochåvilar ansvaret en person som utpekas som ansvarig enligt ensärskild ansvarighetskedja. Ansvaret åvilar i första handutgivaren. Enligt 4 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen skall enfilm ha en utgivare, och enligt 4 § i samma kapitel skall avfilmen framgå vem som är utgivare. Utgivaren skall se till attvarje exemplar av filmen har en sådan uppgift. En förutsättningför utgivarens ansvar är således att hans identitet angesantingen i själva filmen eller -- i fråga om exemplar som spridstill allmänheten -- på en etikett eller jämförbart sätt påexemplaren av upptagningen (prop. 1986/87:151 s. 78 vartillhänvisas i prop. 1990/91:64 s. 94).I andra hand ansvarar den som är skyldig att utse utgivare. Itredje och sista hand svarar den som sprider en film föryttrandefrihetsbrott i denna, om filmen saknar föreskrivnauppgifter om vem som har låtit framställa den eller denne saknarkänd hemortsadress i och inte heller kan påträffas härunder rättegången.En särskild fråga i detta sammanhang är om fler än en spridarekan ställas till ansvar med beaktande av att det tryck- ochyttrandefrihetsrättsliga ansvaret i princip är ett ensamansvar.Ansvarighetsreglerna i 6 kap. yttrandefrihetsgrundlagenmotsvarar 8 kap. tryckfrihetsförordningen (prop. 1990/91:64 s.126). Frågan om ett ansvar för mer än en spridare är intenärmare berörd i förarbetena till yttrandefrihetsgrundlagen.Ledning får därför sökas i förarbetena till motsvarandebestämmelser i tryckfrihetsförordningen.Vem som är ansvarig utspridare för en tryckt skrift skallenligt förarbetena till tryckfrihetsförordningen bedömas medutgångspunkt i 6 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen.Spridningsrätten anges som en rätt att själv eller med biträdeav andra sprida tryckta skrifter. I motiveringen till dennabestämmelse sägs att som utspridare "får anses den som driverrörelsen eller eljest föranstaltar om spridningen; detosjälvständiga biträde han därvid anlitar är icke utspridare". Ibegreppet spridande anges även ingå saluhållande och försändande(SOU 1947:60 s. 241 och 256). Enligt iTryckfrihetens gränser (1984) följer av dessaförarbetsuttalanden att utspridaransvaret kan aktualiseras församtliga som befattar sig med distributionen av en skrift fråndet att den lämnar tryckeriet till dess att den hamnar hosläsaren. Utspridaransvaret är i den meningen inte exklusivt; detsynes kunna drabba flera utspridare. De som enligt förarbetenakan komma i fråga är "bokhandlare, innehavare avdistributionsföretag eller annan huvudsaklig spridare". Ävenenskilda personer kan vara ansvariga spridare enligttryckfrihetsförordningen. Spridaransvaret kan här ha relativtstor betydelse, t.ex. när det gäller utdelande av flygblad,frambärande av tryckta plakat, affischering och liknande. Såvälde som faktiskt sprider skrifterna som de ansvariga för enbakomliggande organisation torde enligt Axberger kunna komma ifråga för ansvar (s. 133--134).De åberopade uttalandena tar sikte på vad som gäller vidspridning av tryckta skrifter. Samma synsätt bör kunna anläggasvid bedömningen av huruvida fler än en person kan ställas tillansvar som spridare enligt yttrandefrihetsgrundlagens regler.Yttrandefrihetsgrundlagen innehåller som nämnts ingenbeskrivning av barnpornografibrottet. Vad som utgöryttrandefrihetsbrottet framgår i stället genom en hänvisningtill vad som gäller enligt tryckfrihetsförordningen och vanliglag. Detta innebär att möjligheterna att ingripa med åtal motbarnpornografibrott är desamma som beträffande tryckt skrift.Ingripande kan således ske mot den som skildrar barn ipornografisk bild med uppsåt att bilden sprids. Ingripande kanockså ske mot den som sprider en film med barnpornografisktinnehåll, om inte någon annan skall hållas ansvarig för filmensinnehåll enligt den