bet · GH01LU12 · 1994-03-22 00:00:00 — I enlighet med vad som gäller enligtaktiebolagslagen bör för stiftelsers del förbudet att låna utmedel inte heller avse kommersiella lån.I skrivelsen anförs att det inom riksförbundet finns ett antalstiftelser av olika slag med huvudsaklig uppgift att stödjaKFUK-KFUM-verksamheten. Det är vanligt förekommande att enKFUK-KFUM-förening har bildat en stiftelse till vilken den förtöver t.ex. en fastighet eller annat kapital som tidigaredonerats till föreningen. Egendomens avkastning används till attstödja föreningens verksamhet. Föreningen nyttjar iblandfastigheten även direkt i sin verksamhet som föreningslokal,sommarkoloni, idrottsanläggning etc. Stiftelserna har intesällan haft en avgörande betydelse för att säkerställastiftarens/föreningens verksamhet och fortbestånd.I sak samma krav som i motion L2 och i KFUK-KFUM:s skrivelseframförs även i motion L5 (yrkande 2) av ().I motion L1 av m.fl. (s) yrkas att undantagfrån låneförbudsbestämmelserna -- i linje med motsvarandeundantag i aktiebolagslagen -- görs för kommunala stiftelser(yrkande 2). I motionen anförs att det är ekonomisktfördelaktigt för en kommun att kunna använda sig av"internbanker" genom vilka tillfälliga överskott kan placeras påett fördelaktigt sätt. Någon risk för missbruk förekommer enligtmotionärerna inte i en kommun.Samma ståndpunkt intas i Svenska kommunförbundetsskrivelse.Utskottet anser att stiftelseformen inte bör användas omsyftet med en förmögenhetsbildning är att i ekonomiskt avseendegagna den som själv satsat egendomen i stiftelsen. Det saknasenligt utskottet anledning till en annan bedömning beträffandefallet att en förening vill bilda en stiftelse som i enlighetmed sitt ändamål låter avkastningen på stiftelsekapitalet kommaföreningen till godo eller låter själva egendomen, t.ex. enfastighet, nyttjas i föreningens verksamhet. Det torde inte varaförenligt med kravet på en varaktig och självständig förmögenhetatt stiftaren, efter avskiljandet av förmögenheten till förmånför stiftelsen, för egna syften förfogar över egendomen ellertillgodoräknar sig dess avkastning. Enligt utskottets meningmåste detta anses gälla redan enligt nuvarande ordning. Genomden legaldefinition på stiftelsebegreppet, med dessgrundläggande krav på att stiftelseförmögenheten skall varaavskild, som föreslås ställs emellertid frågan på sin spets,och det har därför varit erforderligt att söka klarläggabegreppets innebörd i bl.a. detta hänseende.Till det anförda vill utskottet tillägga att rättsordningentillhandahåller särskilda associationsformer, främst aktiebolag,för ägare eller medlemmar i en organisation som önskar satsa ettkapital som skall generera vinst tillbaka, där friheten frånpersonligt ekonomiskt betalningsansvar för skulder iverksamheten motsvaras av särskilda lagregler till skydd förandra intressenter i företaget såsom borgenärer, stat ochkommun.Det särskilda förbudet enligt förslaget att placera enstiftelses förmögenhet som lån hos stiftaren ligger enligtutskottets mening i linje med det föreslagna stiftelsebegreppetoch även i linje med principen, som också uttalas ipropositionen, att en stiftelses förmögenhet inte kan beståenbart av en benefik fordran på stiftaren.En möjlighet för stiftaren att kunna disponera överlåneförbudet genom att sätta det åt sidan genom en föreskrift istiftelseförordnandet skulle enligt utskottet i alltför hög gradurholka det allmänna stiftelsebegreppet och dess grundläggandeprincip att stiftelseförmögenheten skall vara avskild. Av sammaskäl bör inte heller något undantag frånlåneförbudsbestämmelserna göras för kommunala stiftelser.I aktiebolagslagen finns som nämnts ett undantag frånlåneförbudet för s.k. kommersiella lån. Syftet med undantaget äratt förbudet inte får verka hämmande på önskvärda affärsmässigatransaktioner som kan ske utan att borgenärers ochskattemyndigheters intressen träds för när. Skälen för ettsådant undantag väger dock enligt utskottet inte alls lika tungtför stiftelsers del. är ju