bet · GH01SfU12 · 1994-04-20 00:00:00 — Att så inteblivit fallet synes att döma av rapporti långt högre grad bero på omständigheter som snarare kankarakteriseras som sociala än medicinska hinder förrehabilitering.Vid den offentliga utfrågningen har framförts att en delförsäkrade genom de nya bestämmelserna fått ett större aktivtintresse av att komma i gång med rehabilitering. haremellertid också framkommit att bestämmelserna av såvälförsäkrade, personal samt företrädare försjukvården upplevs som stelbenta, byråkratiska och i vissa fallorättvisa mellan olika grupper av sjukskrivna. Den kritik somansvariga inom sjukvården i olika sammanhang riktat mottillämpningen av reglerna om medicinsk behandling och medicinskrehabilitering har huvudsakligen avsett den stipuleradefrekvensen av läkarbesök och det förhållandet att samtalsterapiinte får ges av annan personal än läkare eller annan legitimeradpersonal om den högre nivån skall tillämpas. Därvid harframhållits att reglerna inte stämmer överens med hurpsykiatrisk vård bedrivs. Detta gäller speciellt den öppnapsykiatriska vården som ofta bedrivs i form av ett lagarbete,vilket innebär att patienten kanske inte så ofta träffar sinansvarige läkare utan behandling i stället ges av kuratorereller psykoterapeuter som inte är legitimerade. Vidare harframhållits att kravet på läkarbesök en gång i mångafall inte är relevant för en framgångsrik behandling ellerrehabilitering. Ett sådant krav kan även innebära ensnedbelastning på resurserna inom sjukvården. Det förhållandetatt ersättning efter den högre nivån kan utges underförutsättning att viss behandling som exempelvis injektionereller omläggning görs av sjukvårdspersonal har också enligt vadsom uppgivits drabbat de försäkrade på ett sätt som interimligen kan vara avsett. En del försäkrade kan själva eller medhjälp av anhöriga utföra en viss medicinsk behandling, medanandra försäkrade av olika orsaker inte klarar detta. Exempel påsådan behandling är hemdialys och injektionsbehandling.Vad som framkommit leder till slutsatsen att vid likartadesjukdomsfall får den som själv klarar av sin behandlingersättning efter den lägre nivån, medan den som är tvungen attta sjukvårdens resurser i anspråk får ersättning efter den högrenivån. Dessutom leder det till slutsatsen att det finns risk föratt reglerna för sjukpenning enligt den högre nivån styrbehandlingen inom vården.Det är enligt utskottets uppfattning väsentligt att regler omekonomisk kompensation i en generell försäkring utformas på ettlikformigt och rättvist sätt och att medborgarna och de som haratt tillämpa reglerna upplever att så blivit fallet.Uppenbarligen finns i detta hänseende brister i den nyalagstiftningen. Utskottet har därför mot bakgrund av den kritiksom framförts ansett att det finns skäl att försöka att rättatill några av bristerna, för att få en tillämpning av reglernaavseende långtidssjuka som upplevs som mera rättvis ochlikformig och som inte har styrande effekter vad avserbehandlingsmetoderna.En av förutsättningarna för att erhålla ersättning efter denhögre nivån är att behandlingen eller rehabiliteringenordinerats av läkare och ingår i en behandlingsplan som godkäntsav . Problemet med tillämpningen av reglernasåsom dessa preciserats i förarbetena är att gränserna för ivilka fall den högre ersättningsnivån kan medges är alltförstela och inte ger något större utrymme för undantag, när sådanaav olika skäl är att föredra. Utskottet anser att en sådanmöjlighet till undantag bör finnas vid reglernas tillämpning.Det kan därvid vara lämpligt att anknyta undantagsmöjligheternatill uppgifter som kan lämnas i behandlingsplanen. Vidupprättande av planen bör det enligt utskottets uppfattningankomma på den behandlande läkaren att i förekommande fall göraen särskild bedömning av om de gällande villkoren för atterhålla den högre ersättningsnivån inte lika väl eller bättrekan uppfyllas på annat sätt. I planen bör då anges och motiverasi vilken omfattning det t.ex. är nödvändigt