bet · GH01KU28 · 1994-06-03 00:00:00 — Utgivningen har även betydelse förfrågan om preskription.En skrift som inte är utgiven är inte en tryckt skrift itryckfrihetsförordningens mening (1 kap. 6 §).Tryckfrihetsförordningen tillåter inte att ingripande sker motskrift som inte är tryckt (1 kap. 2 och 3 §§). För filmer m.m.finns motsvarande bestämmelser i 1 kap. 3, 4 och 10 §yttrandefrihetsgrundlagen. Denna princip är grundläggande förtryckfrihets- och yttrandefrihetsrätten.En skrift eller en film anses vara utgiven då den blivitutlämnad till salu eller för spridning på annat sätt. Spridandetbehöver i regel inte göras bland allmänheten, utan ävenutlämnande till spridning inom en begränsad krets av personermedför att skriften eller filmen anses utgiven. Kretsen får dockinte vara alltför begränsad. Det är tillräckligt att skrifteneller filmen har lämnats ut för spridning, och det räcker alltsåatt den har blivit tillgänglig för allmänheten eller för denkrets den var avsedd för (SOU 1947:60 s. 216 f.).En skrift som tryckts utomlands anses utgiven här i ,när den blivit utlämnad för försäljning här eller för spridninghär på annat sätt (13 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen).Enstaka exemplar av en skrift som förs in i landet av en enskildföranleder inte att skriften anses vara utgiven. Detsamma gällerfilmer som tillverkats utomlands (se 10 kap. 1 §yttrandefrihetsgrundlagen). Detta innebär att ingripande intekan ske mot i utlandet tryckt skrift eller framställd film,förrän den i den angivna meningen är utgiven i . Denanses inte vara utgiven endast genom att t.ex. en personpasserar gränsen med flera hundra exemplar av en skrift eller enfilm, även om det är uppenbart att exemplaren är avsedda attspridas i . Det är först när den som fört in skrifternaeller filmerna har lämnat ut några exemplar till annan eller harhållit dem tillgängliga för allmänheten som ingripande kan ske.Dessförinnan kan inte ett ingripande ske, även om innehållet ärsådant att det innefattar tryckfrihets- elleryttrandefrihetsbrott.Utgivningen är som framgår av det följande också av betydelseför konfisering, beslag och preskription.KonfiskeringNär en tryckt skrift eller en film utgör missbruk av tryck-eller yttrandefriheten och innefattar brott enligttryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen medgerde båda grundlagarna att det vidtas tvångsåtgärder motframställningen. Enligt 7 kap. 7 § tryckfrihetsförordningen och5 kap. 6 § yttrandefrihetsgrundlagen får framställningenkonfiskeras. Konfiskering innebär att alla exemplar som varavsedda att spridas skall förstöras, och material som användsuteslutande för tryckningen av just den skriften eller särskiltför framställande av filmen skall göras obrukbart för att hindramissbruk.För konfiskering krävs alltså att framställningen innefattartryckfrihets- eller yttrandefrihetsbrott och alltså att skrifteneller filmen är utgiven. Men det krävs inte att någon faktisktkan dömas till ansvar för brottet.BeslagOm det finns anledning att tro att en skrift eller en film fårkonfiskeras på grund av tryckfrihets- elleryttrandefrihetsbrott, får den tas i beslag. Det som tas i beslagär den upplaga som är avsedd för spridning, i syfte att hindravidare spridning av skriften eller filmen. Eftersom konfiskeringendast får ske på grund av att innehållet utgör brott motgrundlagarna, kan beslag omfatta endast skrifter och filmer somär att anse som utgivna. Redan spridda exemplar får dock intetas i beslag i konfiskeringssyfte. Innehav hos andra än dentryckfrihetsrättsligt ansvarige kan därför inte föranleda sådantingripande.Om något exemplar som redan har spritts kan ha betydelse vidutredning om brott enligt tryckfrihetsförordningen elleryttrandefrihetsgrundlagen, får dock utredningsbeslag göras påett sådant exemplar hos vilken innehavare som helst (10 kap. 14§ tryckfrihetsförordningen). Ett utredningsbeslag skall hävasnär t.ex. en rättegång mot en utgivare har avslutats. Detbeslagtagna skall då återlämnas