allmänt sett intealls i samma utsträckning som t.ex. aktiebolagsformen avsett förverksamhet på en kommersiell marknad.Det anförda innebär att utskottet tillstyrker propositionen inu behandlad del och avstyrker bifall till motionerna L1 yrkande2, L2 och L5 yrkande 2.6.3 Formerna för anslagsberoende verksamhetMed den föreslagna allmänna definitionen av begreppetstiftelse kommer stiftelselagen i regel inte att omfattaanslagsberoende stiftelser. I sådana fall kan man, som uttalas ipropositionen, nämligen knappast tala om att den avskildaegendomen varaktigt skall förvaltas i stiftelsen. I enövergångsbestämmelse till lagen föreslås emellertid attanslagsberoende stiftelser som har tillkommit före lagensikraftträdande skall omfattas av lagen. Några nya sådanastiftelser kommer emellertid inte att kunna bildas.Offentligt understödd verksamhet på kulturområdet har sedanlänge ofta bedrivits i stiftelseform. Frågan om lämpligorganisationsform för sådan verksamhet belystes i prop. 1974:28om den statliga kulturpolitiken. Därvid konstaterades att det ärsvårt att ge en generell rekommendation om lämplig företagsform.Avgörande i det enskilda fallet borde i stället vara att denföretagsform som väljs svarar mot de anspråk som verksamhetenställer i fråga om bl.a. inre organisation, administrativ ochekonomisk handlingsfrihet och insyn. Valet av företagsform måstedärför göras med hänsyn till förhållandena i det enskildafallet. Från denna utgångspunkt var det, enligt propositionen,angeläget att samhället tillhandahåller företagsformer som äranpassade till den verksamhet som bedrivs på kulturområdet.Frågan om organisationsform för kulturinstitutionerna bordedärför enligt nämnda proposition övervägas i samband med den avriksdagen begärda utredningen om en ny stiftelselag.Under hänvisning till vad som anförts i propositionen om denstatliga kulturpolitiken gavs den tidigare nämndaStiftelseutredningen (Ju 1975:01) i uppdrag att även övervägahur kulturinstitutioner bör utformas i organisatoriskthänseende. Det anfördes därvid att skilda organisationsformerkan behöva utarbetas alltefter de behov som olika typer avkulturinstitutioner har och att stiftelseformen inte genomgåendetorde vara att föredra. I de fall stiftelseformen vore attföredra kunde det enligt direktiven finnas behov av särskildaregler.Som ovan redovisats upphörde ochdess arbete bedrevs därefter i , som ipromemorian Ds Ju 1987:14 Stiftelser presenterade ett förslagtill stiftelselag. I promemorian konstaterades att avsaknaden aven civilrättslig lagstiftning om stiftelser har lockat statenatt använda beteckningen stiftelse på organ av självägande natursom definitionsmässigt ligger vid sidan om tillsynslagensstiftelsebegrepp. Stiftelsebildningar som förutsätter att statenregelbundet, ibland t.o.m. , tillskjuter nya medel tillstiftelsen angavs som exempel. Mot bakgrund bl.a. härav ansågsstarka skäl tala för att staten skall ha möjlighet att bildastiftelser under andra förutsättningar än de som gäller förandra stiftare. Därför föreslogs att lagen som en sidoform avstiftelse skulle omfatta stiftelser som har inrättats undermedverkan av staten. Det framstod enligt promemorian inte sommotiverat att alla de regler som bör gälla för en vanligstiftelse -- särskilt reglerna om den offentliga tillsynen --också skulle tillämpas på en av staten bildad stiftelse. Sombeteckning för en sådan sidoform av stiftelse föreslogs"anslagsstiftelse".Promemorians förslag i fråga om anslagsstiftelser mötteinvändningar från flera remissinstanser för att förslaget endastomfattade stiftelser som inrättas under medverkan av staten.Därvid framhölls särskilt att anslagsstiftelser måste kunnabildas även när landsting och primärkommuner medverkar somstiftare.I en revisionsrapport, Stiftelser för statlig verksamhet,redovisade () ett regeringsuppdrag att tafram riktlinjer för användningen av stiftelseformen för statligverksamhet. RRV tog därvid promemorieförslaget tillutgångspunkt. Verket riktade stark kritik mot förslaget