att patiententräffar sin ansvarige läkare eller på vilket sätt behandlingenskall genomföras. bör i normalfallet kunnautgå från läkarens förslag och bevilja sjukpenning avSGI.Vad gäller ersättningsnivån för den som väntar på behandlings-eller rehabiliteringsåtgärder har det numera visat sig attväntetider inför främst medicinsk rehabilitering faktisktuppstår. Detta bör inte drabba den försäkrade i form av sänktersättningsnivå. Utskottet anser därför att sjukpenning skallkunna utges under väntetid inför sådan rehabilitering,men även under sådan väntetid som kan tänkas finnas införmedicinsk behandling och arbetslivsinriktad rehabilitering.Några krav på särskilda åtgärder för den somskall rehabiliteras eller behandlas behöver inte uppställas frånförsäkringskassans sida. Däremot skall det för att väntetidskall anses föreligga finnas en plan för behandling resp.rehabilitering.Utskottet föreslår en ny lydelse av 3 kap. 4 d § AFL.Med det anförda tillstyrker utskottet bifall till motion So477yrkande 1 och avstyrker bifall till motion 1993/94:Sf271 yrkande21. I den mån motionerna 1993/94:Sf243, 1993/94:Sf245,1993/94:Sf252, 1993/94:Sf259, 1993/94:Sf261 yrkande 6,1993/94:Sf271 yrkande 22, 1993/94:Fi206 yrkande 6 och1993/94:So276 yrkande 10 inte är tillgodosedda med utskottetsförslag avstyrker utskottet bifall till motionerna.Övriga frågor om kompensation vid sjukdomI motion 1993/94:Fi206 yrkande 7 av m.fl. (v)begärs beslut om att taket i sjukförsäkringen sänks till sex ochett halvt basbelopp. En sådan sänkning kan enligt motionärernafinansiera en höjning av kompensationsnivån i sjukförsäkringenfrån av SGI:n. och (nyd) begär i motion 1993/94:Sf271 yrkande 13 etttillkännagivande om en sänkning av taket till fem och ett halvtbasbelopp. Enligt motionärerna innebär en sådan sänkning enbesparingseffekt på . I samma motion anförmotionärerna att det bör skapas förutsättningar för ensamordningsregel inom sjukförsäkringen i de fall avtal mellanarbetsmarknadens parter ger en försäkrad ytterligarekompensation vid inkomstbortfall på grund av sjukdom så attersättning vid sjukdom aldrig kan utges med inomramen för det gällande systemet. I yrkande 17 begärs etttillkännagivande härom. I yrkandena 15 och 19 begärstillkännagivanden om att ersättningsnivån i sjukförsäkringen ochvid annan liknande frånvaro från arbetet skall sänkastill och att detta skall ske successivt enligt en tydligtrappmodell samt att ersättningsnivån vid meningsfullrehabilitering skall vara 80--. I yrkande 20 begärs ettbeslut om sänkt ersättning vid yrkesinriktad rehabilitering från95 till 90 %.I motion 1993/94:Sf251 av och ()anförs att uppdelningen i medicinsk och arbetslivsinriktadarbetsrehabilitering är orättvis när det gäller rätten tillersättning. Motionärerna framhåller att vid medicinskrehabilitering bör samma ersättning utges som vidarbetslivsinriktad sådan och de begär ett tillkännagivandehärom.De besparingar som genomförts inom sjukförsäkringen är somtidigare framgått en följd av den överenskommelse som regeringeni träffade med Socialdemokraterna. Frågor omsjukförsäkringssystemets utformning och finansieringen av dettaryms inom ramen för Sjuk- och arbetsskadeberedningens arbete.Utskottet anser att resultatet av detta arbete bör avvaktas ochavstyrker bifall till motionerna 1993/94:Fi206 yrkande 7,1993/94:Sf251 och 1993/94:Sf271 yrkandena 13, 15, 17, 19 och 20.Utskottet behandlar i detta sammanhang även motion1993/94:Sf207 av och (). I motionenanförs att det i finns ca 12 000 deltidsbrandmän. Dessahar vanligen vid sidan av räddningstjänsten ett huvudarbetevarifrån större delen av årsförtjänsten kommer. I normalfallet,då den deltidsanställde brandmannen helt och hållet avhåller sigfrån arbete, uppstår inga ersättningsproblem med avseende påsjukförsäkringen eftersom inkomsten från räddningstjänsten ingåri den totala inkomstförlust som ersätts enligt AFL. Problemenuppstår då brandmannen på grund av sjukdom kan arbeta i sittordinarie arbete men inte inom