särskilda ansvarskedjan.Spridningsrekvisitet i yttrandefrihetsgrundlagenNär det gäller kravet på spridning som förutsättning för ettstraffrättsligt ingripande bör bestämmelsen i 1 kap. 10 §yttrandefrihetsgrundlagen uppmärksammas. Enligt den paragrafenär yttrandefrihetsgrundlagen tillämplig på sådana filmer somsprids till allmänheten genom att spelas upp, säljas ellertillhandahållas på annat sätt.En fråga i sammanhanget är om denna bestämmelse innebär attmöjligheterna att ingripa mot yttrandefrihetsbrott i en film ärmer begränsade än motsvarande möjligheter att ingripa enligtbrottsbalken mot exempelvis en stillbild med barnpornografisktinnehåll som inte är intagen i en tryckt skrift, eller mot ensådan bild som är intagen i en tryckt skrift. För ingripandeenligt krävs ju inte att en bild har spritts tillallmänheten. Det räcker att den har spritts till mer än ett"fåtal personer".Denna fråga fick inte någon närmare belysning underförarbetena till yttrandefrihetsgrundlagen. Ledning får därförsökas i det tryckfrihetsrättsliga systemet, som i störstautsträckning har avsetts utgöra förebild för regleringen iyttrandefrihetsgrundlagen (prop. 1990/91:64 s. 214--215).I förarbetena till tryckfrihetsförordningen uttalade detryckfrihetssakkunniga i specialmotiveringen till 1 kap. 6 §tryckfrihetsförordningen att ett tryckalster för att anses somtryckt skrift i tryckfrihetsförordningens mening skall varautgivet. Skriften anses vara utgiven då den utlämnats till salueller för spridning på annat sätt. Spridningen behöver i regelinte ske bland allmänheten. Även utlämnande till spridning inomen begränsad krets av personer medför att skriften blir att ansesom utgiven (SOU 1947:60 s. 60--61 och 216).De tryckfrihetssakkunniga uttalade vidare att skriftensutgivning får betydelse bl.a. såsom den avgörande tidpunkten förtillkomsten av ett tryckfrihetsbrott. Åtgärder för beivran avsådant brott får vidtas allenast mot tryckt skrift, såledesendast efter det att utgivning skett (s. 217). I Tryckfrihetensgränser uttalar Axberger i anslutning till dessa motivuttalandenatt kravet på utgivning inte är ett krav för att en skrift skallåtnjuta tryckfrihetsrättsligt skydd, utan snarare enförutsättning för att de ingripanden mot skrift somtryckfrihetsförordningen tillåter skall kunna ske. Axbergerredogör för reglerna i 1 kap. 1 och 2 §§tryckfrihetsförordningen och den betydelse de har för s.k.potentiella tryckta skrifter och menar att betydelsen av 1 kap.6 § tryckfrihetsförordningen är att det tryckfrihetsrättsligaskyddet efter utgivningen delvis försvinner och inte tvärtom,vilket man lätt kan förledas att tro (s. 32).Det är tillräckligt enligt Axberger att en skrift har lämnatsut till spridning. Den behöver därvid faktiskt inte ha någonläsare, utan det räcker att den har blivit tillgänglig förallmänheten eller den krets den eljest är avsedd för. En skriftsom har nått en bokhandel eller annat försäljningsställe ärdärmed att anse som utgiven även om inget exemplar har sålts.Resonemanget mynnar ut i att det inte är nödvändigt attutlämnande har skett till allmänheten. Även om det såledesräcker med att spridning skett inför en begränsad krets tordedet böra krävas att kretsen inte är alltför privat eller avskild(s. 33).I propositionen med förslag till yttrandefrihetsgrundlaguttalade föredraganden inledningsvis i specialmotiveringen attavsikten med den nya grundlagen är att uppnå ettyttrandefrihetsrättsligt skydd som i princip stämmer överens meddet som redan gäller för tryckta skrifter. Föredragandenframhöll vidare att grundlagen inte innehåller någon bestämmelsesom särskilt syftar till att göra klart när en framställningskall anses offentliggjord och alltså det allmännas möjligheteratt ingripa mot framställningen inträder. Det framgår enligtföredraganden