omanslagsstiftelser, i första hand med motiveringen att en sådanstiftelseform skulle vara oförenlig med det allmännastiftelsebegreppet. RRV pekade i det sammanhanget på att föranslagsstiftelser skulle det krävas varken enförmögenhetsöverföring eller ett varaktigt ändamål som grund förverksamheten. Den verksamhet som de föreslagnaanslagsstiftelserna skulle bedriva skulle finansieras genomårliga anslag eller bidrag, på samma sätt som gäller förstatliga myndigheter.RRV framhöll i rapporten att en särskild statlig stiftelseforminte bör införas. Staten bör i stället ansluta sig till detallmänna stiftelsebegreppet. Om en allmän reglering av den slagsverksamhet som enligt promemorieförslaget skulle bedrivas ianslagsstiftelser är motiverad, borde en annan beteckning änstiftelse användas för sådana organisationer.Till stöd för sin ståndpunkt anförde verket såväl principiellasom praktiska skäl. Det vore enligt RRV principiellt fel attstaten genom en särskild statlig stiftelseform, vid sidan av detcivilrättsliga stiftelsebegreppet, skulle kunna skaffa sigfördelar som andra stiftelsebildare inte åtnjuter. Detta voreolämpligt även från rättssäkerhetssynpunkt. Därtill taladeenligt verket tydlighetsskäl för att samma regelverk gälleroavsett stiftare. Ett enhetligt stiftelsebegrepp skulle vidareskapa klarhet i vilka förmögenhetsbildningar som är stiftelser ijuridisk mening och därmed vilka krav som ställs på dem.En stiftelselag bör enligt RRV innebära en uppstramning avgrundreglerna i förhållande till nuvarande praxis, vilket börleda till ökad restriktivitet vid stiftelsebildning. I de fallstaten inte vill göra det långsiktiga åtagande som enstiftelsebildning innebär, finns det enligt verket alternativaformer, t.ex. bolag. Den restriktivitet som bör ligga i ett nyttoch enhetligt stiftelsebegrepp kräver dessutom enligt RRV attalternativ utvecklas för de stiftelser som inte längre uppfyllerde grundläggande rekvisiten för en stiftelse.På grundval av rekommendationerna i lade denförra regeringen -- i avvaktan på kommande utredningsarbete --fast vissa principer för användningen av stiftelseformen istatlig verksamhet (se prop. 1990/91:100, bil. 1, s. 60 f.).Allmänt föreskrevs en restriktiv hållning till statligverksamhet i stiftelseform. Det anfördes att myndigheterna intebör medverka som stiftare eller via statuter skaffa sigavgörande inflytande över stiftelser. Endast vid ettpartssammansatt agerande där ingen annan verksamhetsform finnsatt tillgå skulle stiftelseformen kunna övervägas för statligverksamhet. Som ytterligare förutsättning för användning avstiftelseformen borde dessutom föreligga behov av ekonomisksamverkan med annan part och behov av en självständigframtoning. Därtill borde det vara fråga om en väl avgränsadverksamhet.Enligt de nämnda principerna bör stiftelseformen dock inteanvändas om verksamheten helt finansieras av staten, om den ärav allmänt intresse eller om den kräver en omfattande styrning.Den nuvarande regeringen har ställt sig bakom den mycketrestriktiva hållningen till statlig verksamhet i stiftelseformsom enligt vad ovan refererats förordades i bugetpropositionen1990/91 (se prop. 1991/92:100, bil. 1, s. 41).Som framgår av den lämnade redogörelsen har, under den långatidsrymd som förevarande lagstiftningsärende beretts, synen påstatlig verksamhet i stiftelseform undergått betydandeförändringar. Detsamma gäller uppfattningen om hurstiftelsebegreppet -- särskilt med avseende på de s.k.anslagsstiftelserna -- bör avgränsas.Propositionen innehåller emellertid inte något förslag om hursådan anslagsberoende verksamhet som inte längre kommer attkunna arrangeras i stiftelseform i fortsättningen skallorganiseras i rättsligt hänseende. I den delen anförs ipropositionen att frågan om en lämplig organisationsform förverksamheter som är beroende av statliga anslag och som inte börbedrivas i myndighetsform bör övervägas utifrån helt andrautgångspunkter än som kan ske inom ramen för det nu föreliggandelagstiftningsärendet. Det får därför