räddningstjänsten. Enligtmotionärerna vore det då önskvärt att kunna sjukskriva sig frånenbart det . På grund av reglerna i AFL om att man förrätt till ersättning måste avhålla sig från arbete med minst enfjärdedel med den totala årsarbetstiden som beräkningsgrund blirdetta enligt motionärerna i praktiken en omöjlighet.Motionärerna framhåller att problemet skulle kunna lösas med enuppdelning av årsarbetstiden hos de olika arbetsgivarna, koppladtill möjligheten till sjukfrånvaro från en eller fleraarbetsgivare, beroende på arten av sjukdom eller liknande. Dettakan, enligt motionärerna, ske på samma sätt som den uppdelningav inkomster som i vissa fall sker vid beräkning av SGI.Motionärerna begär ett tillkännagivande härom.Utskottet är medvetet om de problem som påtalas avmotionärerna. Problemen har också uppmärksammats avRiksförsäkringsverket. Utskottet utgår från att dessa frågor kankomma att lösas inom ramen för det pågående arbetet i Sjuk- ocharbetsskadeberedningen. Utskottet avstyrker bifall till motion1993/94:Sf207.Frågor om sjuklönI motion 1993/94:Sf271 av och (nyd) anförs att förutsättningarna för att förlängaarbetsgivarperioden i sjuklönesystemet börutredas. Motionärerna begär i yrkande 18 ett tillkännagivande omdetta.Även denna fråga ligger inom ramen för Sjuk- ocharbetsskadeberedningens arbete, varför utskottet avstyrkerbifall till motionen.LäkemedelsförmånerGällande ordningLäkemedelsförmånerna omfattar prisnedsatta och vissakostnadsfria läkemedel, kostnadsfria förbrukningsartiklar vidvissa sjukdomar samt prisnedsatta livsmedel vid vissa sjukdomarför barn . Bestämmelser härom finns i lagen (1981:49)om begränsning av läkemedelskostnader, m.m.Vid köp av prisnedsatta läkemedel och livsmedel betalarpatienten den faktiska kostnaden, dock högst med tilläggför för varje ytterligare inköpt förskrivet läkemedel.Fr.o.m. har dessutom införts ettreferensprissystem som innebär att ersättningen från denallmänna försäkringen vid inköp av läkemedel baseras på detbilligaste alternativet i det fall flera likvärdiga alternativfinns i form av ett eller flera generiska läkemedel. För dessaläkemedel bestäms ett särskilt pris som ligger till grund förprisnedsättningen med utgångspunkt i det billigastesynonympreparatet.Den som lider av långvarig och allvarlig sjukdom har rätt attfå läkemedel kostnadsfritt. Det ankommer på regeringen attbestämma vilka sjukdomar och vilka läkemedel som omfattas avkostnadsbefrielsen.Den som köpt prisnedsatta läkemedel eller erlagt patientavgiftför läkarvård eller annan sjukvårdande behandling med sammanlagtminst erhåller kostnadsbefrielse somåterstår av räknat från tidpunkten för första betalningen(högkostnadsskydd).PropositionenI propositionen konstateras att trots de under senare årvidtagna åtgärderna har det skett en ökning av försäkringenskostnader för läkemedelsförmånen, bl.a. beroende påÄdelreformen, prishöjningar och introduktion av nya och dyrareläkemedel. Vidare anges att kostnaderna för avgiftsbefriadeläkemedelsinköp inom ramen för högkostnadsskyddet stigitbetydligt som en följd av den stora ökningen av antalet frikort.För att motverka kostnadsutvecklingen föreslås att avgiftenför det första förskrivna läkemedlet höjs från 120 till 125 kroch att avgiften på för varje ytterligare samtidigtförskrivet läkemedel höjs till 25 kr.De föreslagna avgiftshöjningarna föreslås träda i kraft den 1januari 1995.I propositionen uppges att regeringen har för avsikt att undervåren 1994 förelägga en proposition om en reformeringav högkostnadsskyddet fr.o.m. . Vidare angesatt har sänkt sina marginaler på försäljningav receptbelagda läkemedel, vilket leder till minskade kostnadersåväl för sjukförsäkringen som för konsumenterna. De nu nämndaåtgärderna inkl. avgiftshöjningen innebär enligt propositionenminskade utgifter för försäkringen med sammanlagt ca 785miljoner kronor och med /95. I propositionen beräknas att bruttoutgiftenför anslagsposten Läkemedelsförmånen för /95uppgår till , vilket motsvarar ett beloppunder