till den som innehade det.PreskriptionstidAllmänt åtal för tryckfrihetsbrott skall väckas inom en visstid, från det att en skrift utgavs, om det inte är frågaom periodisk skrift då tiden är (9 kap. 3 §).Därefter kan inte Justitiekanslern väcka allmänt åtal eller göraansökan om konfiskering. För målsägandens talan gäller dockpreskriptionsreglerna i vanlig lag.Allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott som har begåtts i radio-eller TV-program skall väckas senast från det attprogrammet sändes. För filmer och ljudupptagningar ärhuvudregeln att preskriptionstiden är efter det attupptagningen lämnades ut för spridning. När en viss tidförflutit efter utgivningen får således inga åtgärder vidtas motden tryckta skriften eller filmen. Den är då fredad fråningripanden.För brotten olaga våldsskildring och barnpornografibrottgäller dock preskriptionsregler. Detta innebär attåtal kan väckas och konfiskeringsyrkande kan framställas pågrund av dessa brott från det att brottet begicks (35kap. 1 § ). Tiden räknas emellertid först från detatt filmen lämnas till Arkivet för ljud och bild i enlighet medföreskrifterna i lagen (1993:1392) om pliktexemplar av dokument.Rätten att inneha informationsbärareYttrandefrihetsutredningen föreslog i betänkandet(SOU:1983:70) yttrandefriheten! att skyddet förinformationsfriheten skulle förstärkas genom en regel i grundlagom rätt att inneha föremål som bär eller förmedlar yttranden,avsedda för spridning bland allmänheten. Enligt den föreslagnabestämmelsen skulle varje svensk medborgare gentemot detallmänna ha rätt att för privat bruk inneha tryckta skrifter,mottagare för eter- eller trådsändning, ljudupptagningar,upptagningar av rörliga bilder och apparatur för inspelningeller återgivning av sådana upptagningar samt andra föremålavsedda att ta emot eller återge yttranden riktade tillallmänheten. I fråga om den som är berövad friheten skulle gällabestämmelser i vanlig lag.Utredningen föreslog att bestämmelsen skulle föras in iregeringsformens fri- och rättighetskapitel. Den föreslagnainformationsfriheten hörde inte till dem som kunde begränsasgenom lag bortsett från det nämnda fallet då någon var berövadfriheten.I remissbehandlingen av utredningens betänkande framfördeskritik mot förslaget. Kritikerna menade att en generellförfattningsreglering av rätten att inneha informationsbärarevar både onödig och vilseledande. Några hävdade att denföreslagna bestämmelsen skulle kunna läsas motsättningsvis såatt det skulle vara tillåtet eller rent av godtagbart att t.ex.begränsa rätten att inneha dessa för annat än "privat bruk"eller rätten att ha utrustning som används för att ta emot ochlagra yttranden som inte riktar sig till allmänheten. Frågantogs upp i en lagrådsremiss som innehöll förslag somtill större delen byggde på utredningens förslag i det nämndabetänkandet. Departementschefen slog i remissen fast att även omdet inte uttryckligen är föreskrivet i tryckfrihetsförordningenfick det anses följa av grundlagsbestämmelserna om tryckfrihetenatt rätten att inneha tryckta skrifter inte får begränsas annatän av ordnings- och säkerhetsskäl på sådana institutioner somt.ex. sjukhus, militärförläggningar och kriminalvårdsanstalter.Om det särskilda grundlagsskyddet för tryckta skrifter skulleutsträckas till att omfatta också andra medier, skullemotsvarande princip komma att gälla för dem. Departementschefendelade den remisskritik som hade förts fram och avstyrkteförslaget (prop. 1986/87:151).Lagrådsremissen i denna del ledde emellertid inte fram tilllagstiftning, varför frågan då inte kom att behandlas avriksdagen. Saken togs emellertid upp i ärendet om den nyayttrandefrihetsgrundlagen under /91. Ipropositionen hänvisas till uttalandena lagrådsremissom att det följer av grundlagsbestämmelserna om tryckfrihetenatt rätten att inneha tryckta skrifter inte får begränsas annatän av ordnings- och säkerhetsskäl e.d. på sådana institutionersom t.ex. sjukhus, militärförläggningar ochkriminalvårdsanstalter. Enligt