ske i annat sammanhang.Regeringen avser att senare ta initiativ till det. Med hänsynhärtill är det, anförs det vidare, för statens del inte lämpligtatt nu komplettera det allmänna stiftelsebegreppet med ensärskild stiftelseform för anslagsberoende, självägande organ.Det bör enligt propositionen inte komma i fråga att göra någonannan bedömning för kommunernas och landstingskommunernasvidkommande.I frågan har ett antal motionsyrkanden väckts. Regeringensställningstagande har också föranlett en skrivelse från . Vidare har kulturutskottet yttrat sig tilllagutskottet i frågan om anslagsstiftelserna.I motion L1 av m.fl. (s) hänvisas till attkommunerna förhindras att bilda anslagsstiftelser utifrån denallmänna definitionen på stiftelser i regeringens förslag.Regeringen har inte tagit fram sakliga skäl härför. Definitioneni 1 kap. 2 § på vad som utgör en stiftelse i allmänhet bördärför av ges en sådan innebörd att anslagsberoendestiftelser innefattas (yrkande 1).Samma ståndpunkt intas i Svenska Kommunförbundetsskrivelse.Enligt motion L3 av och () harstiftelseformen konstaterats vara en lämplig organisationsformför kulturorganisationer. Regeringens förslag innebär emellertidatt inga nya kulturinstitutioner som är stiftelser kantillkomma. Motionärerna hänvisar till att det ilagstiftningsarbetet diskuterats införande av en särskildorganisationsform avpassad för kulturinstitutioner. För detsvenska kulturlivet är det väsentligt att en sådanorganisationsform kommer till stånd. Regeringen bördärför enligt motionärerna snabbt återkomma till medförslag till erforderlig lagstiftning, som kan träda i kraftsamtidigt med stiftelselagen eller därefter.Även i motion L4 av m.fl. (v) anförs attanslagsstiftelserna visat sig vara en i många kommuner ochlandsting beprövad och bra form för drift av teatrar, konserthusoch liknande. Motionärerna anser att dessa stiftelser böromfattas av den föreslagna stiftelselagen och att riksdagenbeslutar härom.Kulturutskottet erinrar i sitt yttrande om att ett stort antalkulturinstitutioner numera drivs i stiftelseform. Många av dessainstitutioner har en eller flera kommuner, ett landsting ellerkommuner och landsting tillsammans som stiftare. I vissa menrelativt få fall är staten ensam huvudman för enkulturinstitution som är en stiftelse. Det finns inte hellersärskilt många stiftelser på kulturområdet där staten och andraintressenter samverkar genom att gemensamt svara för enstiftelse. När staten, kommun eller landsting -- i enlighet meddet sagda ofta i samverkan med andra sådana huvudmän -- inrättaten stiftelse, har denna ofta gjorts beroende av fortlöpanderesurstillskott från huvudmännen för att kunna främja sittändamål under mer än . Stiftelserna har blivitanslagsstiftelser.Kulturutskottet gör bedömningen att det även i fortsättningenkommer att finnas ett betydande behov av att ha enorganisationsform för kulturverksamheter som är beroende avanslag från stat, kommun eller landsting och som inte börbedrivas i myndighetsform. Utskottet grundar sin bedömning idetta hänseende på de goda erfarenheter som finns från desenaste årtiondena av verksamheter på kulturområdet som bedrivsi stiftelseform. hänvisar i sammanhanget tillatt det av bakgrundsmaterial som åberopas i den aktuellapropositionen framgår att stiftelseformen också har nackdelar dådet gäller att driva offentlig verksamhet. Kulturutskottethänvisar härvidlag i första hand till RRV:s tidigare nämndarapport.Mot den angivna bakgrunden delar kulturutskottet denuppfattning som redovisas i propositionen, nämligen att fråganom en lämplig organisationsform för verksamheter som är beroendeav statliga anslag och som inte bör bedrivas i myndighetsformbör övervägas utifrån helt andra utgångspunkter än som kan skeinom ramen för det föreliggande lagstiftningsärendet.Kulturutskottet konstaterar i sitt yttrande att det ipropositionen saknas ett klart ställningstagande frånregeringens sida som ger stöd för att det inom en nära framtidkommer till stånd konkreta överväganden om