bet · GI01UU5 · 1994-12-01 00:00:00 — Syftet var attskapa en gemensam marknad för särskilt kol, koks, järnmalm ochstålprodukter i form av en tullunion med fri cirkulation avarbetskraft och varor och en gemensam yttre tullmur. Samarbetetskulle inte utgöra ett traditionellt mellanstatligt samarbeteutan också ha överstatliga inslag. Målet för detta samarbete varatt skapa förutsättningar för fred i . Diskriminering ochkonkurrensbegränsande åtgärder i förhållandet mellanmedlemsstaterna skulle förhindras. Fördraget om kol- ochstålgemenskapen, som är avfattat enbart på franska, har engiltighetstid . Det löper ut år 2002.Fördraget om kol- och stålgemenskapen följdes avfördragen om Europeiska ekonomiska gemenskapen (EEG) ochEuropeiska atomenergigemenskapen (Euratom). Båda fördragenträdde i kraft . Dessa fördrag gäller påobegränsad tid. Fördraget om EEG () saknarbestämmelser om utträde, vilket kan sägas vara ett uttryck föratt de fördragsslutande parterna önskade beständighet ochstabilitet. är autentiskt på gemenskapens nioofficiella språk och kommer, om fler stater ansluter sig, attfinnas i autentisk version också på dessa staters språk.Fördraget är ett avtal mellan stater som på ett antaldefinierade områden avhänder sig självbestämmande till förmånför ett gemensamt beslutsfattande i gemenskapens institutioner.Det är detta förhållande som gör att gemenskaperna tillerkäntsöverstatliga befogenheter. EEG:s uppgift var att främja enharmonisk utveckling av den ekonomiska verksamheten inomgemenskapen som helhet, en fortgående och balanserad expansion,en ökad stabilitet, en allt snabbare höjning avlevnadsstandarden samt närmare förbindelser mellanmedlemsstaterna (artikel 2 i ). Detta skulleåstadkommas genom att en gemensam marknad upprättades och genomatt medlemsstaternas ekonomiska politik gradvis närmades tillvarandra. Det slutliga målet var en ekonomisk union.Medan förhandlingarna om EEG pågick fördes överläggningar omatt bilda ett frihandelsområde i omfattande samtligaOEEC:s medlemsstater. Dessa förhandlingar ledde inte till avsettresultat. I stället bildade , , ,, , och tillsammans deneuropeiska frihandelssammanslutningen, EFTA. tillkomIsland (1970), (1986) och (1992). EFTA:ssyfte var dels frihandel mellan medlemsstaterna, dels attförbättra utgångsläget för förhandlingar med EEG.Sverige förde under 1960- och början av 1970-taletöverläggningar med EEG om ett nära och brett samarbete. Densvenska ansökan var öppen och utan andraförbehåll än de som föranleddes av neutralitetspolitiken;medlemskap uteslöts inte. Sedan EEG blåst nytt liv ienhetstanken ändrades emellertid förutsättningarna för Sverige.De nya riktlinjerna i de s.k. Davignon- och Wernerrapporternasiktade på utrikespolitisk och ekonomisk-politisk samordning.År 1973 anslöts de tidigare EFTA-staterna ochDanmark liksom till EEG, medan och övrigaEFTA-stater ingick avtal med EEG om frihandel för industrivaror.Frihandelsavtalet mellan och slöts ochträdde i kraft . Detta samarbete har kompletteratsmed ett samarbete mellan och EEG på en rad områdenutanför handeln. En miljövårdsöverenskommelse ingicks år 1977och ett avtal 1986.I , som antogs , återfinns förslag omhur gemenskapens ursprungliga målsättning att skapa en genuininre marknad till utgången av borde kunna uppnås. pekades omkring 300 konkreta beslut ut som skulle skapafri rörlighet för personer, varor, tjänster och kapital. För attunderlätta beslutsprocessen och kodifiera verksamhetsområden somtillkommit sedan , antog i den s.k. Europeiskaenhetsakten. (Det är beteckningen på de mötensom informellt ägt rum mellan medlemsstaternasstats- och regeringschefer. )Genom enhetsakten, som trädde i kraft ,sammanfördes de tre fördragen (EKSG, Euratom och )med överenskomna ändringar och ett nytt fördrag om utrikes- ochsäkerhetspolitiskt samarbete. Målet är enligt enhetsaktensartikel 1 att de europeiska gemenskaperna tillsammans skallbidra till framsteg mot ett europeiskt enande. Detutrikespolitiska samrådet formaliserades nu för första gången.De viktigaste förändringarna i enhetsakten rörde emellertidbeslutsprocessen inom EEG. Majoritetsbeslut infördes för deflesta beslut om lagharmonisering för att förverkliga den inremarknaden. Genom enhetsaktens artikel 2 fördragsfästesregeringschefssamarbetet i . Europeiska rådetbestår av stats- eller regeringschefer och kommissionensordförande. Det skall mötas minst två gånger om året.Medlemsstaterna beslöt att tillsätta två parallella,särskilda regeringskonferenser. Den ena fick uppgiften attbehandla bl.a. institutionernas roll i EEG, förutsättningarnaför en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik samt en utvidgningav