anslaget på 1 438 miljoner kronor.MotionerBengt Silfverstrand m.fl. (s) anför i motion 1993/94:Sf233 attförmånsreglerna vad gäller fria läkemedel präglas av storaorättvisor. Motionärerna framhåller att det är orimligt attvissa grupper, som t.ex. de reumatikersjuka, står helt utanmöjlighet till ekonomiskt stöd för de ofta betydande kostnadersom dessa åsamkas på grund av sin sjukdom. Motionärerna begärett tillkännagivande om rättvisare förmånsregler för olikagrupper av kroniskt sjuka. I motion 1993/94:Sf244 yrkande 2 avWiggo Komstedt (m) begärs att beslutar om frialäkemedel för transplantationsopererade. I yrkande 1 begärs etttillkännagivande om en höjning av avgiften för det förstförskrivna läkemedlet till 150 kr.I motion 1993/94:Sf206 av och () begärs att de föreslagna avgiftshöjningarna skall träda ikraft den 1 juli 1994.Göte och () anför i motion 1993/94:Sf264att för vissa personer som har mycket höga läkemedelskostnaderkan den situationen uppstå att de vid endast ett eller parrecepttillfällen åsamkas kostnader på som skall betalaspå en gång. För den som har svag ekonomi kan det vara förenatmed stora svårigheter att på en gång betala denna summa.Motionärerna framhåller att problemet inte torde vara särskiltvanligt förekommande. När problemet uppträder kan dock dettalösas om det vore möjligt att upprätta en avbetalningsplan påsamma sätt som inom tandvården. Motionärerna begär etttillkännagivande härom.Utskottets bedömningUtskottet delar regeringens uppfattning att det är nödvändigtatt stävja kostnadsutvecklingen inom förmånssystemet förläkemedel och att det är motiverat att konsumenternas andel avkostnaderna ökar något. Utskottet har ingen erinran mot deföreslagna nivåerna på egenavgifterna och att dessa träder ikraft . Utskottet avstyrker sålunda bifalltill motionerna 1993/94:Sf206 och 1993/94:Sf244 yrkande 1.Utskottet avstyrkte senast bifall tillmotionsyrkanden om rättvisa förmånsregler för olika grupper avkroniskt sjuka (bet. 1993/94:SfU4). Utskottet anförde därvid attMerkostnadskommitténs betänkande Merkostnader vid sjukdom ochhandikapp (SOU 1992:129), vari redovisas flera alternativaförslag om de kostnadsfria läkemedlen och förbrukningsartiklarnasamt prisnedsättning av speciallivsmedel, har remissbehandlatsoch att betänkandet bereds inom . Utskotteterinrade om att frågan också låg inom ramen för Utredningen omhälso- och sjukvårdens finansiering och organisation, HSU 2000.Utskottet vidhåller att resultatet av det nämndaberedningsarbetet bör avvaktas och avstyrker bifall tillmotionerna 1993/94:Sf233 och 1993/94:Sf244 yrkande 2.Apoteksbolaget, som yttrat sig över motion 1993/94:Sf264,uppger att eftersom högkostnadsskyddet är kopplat tillprisnedsatta receptförskrivna läkemedel är det inte möjligt attnå högkostnadsskyddets tak vid endast ett eller par tillfällen,knappast ens om ett flertal läkarbesök gjorts i anslutning tillreceptförskrivningen. Om läkaren däremot med patientensgodkännande förskriver ett läkemedel som inte omfattas av lagenom begränsningar av läkemedelskostnader, kan det uppkomma högaläkemedelskostnader . De senare utgifternabegränsas dock inte av högkostnadsskyddet eftersom det rör sigom läkemedel som inte omfattas av läkemedelsförmånen.Apoteksbolaget framhåller vidare att frågor om avbetalning isamband med läkemedelsinköp inte varit av sådanaktualitet att någon rutin härför utarbetats. Skulle emellertiddet föreligga behov av avbetalningsköp av läkemedel ien utsträckning som innebär att det är ekonomiskt försvarbartatt införa ett kreditkundshanteringssystem är, uppger bolaget,detta fullt möjligt. Fram till dess kan varje apotek i enstakafall reglera avbetalning manuellt genom att skriva ut ett ellerflera postgiroinbetalningskort på resterande läkemedelsutgift.Mot bakgrund av vad Apoteksbolaget anfört anser utskottet attdet i vart fall inte föreligger skäl att medelstlagstiftning reglera frågan om avbetalningsköp av läkemedel.Utskottet avstyrker bifall till motion 1993/94:Sf264.Ersättning vid