lämpligorganisationsform för kulturverksamheter som är beroende avanslag från stat, kommun eller landsting och som inte börbedrivas i myndighetsform. Utskottet anser därför -- medbeaktande av det påtagliga behov av sådana överväganden somkonstaterats föreligga -- attlagutskottet bör föreslå att som sin mening geregeringen till känna att regeringen bör föreläggariksdagen förslag till lämplig organisationsform föranslagsberoende kulturverksamheter.Kulturutskottet anser med hänsyn till detta ställningstagandeatt det inte är lämpligt att nu komplettera det allmännastiftelsebegreppet med en särskild stiftelseform för självägandeorgan som är beroende av anslag från stat, kommun ellerlandsting.Mot bakgrund av den uppmärksamhet som ägnats åtfrågan om formerna för den typ av anslagsberoende verksamhetersom traditionellt har bedrivits i stiftelseform, framstår detenligt lagutskottets mening som anmärkningsvärt attpropositionen varken innehåller något konkret förslag elleranvisar hur frågan på annat sätt skall kunna lösas i anslutningtill lagens föreslagna ikraftträdande. Förutsatt en strikttillämpning av de tidigare redovisade riktlinjerna föranvändningen av stiftelseformen i statlig verksamhet torde dennabrist troligen inte innebära något större problem på detstatliga området. På den kommunala och på denlandstingskommunala sidan är förhållandet emellertid ett heltannat. Detta belyses bland annat av skrivelse,av kulturutskottets yttrande och av de motioner som väckts medyrkande om att även anslagsstiftelser skall omfattas av lagen.Yrkandena till förmån för anslagsstiftelser får ses mot bakgrundav att propositionen saknar förslag om hur nybildningar avanslagsberoende organisationer skall kunna ske samtatt det föreligger ett praktiskt behov av en rättslig regleringav sådana organisationer.Enligt utskottets mening bör det inte komma i fråga att istiftelselagen införa regler om anslagsstiftelser. En sådanordning skulle stå i uppenbar strid med det stiftelsebegrepp somnu föreslås. Utskottet kan i denna fråga helt instämma i denkritik mot tanken på en särskild stiftelseform,anslagsstiftelser, som RRV, enligt vad som sagts, givituttryck för. bör klart och entydigt gebesked om vad för slags organisation som avses och vilka reglersom gäller för denna.När en ny lagstiftning skall införas är det en självklarangelägenhet att tillse att de nya reglerna svarar mot praktiskabehov och anpassas till villkoren i övrigt för den verksamhetsom skall regleras. Lagstiftaren måste emellertid därtill ävenvara observant på att ett nytt regelsystem inte medför negativaeffekter på områden som inte direkt omfattas av regleringen.Enligt utskottets mening har den senare aspekten, såvitt gälleranslagsberoende verksamheter av det slag som traditionellt harbedrivits i stiftelseform, inte fått tillräcklig uppmärksamhet idetta lagstiftningsärende. anser därför, i likhetmed vad kulturutskottet har uttalat, att påtagliga behov talarför att regeringen bör återkomma till med förslag tillregler om hur anslagsberoende verksamhet rättsligt bör anordnas.Utskottet vill peka på att regeringen beslutat omdirektiv för en särskild utredare med uppdrag att utreda fråganom en lämplig form för finansiering av framtida verksamheter somfortlöpande är beroende av statligt stöd men som inte börbedrivas i myndighetsform (dir. 1994:20). Utredaren skall enligtdirektiven vidare göra en förutsättningslös översyn avbefintliga stiftelser som är beroende av statligt stöd ochdärefter lämna förslag bl.a. om hur verksamheten skall varafinansierad . I direktiven anförs att utredaren ävenskall överväga om det alternativ till statlig verksamhet istiftelseform som man kan finna kan tillämpas på ochlandstingskommunal verksamhet. Arbetet skall i sin helhet varaavslutat före utgången av juni 1995.Utskottet kan för sin del konstatera att den sålunda beslutadeutredningen tar sikte på finansieringsfrågor och inte på fråganom hur anslagsberoende verksamheter rättsligt skall anordnas.Mot denna bakgrund är det inte