propositionen kan det också pågoda grunder hävdas att detsamma skulle bli fallet med tekniskahjälpmedel som behövs för att ta del av framställningar i andramedier som förses med ett grundlagsstöd som bygger påyttrandefrihetsrättsliga principer (prop. 1990/91:64 s. 77). Vidriksdagsbehandlingen förekom inga invändningar häremot (bet.1990/91:KU21, rskr. 1990/91:254).Tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagensbestämmelser om att konfiskering endast får omfatta de exemplarsom innefattar tryckfrihets- resp. yttrandefrihetsbrott och somär avsedda för spridning utgör ett uttryck för rätten att innehatryckta skrifter och filmer. Exemplar som redan är spridda ochhar hamnat i enskildas ägo för privat bruk eller som finns ibibliotek, arkiv etc. är med den nuvarande ordningen skyddadefrån ingripanden från det allmännas sida och får således intekonfiskeras eller slutligt tas ifrån den enskilde.Varken tryckfrihetsförordningen elleryttrandefrihetsgrundlagen innehåller således någon bestämmelsesom innebär att det kan vara straffbart att inneha en vissskrift eller en film. Av redogörelsen i det föregående framgåratt det uppenbarligen inte är förenligt med grundlag att ivanlig lag föreskriva om en möjlighet att ingripa mot en enskildperson endast under åberopande av att denne innehar en skrifteller en film som innehåller yttranden eller skildringar som vidutgivning eller spridning skulle kunna utgöra tryckfrihets-eller yttrandefrihetsbrott. Inte heller är det möjligt attingripa mot skriften eller filmen genom konfiskering.BarnpornografibrottBestämmelser om barnpornografibrottFör barnpornografibrott döms enligt 16 kap. 10 a §brottsbalken den som skildrar barn i pornografisk bild meduppsåt att bilden sprids, om inte gärningen med hänsyn tillomständigheterna är försvarlig. Detsamma gäller den som spridersådan bild av barn. För att det skall vara möjligt att ingripaom sådana skildringar sprids genom tryckt skrift eller i enfilm, finns en bestämmelse i 7 kap. 4 § 12tryckfrihetsförordningen, till vilken 5 kap. 1 §yttrandefrihetsgrundlagen hänvisar.Bakgrunden till bestämmelsernaBestämmelserna om barnpornografibrott tillkom efter förslagsom lade fram i delbetänkandetBarnpornografi (Ds Ju 1978:8). Då omfattades inte filmer avnågot grundlagsskydd motsvarande det tryckfrihetsrättsliga. Ettsådant skydd infördes fullt ut först i och med attyttrandefrihetsgrundlagen trädde i kraft den 1 januari 1992.Av delbetänkande framgår attbarnpornografi vid tiden för betänkandet var en tämligen nyföreteelse i . Produkterna bestod till övervägande del avtryckta skrifter, men det förekom även filmer. I betänkandetanförs att de dåvarande bestämmelserna i 6 kap. omotukt med barn och otuktigt beteende i viss omfattning satte enspärr för produktion av barnpornografi, men att det var möjligtatt framställa barnpornografiska bilder utan att komma ikonflikt med dessa bestämmelser. Vidare befanns vara ettav mycket få länder som tillät barnpornografi. Det framhålls ibetänkandet att avbildande av barn i syfte att framställabarnpornografi utgör en allvarlig kränkning av barnetsintegritet. Även den kränkning av barn i allmänhet somförekomsten av barnpornografiska alster innebär anses ibetänkandet vara ett motiv för kriminalisering.Regeringen ansåg i likhet med attden integritetsskada som kan uppkomma när barn medverkar vidtillkomsten av pornografiska alster var en tillräcklig grund förett förbud. De barn som medverkade kunde normalt inte bedömainnebörden och konsekvenserna av sin medverkan. Enligtregeringen kunde man inte heller bortse från de skadeverkningarsom kan drabba dessa barns syn på sexualiteten. Som framhållitsunder remissbehandlingen kunde enligt regeringen som ytterligaremotiv för en kriminalisering anföras att framställning ochspridning av barnpornografiska alster är kränkande för barn överhuvud taget.Regeringen delade också utredningens uppfattning att detförelåg sådana skäl som i 2 kap. 13 § regeringsformen anges somen förutsättning