närståendevårdFr.o.m. har en möjlighet till ledighet ochersättning vid närståendevård införts. En närstående som vårdaren svårt sjuk person har rätt till ersättning frånsjukförsäkringen och ledighet från sin anställning under högst30 dagar. Närståendepenning kan utges av SGI:n och kantas ut i form hel, halv eller en fjärdedels ersättning. Fr.o.m.den 1 juli 1993 kan närståendepenning vid vård av person somsmittats av hiv vid användning av blodprodukter inom den svenskahälso- och sjukvården utges för . Kostnaderna förersättningen finansieras enligt samma regler som gäller försjukförsäkringen.I budgetpropositionen föreslås att antalet dagar med vanlignärståendepenning ökas från 30 till 60 fr.o.m. den 1 juli 1994.Kostnaderna för det ändrade antalet ersättningsdagar beräknastill ca 4--5 miljoner kronor.Utskottet biträder förslaget.ArbetsskadeförsäkringenDen som förvärvsarbetar i verksamhet här i riket är enligtlagen (1976:357) om arbetsskadeförsäkring (LAF) försäkrad förarbetsskada. Egenföretagare och uppdragstagare är dockförsäkrade endast under förutsättning att de är bosatta iSverige. Försäkringen omfattar även den som genomgår utbildningi den mån utbildningen är förenad med särskild risk förarbetsskada.LAF omfattar skador till följd av olycksfall eller annanskadlig inverkan i arbetet. Även olycksfall vid färd till ochfrån arbetet räknas som olycksfall i arbetet, om färdenföranleds av och står i nära samband med arbetet.Reglerna för ersättning från LAF har till följd av bl.a.kostnadsutvecklingen ändrats betydligt under de senaste åren.Fr.o.m. har kravet på skadlighet hos enarbetsmiljöfaktor höjts från sannolikhet till hög grad avsannolikhet. Även den s.k. bevisregelns utformning har skärptsså att orsakssamband numera skall anses föreligga mellan enskada och ett olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetetom övervägande skäl talar för ett sådant samband (prop.1992/93:30, bet. SfU8, rskr. Vidare gäller sedan den 1juli 1993 att rätten till arbetsskadesjukpenning har slopats förden som är försäkrad enligt AFL. Från samma tidpunkt gäller attersättning för kostnader från LAF utges bara för sjukvård utomriket, tandvård och särskilda hjälpmedel (prop. 1992/93:178,bet. SfU17, rskr. 335).De vidtagna förändringarna innebär att för den som ådragit sigen arbetsskada föreligger numera i regel endast rätt tillarbetsskadelivränta. Livränta utges vid bestående nedsättning avarbetsförmågan, och ersättningen skall i princip utgöraskillnaden mellan den inkomst som den försäkrade kan antas hahaft som oskadad och den inkomst som han trots skadan kanberäknas få. Livräntan ersätter en årlig inkomstförlust upp tillsju och en halv gånger basbeloppet.I motion 1993/94:Sf236 yrkande 1 av m.fl. (v)begärs att återinför det tidigare begreppetarbetsskada i avvaktan på Sjuk- och arbetsskadeberedningensarbete. Motionärerna anför att skärpningen av reglerna i LAF iförsta hand har betydelse för rätten till arbetsskadeersättningvid belastningsskador, och i största utsträckning drabbarkvinnor. Vidare minskar arbetsgivarnas incitament till att vidtasanerande åtgärder på arbetsplatsen. Även forskningen inomarbetsmiljöområdet kan komma att påverkas negativt.Vid sin behandling av proposition 1992/93:30 om ändring avbegreppet arbetsskada anförde utskottet (bet. 1992/93:SfU8), ianslutning till ett motionsyrkande om att en ändring avarbetsskadebegreppet borde utredas av Sjuk- ocharbetsskadeberedningen, bl.a. att med beaktande av hur reglernai LAF tillämpades var det tveksamt om gränserna för de i grundenarbetsrelaterade skadorna och de icke arbetsrelaterade skadornakunde upprätthållas. Utskottet ansåg att ett genomförande av deföreslagna reglerna kunde innebära bättre möjligheter i dettahänseende och på så sätt stärka det förebyggandearbetsmiljöarbetet. Utskottet ansåg vidare att man med hänsyntill det rådande ekonomiska läget inte kunde avvakta detkommande beredningsarbetet. Utskottet vidhåller dennauppfattning och avstyrker bifall till motion 