realistiskt att anta attregeringen kan återkomma till med ettlagstiftningsförslag i sådan tid att en lagreglering hinnerträda i kraft endast efter ,vilken tidpunkt har föreslagits för stiftelselagensikraftträdande. I den situationen är det därför nödvändigt attsenarelägga stiftelselagens ikraftträdande för att undvikapraktiska komplikationer som skulle bli en följd av att detsaknas rättsliga regler som är anpassade för anslagsberoendeverksamheter. Stiftelselagen bör av skäl som närmare anges ipropositionen träda i kraft . Ikraftträdandetav lagen bör därför uppskjutas till den 1 januari 1996.Utskottet förordar i enlighet med det sagda att regeringen börframlägga ett förslag till rättslig reglering av det slag som nuhar diskuterats i sådan tid att en lagstiftning därom kan trädai kraft med stiftelselagen, dvs. den 1 januari 1996.Vad utskottet med bifall till motion L3 och med anledning avmotionerna L1 yrkande 1 och L4 sålunda anfört bör ges regeringentill känna.7 Bokföring och årsredovisning m.m.Enligt de föreslagna bestämmelserna om bokföring ochårsredovisning m.m. (3 kap.) skall stiftelser som utövarnäringsverksamhet vara bokföringsskyldiga.Bokföringsskyldigheten skall fullgöras enligt föreskrifterna ibokföringslagen (1976:125) och innebär bl.a. krav på löpandebokföring och att avge årsbokslut. Dessa stiftelser är vidareskyldiga att avge offentlig redovisning (årsredovisning). Vad nusagts gäller också stiftelser som helt eller delvis bildats avoffentliga rättssubjekt, stiftelser med mer betydande värdensamt de särskilda stiftelseformerna insamlingsstiftelser ochkollektivavtalsstiftelser. Övriga stiftelser är endast skyldigaatt föra räkenskaper över in- och utbetalningar till stiftelsenenligt en kontantprincip (3 kap. 5 §).I fråga om stiftelser som endast behöver föra sådana enklareräkenskaper gäller krav på att räkenskapsåret omfattarkalenderåret. För bokföringsskyldiga stiftelser gällerbokföringslagens bestämmelser i fråga om räkenskapsår (se 12 §bokföringslagen), vilket innebär att räkenskapsåret skallomfatta . Enligt bokföringslagen gäller för bl.a.enskild näringsidkare och handelsbolag där fysisk person ellerdödsbo skall beskattas för bolagets inkomst att kalenderåretskall utgöra räkenskapsår medan annan bokföringsskyldig fårtillämpa annat räkenskapsår är kalenderår (brutet räkenskapsår).Kravet på kalenderår som räkenskapsår för nämndakategorier infördes (prop. 1989/90:110, SkU30).Bakgrunden till beslutet att ta bort rätten till bruteträkenskapsår för bl.a. enskilda näringsidkare angavs vara viktenav att tillgångar och skulder liksom inkomst- och utgiftsräntorfördelas korrekt mellan näringsverksamheten och privatekonomin.Nuvarande bestämmelser innebär vidare bl.a. att den som ärbokföringsskyldig för flera rörelser skall använda sammaräkenskapsår för dessa. Detsamma gäller för koncerner.Enligt motion L5 av () bör även ickebokföringsskyldiga stiftelser kunna ha brutet räkenskapsår, och3 kap. 5 § bör ändras i enlighet härmed (yrkande 3). Om en sådanstiftelse har ett dotteraktiebolag blir det -- med regeringensförslag -- nödvändigt för detta att ha kalenderåret somräkenskapsår för att inte skilda räkenskapsår skall gälla förmoderstiftelsen och dotterbolaget.KFUK-KFUM intar i sin skrivelse samma ståndpunkt.Utskottet kan konstatera att en stiftelse som ärmoderstiftelse enligt förslaget till stiftelselag (se 3 kap. 1 §första stycket) är bokföringsskyldig. Därmed gällerbokföringslagens bestämmelser om räkenskapsår, vilket innebäratt en moderstiftelse kan ha brutet räkenskapsår. Något sådantproblem som påpekas i motionen torde därför inte uppkomma.Enligt utskottets mening finns det dock skäl som talar för attäven icke bokföringsskyldiga stiftelser bör kunna ha bruteträkenskapsår. Utskottet vill erinra om att det motiv som främstanfördes för att införa krav på kalenderåret som räkenskapsårför bl.a. enskilda näringsidkare och handelsbolag var vikten avatt kunna fördela tillgångar m.m. mellan näringsverksamheten ochprivatekonomin.