gemenskapskompetensen till nya områden. Den andra fickuppgiften att bestämma innehållet i och tidtabellen för denföljande utvecklingen mot en ekonomisk och monetär union.Regeringskonferenserna om det fördjupade samarbetet avslutades idecember 1991 genom att staterna, i den nederländska stadenMaastricht, enades om ett fördrag som innebar en väsentligfördjupning av samarbetet.Genom , som trädde i kraft den 1 november1993, upprättades Europeiska unionen (EU). Unioneninnesluter dels de tre gemenskaperna (Parisfördraget,och Euratomfördraget) varvid Europeiska ekonomiskagemenskapen betecknas som Europeiska gemenskapen (EG), delsett mellanstatligt samarbete inom utrikes- och säkerhetspolitik-- gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP) -- liksom inomområdet för rättsliga och inrikespolitiska frågor. Fördragetvilar på tre pelare med som sammanhållandeorgan. Det skall enligt (artikel D) tillföra unionen de impulser som är nödvändiga fördess utveckling och skall fastställa allmänna politiskariktlinjer i detta avseende. Separata beslutsprocesser finnsinom varje pelare. Den första pelaren rymmer det traditionellagemenskapsarbetet, där gemenskapens kompetens utvidgas till nyaområden såsom kultur, folkhälsa och miljöpolitik. Till dennapelare hör också fördragets bestämmelser om en ekonomisk ochmonetär union. Den andra pelaren omfattar den gemensammautrikes- och säkerhetspolitiken och i den tredje pelaren samlasfrågor om inrikespolitiskt och rättsligt samarbete.4 EG:s institutionerDe uppgifter som anförtrotts gemenskapen skall utföras avEuropaparlamentet, rådet, kommissionen, domstolen ochrevisionsrätten. Rådet och kommissionen skall biträdas av enekonomisk och social kommitté och en regionkommitté (artikel 4 iRomfördraget i dess lydelse enligt ). Mellanrådsmötena företräds medlemsstaternas ministrar av ambassadörersom är ackrediterade hos gemenskapen och leder sina respektivestaters delegationer i . De bildar permanentarepresentanternas kommitté (Coreper) och förbereder ärenden tillrådet.4.1 (art. 137--144 i ), den folkvalda församlingen, verkar inte somett nationellt parlament i en stat. Främst har det rådgivandeoch kontrollerande funktioner. I artikel 189b i idess lydelse enligt har parlamentet ocksågivits medbeslutanderätt i vissa begränsade, men betydelsefullafrågor. Det gäller t.ex. regler om personers fria rörlighet, denfria etableringsrätten samt den inre marknaden. Vidare harparlamentet vissa beslutsbefogenheter beträffande budgeten.Parlamentet kan också kontrollera kommissionen genom bl.a.möjlighet till misstroendevotum.4.2 Rådet (art. 145--154 i )Rådet är EU:s beslutande organ och består av enregeringsledamot från varje medlemsstat. Ordförandeskapetinnehas av en stat och alternerar ibokstavsordning efter respektive stats eget språk. Samråd skermellan nuvarande, kommande och föregående ordförandestat i dens.k. Rådet kan bara behandla förslag från kommissionen.Det saknas regler om beslutsmässighet för rådet. Det anses ipraxis vara beslutsmässigt även om inte alla stater ärnärvarande. Den formella huvudregeln är att rådets beslut fattasmed enkel majoritet (artikel 148). Vissa beslut kräverenhällighet. Flertalet beslut inom ramen för EG-samarbetetfattas med kvalificerad majoritet. Kvalificerad majoritetinnebär att det krävs 62 ja-röster med 15 medlemsstater. Varjestat förfogar över ett visst röstetal som är relaterat tillstatens storlek. får vid ett medlemskap 4 röster irådet.4.3 Kommissionen (art. 155--163 i )Kommissionen är utredande, förslagsställande och verkställandeorgan. Den består av 17 ledamöter och kommerenligt anslutningsfördraget att utökas till 21. Medlemsstaternasregeringar utser, efter att ha inhämtat Europaparlamentetsgodkännande, ordföranden och de övriga ledamöterna avkommissionen för en mandattid av . Kommissionens beslutfattas med enkel majoritet. Varje ledamot av kommissionen äransvarig för politiken inom ett eller flera generaldirektorat.Dessa direktorat ansvarar för gemenskapspolitiken inom ett ellerett par angränsande fackområden (t.ex. DG III inre marknad ochindustri, DG IV konkurrens, DG V sysselsättning, socialpolitik).4.4 Ekonomiska och sociala kommittén (art. 193--198 iRomfördraget)Kommittén är rådgivande organ i beslutsprocessen medrepresentanter från arbetsmarknadens parter, producent- ochkonsumentintressen, jordbruk etc. Den har 189ledamöter och skall enligt anslutningsfördraget utökas med 42ledamöter. får preliminärt 12 platser i kommittén.4.5 Domstolen (art. 164--188 i )Domstolen har inrättas för att övervaka gemenskapsrättenstillämpning i medlemsstaterna. Domstolen är högsta uttolkare avEG:s lagstiftning och har