likväl av avfattningen av bestämmelserna i 1 kap.6, 8, och 10 §§ samt 7 kap. 1 § andra stycket hur grundlagenskall förstås i detta hänseende (prop. 1990/91:64 s. 106--107).I specialmotiveringen till 1 kap. 10 §yttrandefrihetsgrundlagen anges att begränsningen av grundlagenstillämplighet till upptagningar som sprids till allmänhetenföljer av grundlagsskyddets ändamål att säkerställa friheten attyttra sig i massmedier som ett medel att för den friaåsiktsbildningen (s. 112).Uttalandena om betydelsen av begreppet utgivning somförutsättning för ingripande mot tryckt skrift enligttryckfrihetsförordningen och hänvisningen i förarbetena tillyttrandefrihetsgrundlagen till syftet med regleringen där syneskunna leda till slutsatsen att någon skillnad gentemottryckfrihetsförordningen inte har varit avsedd. Bestämmelsen i 1kap. 10 § yttrandefrihetsgrundlagen bör mot den bakgrunden kunnauppfattas så att den avsetts bilda utgångspunkten för de fall dåingripande mot ifrågasatt brottsliga yttranden i skyddade medierfår ske enligt yttrandefrihetsgrundlagen, snarare än att iförhållande till regleringen i eller itryckfrihetsförordningen ställa upp särskilda begränsningar medavseende på det i dessa författningar intagna spridnings- resp.utgivningsrekvisitet.I enlighet med vad som anses gälla enligttryckfrihetsförordningen bör således ett utlämnande tillspridning inom en begränsad krets av personer medföra att enfilm blir åtkomlig för ingripande. En förutsättning torde dockvara att denna krets inte är alltför privat eller avskild.Det betyder att en film som bara kopieras i ett exemplar föreget bruk inte faller under grundlagsskyddet. Å andra sidan ärdet -- med bibehållet censurförbud -- inte möjligt att ingripaföre en avsedd spridning till allmänheten. Spridningsrekvisitetbegränsar således både grundlagsskyddet ochingripandemöjligheterna.I ett avgjort fall (tingsrätts dom den 28oktober 1993, DB 6, i det s.k. Huddingeärendet) hade spridningenutgått från ett centralt lager av förlagor av videofilmer somkopierades. En fråga i målet var om den användaredigeringstekniken medförde att spridningen inte skulle haansetts ha skett till allmänheten eller till en så stor krets avpersoner som är erforderligt för att gärningen skall varabrottslig. Bedömningen skulle enligt tingsrätten göras motbakgrund av att det enligt svensk rätt inte är straffbart attinneha videogram med pornografiska skildringar eller skildringarav sexuelt våld eller tvång. Av det följde enligt tingsrättenatt innehav av sådana framställningar som spritts av någon annaninte är straffbart för innehavaren utan bara för spridaren.Tingsrätten anförde att en klar gräns måste dras mellan dettillåtna och det otillåtna. Enligt tingsrättens bedömning är dentillåtna gränsen passerad, när framställningar sker till andraän utanför den rent privata kretsen. Tingsrätten konstateradevidare att den tekniska utvecklingen har inneburit att detsnabbt går att framställa kopior av önskat material ochsammanställa det på olika sätt och att framställningssättet inteliknar det som gäller för tryckt skrift. På tryckfrihetsrättensområde rör det sig vanligen om spridning av en identisk upplagaav en skrift som distribueras från ett tryckeri till enbokhandel. Den tekniska utvecklingen gör emellertid enligttingsrätten att det beträffande videogram får tänkas atttryckeri, anläggning för produktion och distribution ligger påsamma ställe. Enligt tingsrättens bedömning var det ställt utomallt tvivel att den verksamhet som de tilltalade hade ägnat sigåt klart hade överskridit gränsen för det rena innehavet avpornografiska skildringar. Tingsrätten fann att de hade ägnatsig åt kommersiell verksamhet bestående i försäljning avbarnpornografi och våldspornografi och att det var styrkt attett stort antal videogram kopierats från det befintliga lagretoch nått en betydande krets av mottagare. På grund därav ansågtingsrätten att spridningsrekvisitet enligtyttrandefrihetsgrundlagen var uppfyllt.Justitiekanslern har i sitt remissyttrande överdepartementspromemorian Ökat skydd för barn kommenteratavgörandet och anfört att det inte är möjligt att dra någraslutsatser om den nedre gränsen för den nödvändiga bevisningen iandra fall. I samma yttrande anför Justitiekanslern att detfordras ett betydande arbete för att styrkaspridningsrekvisitet.