1993/94:Sf236yrkande 1.I motion 1993/94:Sf271 av och (nyd) begärs i yrkande 28 ett tillkännagivande om att regeringenskall låta utreda förutsättningarna för ha samma ersättningsnivåi arbetsskadeförsäkringen som i sjukförsäkringen. I yrkande 27begärs ett tillkännagivande om att utreda förutsättningarna föratt avskaffa arbetsskadelivräntorna. I motionen anförs vidareatt i utskottets betänkande 1993/94:SfU8 uttalats att det ärangeläget att frågan om huruvida färdolycksfallen skall tas bortur arbetsskadeförsäkringen skall behandlas med förtur avberedningen, men att så icke skett. Motionärerna begär därför iyrkande 29 att beslutar att ta bortfärdolycksfallen ur arbetsskadeförsäkringen. I yrkande 30 begärsett tillkännagivande om en obligatorisk försäkring som omfattarenbart arbetsolycksfallen.Arbetsskadesjukpenningen har som framgått ovan slopats fr.o.m.den 1 juli 1993, vilket innebär att ersättningsnivåerna isjukförsäkringen skall tillämpas oavsett om ett sjukdomsfall äratt anse som arbetsskada eller inte. Utskottet förutsätter attde av motionärerna berörda frågorna kommer att behandlas avSjuk- och arbetsskadeberedningen och att frågan omfärdolycksfallen behandlas med förtur i enlighet med vadutskottet anfört i betänkande 1992/93:SfU8. Utskottet avstyrkerbifall till motion 1993/94:Sf271 yrkandena 27--30.I tre motioner tas upp frågor som mer specifikt berör kvinnoroch arbetsskadeförsäkringen. m.fl. (c) anför imotion 1992/93:A811 att nya regler införts som innebär ensträngare bedömning . Motionärerna framhåller att detvisat sig att kvinnor med monotona arbeten haft svårt att fåsina sjukdomsbesvär godkända som arbetsskada och attkonsekvenserna av detta måste ut i det fortsattautredningsarbetet. I yrkande 15 begärs ett tillkännagivandehärom. I motion 1993/94:A815 yrkande 26 begär . ett tillkännagivande om att tandsköterskors ochtandvårdspersonals sjukdomar som har samband medkvicksilverförgiftning måste bli erkända som arbetsskador. () begär i motion 1993/94:Sf212 ett tillkännagivandeom åtgärder för att hindra att tandsköterskor särbehandlas vidarbetsskadebedömningar.Utskottet har tidigare behandlat frågor som rör kvinnors ochtandvårdspersonals situation med avseende påarbetsskadeförsäkringen. I utskottets ovan nämnda betänkande1993/94:SfU8 pekade utskottet på att mäns och kvinnors sjukdomarskall bedömas utifrån samma regler samt erinrade om att vidtillämpningen av principen "försäkrad i befintligt skick" kanbeaktas att kvinnors förmåga i vissa avseenden är annorlunda änmäns. Utskottet förutsatte också att berörda myndigheter följerden praxis som domstolarna utvecklar i syfte att få klarlagt ivad mån nya vetenskapliga rön, förändrade sjukdomsmönster ochökad kunskap om arbetsmiljön påverkar domstolarnas bedömning. Isamma betänkande anförde utskottet att Arbetarskyddsstyrelsen år1989 utfärdat allmänna råd om arbete med kvicksilver och amalgaminom tandvården. I övrigt hade i enexpertrapport (Ds 1992:95) presenterat förutsättningarna för attsuccessivt avveckla amalgamet liksom enbedömning av insatsbehovet vid en omedelbar avveckling.Utskottet vill framhålla att att Sjuk- ocharbetsskadeberedningen skall granska försäkringen ur ettjämställdhetsperspektiv. Utskottet vill också erinra om att iproposition 1993/94:163 Riktlinjer för en fortsattkretsloppsanpassning av samhället -- åtgärder för att minskariskerna med en kemikaliehantering föreslås att användning avamalgam inom tandvården bör avvecklas senast . Ipropositionen anförs bl.a. att nu tillgängliga alternativ tillamalgam utvecklas och förbättras kontinuerligt och att dettaenligt regeringens uppfattning innebär att alternativen börkunna användas i ökande utsträckning. Ärendet behandlas förnärvarande av riksdagen.Med hänsyn till det anförda avstyrker utskottet bifall tillmotionerna 1992/93:A811 yrkande 15, 1993/94:A815 yrkande 26 och1993/94:Sf212.Hans Andersson m.fl. (v) framhåller i motion 1993/94:Sf236 attförsäkringskassorna skall ha ett centralt ansvar förrehabiliteringen.