för begränsning av den grundlagsfästayttrandefriheten. Således ansåg regeringen i likhet medutredningen att en kriminalisering borde komma till stånd.Vad gällde avgränsningen av det straffbara området hadeYttrandefrihetsutredningen stannat för att enbart bilder skulleomfattas av förbudet men att det å andra sidan skulle gälla allaslags bilder, dvs. även tecknade bilder. Som skäl för attkriminalisera också tecknade bilder hade utredningen anfört attdet inte kunde uteslutas att levande modell hade begagnats vidframställningen. Vid remissbehandlingen kritiserades detta, menen del instanser hade å andra sidan ifrågasatt om inte ävenandra framställningar än bilder borde kriminaliseras.Att utsträcka förbudet till annat än bilder och längre än vadutredningen hade föreslagit, kunde enligt regeringen inte kommai fråga. Regeringen delade utredningens uppfattning att äventecknade bilder med barnpornografiskt motiv borde omfattas av enförbudsregel. Som skäl för kriminalisering kunde här enligtregeringen i första hand åberopas att bilder av denna typ ärkränkande för barn över huvud taget, inte bara för det barn somkan ha använts som modell. En straffbestämmelse ombarnpornografi borde alltså enligt departementschefen i principgälla bilder av alla slag. Av särskild praktisk betydelse vargivetvis bilder i tryckta skrifter, fotografiska bilder, däriinbegripet film, samt bilder som förmedlas med TV-teknik ellervideogram.I frågan om vad en bild skall föreställa för att falla inomdet straffbara området, delade regeringen utredningensuppfattning att straffbarheten inte borde begränsas till bilderdär barn är inbegripna i handlingar som uppenbarligen har ensexuell innebörd. Med hänsyn till motivet för kriminaliseringenborde enligt regeringen bestämmelsen också kunna gälla t.ex.pornografiska bilder där barn förekommer tillsammans med eneller flera vuxna personer som utför sådana handlingar.Yttrandefrihetsutredningen hade även framhållit att man kundetänka sig fall där ett barn t.ex. genom speciellakameraarrangemang framställs på ett sätt som är ägnat att vädjatill sexualdriften utan att det avbildade barnet kan sägas hadeltagit i ett sexuellt beteende vid avbildningen. Enligtregeringen var i sådana fall en viss försiktighet påkallad såatt det straffbara området inte blev alltför vidsträckt ellersvårbestämt. Det var t.ex. givet att det inte kunde komma ifråga att straffbelägga all avbildning av nakna barn eller allabilder där ett barns könsorgan kan urskiljas även om sådanabilder skulle kunna stimulera en del människors sexualdrift. Föratt en bild av ett barn skall vara straffbar måste enligtregeringen fordras att den enligt vanligt språkbruk och allmännavärderingar är pornografisk.Enligt regeringen var det uppenbarligen förenat medsvårigheter att i lagtext åstadkomma en skarp avgränsning av detstraffbara området. Det kunde därför inte undvikas att man måstebeskriva detta område i tämligen allmänna ordalag och att dennärmare avgränsningen i viss mån fick ske i rättstillämpningen.Enligt regeringen var det lämpligt att i brottsbeskrivningenanvända uttrycket pornografisk bild. Detta uttryck förekom redani bestämmelserna om skyltningsförbud i 16 kap. 11 § brottsbalkenoch torde inte behöva föranleda några särskilda svårigheter vidtillämpningen.I frågan om vad som enligt lagrummet skall förstås med att enbild sprids anslöt sig regeringen till den uppfattning somLagrådet gav uttryck för i ärendet. Med begreppet sprida avsågsalla förfaranden som när det är fråga om tryckt skrift omfattasav den i tryckfrihetsförordningen reglerade spridningsrätten,dvs. åtgärder som innefattar att exemplar av bilden hålls tillsalu, försänds eller distribueras på annat sätt. Alla tänkbaraförfaranden genom vilka ett bildinnehåll förmedlas eller görstillgängligt för andra avsågs. Att bilden förmedlas tillallmänheten uppställdes inte som ett krav. Om en bild inteförmedlas till allmänheten, fordras det dock för att bildenskall anses som spridd något mera än att