ÖvervägandenVid utredningar om spridning av barnpornografiska filmerförekommer ibland fall där det är svårt att bevisa att enbarnpornografisk film har överlämnats till fler än ett fåtal,även om misstankar finns att den har spritts till en vidarekrets. I sådana fall föreligger således svårigheter att utkrävastraffrättsligt ansvar. Detta är otillfredsställande ocheftersom även ett sådant enstaka överlämnande framstår somstraffvärt finns det skäl att överväga att låtabrottsbalksbestämmelsen om barnpornografibrott omfatta fall dånågon överlämnar en spridd barnpornografisk film till ettbegränsat antal personer, kanske bara någon enstaka person.Tryckta skrifter torde i detta sammanhang inte utgöra sammaproblem. Åtgärderna bör därför inriktas på filmer. Vad somkommer i blickfånget är därvid spridningsrekvisitet iyttrandefrihetsgrundlagen och i brottsbalksbestämmelsen.En ändring av spridningsrekvisitet i 1 kap. 10 §yttrandefrihetsgrundlagen skulle ändra grundlagenstillämpningsområde. Det skulle få till följd att detgrundlagsskyddade området ökar. Konsekvenserna av detta är svåraatt överblicka och det kan därför inte komma i fråga att vidtanågon sådan ändring i detta sammanhang.Detta hindrar inte att man kan överväga huruvida en ändring ibestämmelsen i om barnpornografibrott skulle kunnavara en framkomlig väg. En ändring av brottsbalksbestämmelsen såatt redan något enstaka överlämnande av en barnpornografisk filmblir straffbart skulle kunna leda till att man kan komma åt densom lämnar barnpornografi vidare i enstaka exemplar utan att detingår i en spridning som han kan göras ansvarig för enligtansvarighetsreglerna i yttrandefrihetsgrundlagen.En komplikation med en sådan kriminalisering är att den somöverlämnat filmen kan invända att den som har tagit emot filmenhade tänkt att kopiera filmen och sprida den vidare. Enkriminalisering av överlämnandet till honom skulle då komma ikonflikt med 1 kap. 2 och 3 §§ yttrandefrihetsgrundlagen.Bestämmelserna i 2 § tillförsäkrar nämligen varje medborgarerätt att till författare och andra upphovsmän samt tillutgivare, redaktioner, nyhetsbyråer och företag förframställning av filmer lämna uppgifter i vilket ämne som helstför offentliggörande i TV-program och filmer. Han har också rättatt anskaffa uppgifter i vilket ämne som helst för sådantuppgiftslämnande eller offentliggörande. I dessa rättigheter fårenligt paragrafen inga andra begränsningar göras än de somföljer av yttrandefrihetsgrundlagen.Och vidare får det enligt 3 § inte förekomma att något som äravsett att framföras i en film först måste granskas av enmyndighet eller något annat allmänt organ. Inte heller är dettillåtet för myndigheter eller andra allmänna organ att utanstöd i denna grundlag, på grund av det kända eller väntadeinnehållet i en film förbjuda eller hindra filmensoffentliggörande eller spridning bland allmänheten.Till detta kan läggas den tryckfrihetsrättsligaexklusivitetsgrundsatsen som i yttrandefrihetsgrundlagen kommertill uttryck i 1 kap. 4 §. Myndigheter och andra allmänna organfår enligt den paragrafen inte utan stöd i grundlagen ingripamot någon på grund av att han i ett radioprogram, en film elleren ljudupptagning har missbrukat yttrandefriheten ellermedverkat till ett sådant missbruk.