bilden gjortstillgänglig för endast ett fåtal personer.I likhet med ansåg regeringen attstraffbestämmelsen borde innehålla ett uttryckligt undantag förvissa fall. Detta undantag borde gälla gärningar som ärförsvarliga t.ex. av konstnärliga eller vetenskapliga hänsyneller som led i en allvarligt syftande nyhetsförmedling.Trots att frågor om pornografi i allmänhet, våldsskildringaroch avskaffandet av filmcensuren var föremål för utredningförordade regeringen att utredningens förslag skulle genomföras.Med hänsyn till att det krävdes grundlagsändring och då detansågs angeläget att undvika tidsspillan lades redan våren 1979fram ett förslag till (prop. 1978/79:179, bet. KU1978/79:33).Innebörden av bestämmelsernaInnebörden av straffbestämmelserna om barnpornografibrottenligt och de båda grundlagarna är i huvudsakföljande. Brottet avser skildrande i bild. Motsvarandeföreteelser i text eller enbart ljud omfattas därför inte avstraffbestämmelserna. Däremot omfattas även tecknade bilder ochfilmer och andra icke autentiska skildringar, bl.a. sådana somframställs genom bildmanipulation.Under de båda grundlagarnas och bestämmelserfaller all barnpornografi i form av tryckta bilder ochteckningar samt stillbilder eller rörliga bilder i filmer och påtelevision. Bilder och teckningar som inte är tryckta samtstillbilder eller rörliga bilder i datornät faller i huvudsakutanför grundlagarnas bestämmelser men under brottsbalkensstraffbestämmelse. I detta sammanhang bör erinras om densärskilda regleringen i 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen. Avden paragrafen framgår att grundlagens föreskrifter omradioprogram (vari inbegrips TV-program) är tillämpliga ocksånär en redaktion för en tryckt periodisk skrift eller för ettradioprogram, ett företag för framställning av filmer ellerljudupptagningar eller en nyhetsbyrå med hjälp avelektromagnetiska vågor på begäran tillhandahåller allmänhetenupplysningar direkt ur ett register med upptagningar förautomatisk databehandling. Detta gäller dock inte om denmottagande kan ändra innehållet i registret. Av 5 kap. 1 §första stycket yttrandefrihetsgrundlagen och 7 kap. 4 § 12tryckfrihetsförordningen framgår att barnpornografibrott ärstraffbart när det förekommer i sådana överföringar som omfattasav 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen och att det då är attanse som yttrandefrihetsbrott. Om spridningen sker i andraformer, dvs. om den inte sker via massmedieföretag, omfattas denemellertid inte av yttrandefrihetsgrundlagens skydd. Spridningenblir då att bedöma som ett vanligt barnpornografibrott.För att ett straffbart spridande skall föreligga skallbildinnehållet förmedlas till eller göras tillgängligt förandra. Det ställs inte upp något krav på att bilden skallförmedlas till allmänheten. Det fordras emellertid att bildenhar gjorts tillgänglig för fler än endast ett fåtal personer föratt bilden skall anses som spridd.Bilden skall enligt vanligt språkbruk vara pornografisk föratt den skall vara straffbar till sitt innehåll. Det krävs inteatt bilden skildrar ett barn som deltar i en sexuell handling.Även en bild som på annat sätt skildrar barn på ett sätt som ärägnat att vädja till sexualdriften kan omfattas av detstraffbara området.Med barn avses en person vars könsmognadsprocess ännu inte äravslutad. Det finns således ingen fixerad åldersgräns när detgäller att bestämma vad som avses med barn.Som framgått av det föregående är inte varje skildring av barni pornografisk bild straffbar. Undantag görs för det fall attgärningen med hänsyn till omständigheterna är försvarlig. Avmotiven framgår att avgörande vid denna bedömning bör vara detsyfte som ligger bakom framställningen och det sammanhang somden förekommer i (prop. 1978/79:179). Som exempel på fall därett spridande kan vara försvarligt kan nämnas publicering somlåter sig försvaras av hänsyn till konstnärliga intressen. Ocksåsom ett led i en allvarligt syftande nyhetsförmedling eller ivetenskapliga arbeten kan spridande av barnpornografiskaskildringar i bild framstå som försvarliga. För att en sådanbedömning skall komma i fråga skall bilden dock ingå som ettnaturligt och befogat led i det sammanhang där den förekommer.Det kan här erinras om uttalanden omförsvarlighetsrekvisitets betydelse för den vid föregåenderiksmöte införda bestämmelsen i 5 kap. 6 § sekretesslagen(1980:100) om sekretess i mål om ansvar för barnpornografibrotteller olaga våldsskildring. Försvarlighetsrekvisitet angavsinnebära att det skulle vara möjligt för t.ex. en journalist, enforskare eller en ideell organisation med humanitär inriktningatt efter särskild prövning få tillgång till materialet för attgöra reportage eller undersökningar (bet. 1992/93:KU40).Kriminalisering av innehav av barnpornografiMotionernaAtt skall besluta om kriminalisering av innehav avbarnpornografi yrkas i motionerna 1993/94:K410 av UllaPettersson m.fl. (s), 1993/94:K412 av m.fl.(s), 1993/94:K426 yrkande 1 av m.fl. (nyd),1993/94:U615 yrkande 12 av m.fl. (s) samt1993/94:K440 yrkande 1 av (nyd).I motionerna 1993/94:K439 av och () och 1993/94:Ju809 yrkande 5 av m.fl. (s)yrkas att skall besluta om erforderligagrundlagsändringar för att förbjuda innehav av barnpornografi.Yrkanden om tillkännagivande till regeringen om att innehav avbarnpornografi bör kriminaliseras har framställts i motionerna1993/94:K401 av och i (kds), 1993/94:K403 av och (),1993/94:K404 av och (),1993/94:K405 av (), 1993/94:K406 av HolgerGustafsson och (), 1993/94:K411 av IngelaThalén m.fl. (s), 1993/94:K415 yrkande 1 av . (fp), 1993/94:K417 av och (), 1993/94:K424 yrkande 1 delvis av (),1993/94:K427 av och () samt1993/94:K432 yrkande 1 av m.fl. (s). I motion1993/94:K415 yrkande 2 av () begärs enöversyn av tryck- och yttrandefrihetslagstiftningen och i motion1993/94:K445 yrkande 2 av m.fl. (s, m, fp,c, kds, nyd, v, -) berörs frågor om datateknik ochteleöverföring av barnpornografi.Sammanfattningsvis framhålls i motionerna följande.Det främsta motivet för en kriminalisering av innehavet ärenligt flertalet motioner att barnens förödmjukelse upprepasvarje gång någon tittar på bilderna, filmerna ellervideogrammen. Genom att tillåta innehav av barnpornografi upphöraldrig kränkningen av de barn och ungdomar som utsatts försexualbrott. Det framhålls även att barnpornografi också användssom redskap vid nya brott. Detta anses vara ett fall därlagstiftningen inte överensstämmer med det allmännarättsmedvetandet.Mot bakgrund av att flera länder har infört eller övervägeratt införa lagstiftning som innebär ett förbud mot innehav avbarnpornografi, uttrycker motionärerna en oro för att Sverigeskall bli ett transitland för barnpornografi, där man fritt kaninneha barnpornografi och byta sådana alster inom den närmarevänkretsen. En innehavskriminalisering krävs också enligtmotionärerna för att vi skall leva upp till FN:s barnkonventionoch våra egna nationella krav på en fullgod lagstiftning somskyddar barnen.Tryck- och yttrandefriheten anges vara grundläggande ochoförytterliga rättigheter i en demokratisk rättsstat.Inskränkningar i dessa rättigheter kan endast motiveras om ettmotstående intresse har större skyddsbehov. Det framstår enligtflera motioner som helt uppenbart att barnens skyddsbehov måstegå före pedofilernas rätt att ta del av barnpornografiskaalster. Några motionärer framhåller att undantag bör kunna görasom det kan försvaras av konstnärliga hänsyn, allvarligt syftandenyhetsförmedling eller som inslag i vetenskapliga arbeten underförutsättning att bilden ingår som ett naturligt och befogatelement i det sammanhang den förekommer.I motionerna framhålls även att effektiviteten i bekämpningenav barnpornografi kan höjas betydligt om innehav kriminaliseras.I de fall spridningsrekvisitet inte går att styrka kan åtal istället väckas för innehav. Polisens möjligheter att utredabarnpornografibrott skulle enligt motionärerna kunna förbättras.Det blir även möjligt att förverka och förstöra de beslagtagnapornografiska framställningarna.