därvid utvecklat flera av EG-rättensviktigaste principer. Domstolen ansvarar vidare för denrättsliga kontrollen av EG-institutionerna. Beslut som fattats irådet kan ogiltigförklaras av domstolen. Domstolens domar ärbindande. Domstolen kan inte uppta talan som av enskild riktasmot en medlemsstat.Domstolen, som har sitt säte i , består av 13ledamöter, en från vart och ett av medlemsstaterna och entrettonde från -- rotationsvis -- , , ,eller . Domarna utses genom enhälligabeslut av medlemsstaterna på förslag av respektive stat. Sommedlem får rätt att föreslå en ledamot av domstolen.Domstolen biträds av sex generaladvokater. Dessa har tilluppgift att opartiskt och oavhängigt offentligen lägga framförslag till beslut i de mål som domstolen har att handlägga.Utnämningen sker enligt samma ordning som gäller för domarna.Fyra av dessa kommer från EG:s största medlemsstater ,, och medan två tillsättsrotationsvis från de övriga staterna.I syfte att avlasta den mycket arbetstyngda domstolen beslötsgenom enhetsakten 1985 att inrätta en domstol i första instanssom underinstans till domstolen för prövning av vissa särskiltangivna typer av mål. Domstolen upprättades och består förnärvarande av tolv domare, vilka utses på motsvarande sätt somdomarna i domstolen.4.6 Revisionsrätten (art. 188a--188c i i lydelseenligt )Revisionsrätten är . Revisionsrätten skallgranska räkenskaperna för gemenskapens samtliga inkomster ochutgifter. Den har tolv ledamöter och liksom domstolen sitt sätei . Efter anslutningen skall ledamöterna utökas medfyra.5 EG:s rättsliga regelsystem5.1 Allmänt om EG:s regelverkInternationella överenskommelser har ofta som målsättning attskapa ömsesidiga rättigheter och skyldigheter för parterna i ettavtal. Genom en internationell överenskommelse kan stater t.ex.upprätta en mellanfolklig organisation med varierandebefogenheter. En stat som har tillträtt ett sådant avtal blirfolkrättsligt bunden av avtalets bestämmelser och av beslut somorganisationen fattar. Överenskommelsen får dock inte alltid enomedelbar internrättslig verkan. På svensk sida krävs någon formav införlivande med svensk rätt (transformation) av detinternationella avtalet för att det skall bli bindande förnationella myndigheter och enskilda rättssubjekt. Det somskiljer EG-samarbetet från traditionellt internationelltsamarbete är att det bygger på att de enskilda medlemsstaterna ihögre grad än annars avstår från en del av sina statsorgansbeslutsbefogenheter och överlåter dessa till gemenskapensinstitutioner.EG bygger på folkrättsliga instrument men har således genomsina grundfördrag skapat ett nytt rättsligt regelsystem,varigenom beslut som fattas på gemenskapsnivå i vissa fallbinder även enskilda rättssubjekt i medlemsstaten. I betydandeutsträckning skall utfärdade normer tillämpas direkt av denationella domstolarna och myndigheterna och förbinda deenskilda på samma sätt som inhemsk rätt utan någon särskildnationell reglering. EG-rätten är en rättsordning av eget slag,sui generis, på ett sätt självständig, på ett annat integreradmed medlemsstaternas nationella rättssystem.Fördragen om att upprätta Europeiska kol- och stålgemenskapen(EKSG), Europeiska ekonomiska gemenskapen (),Europeiska atomenergigemenskapen (Euratomfördraget) ochfördraget om Europeiska unionen () brukar --tillsammans med vissa andra fördrag och beslut -- betecknas somEG-rättens primära rättskällor. De följdförfattningar(rättsakter) som EG-institutionerna, främst rådet, utfärdar medstöd av bemyndigandena i de grundläggande fördragen betecknassom EG:s sekundära rättskällor. Vidare utgör allmännarättsprinciper och rättspraxis en del avgemenskapsrätten liksom alla de internationella avtal som EGingår med stöd av grundfördragens traktatkompetens. Med allmännarättsprinciper avses främst principer grundade pårättstraditioner i medlemsstaterna.Regelsystemet brukar sammanfattas under beteckningengemenskapens regelverk (fr. l'acquis communautaire).5.2 KompetensfördelningenKompetensfördelningen mellan EG och medlemsstaterna bestäms isina huvuddrag av fördragen. Av dessa framgår på vilka områdenöverlåtelse av beslutanderätt skett. EG:s kompetens vilar på denlegalitetsprincip som anges i artikel 3b i (efter ändringar enligt artikel 3b i ):"Gemenskapen skall handla inom ramen för de befogenheter som denhar tilldelats och de mål som ställts upp för den genom dettafördrag." I artikel 4 i (efter ändringar enligtartikel 4 i ) föreskrivs vidare: "Varjeinstitution skall handla inom ramen för de befogenheter som dentilldelats genom detta fördrag." De gemensamma institutionerna,, rådet, kommissionen och domstolen är således,när de tillämpar och vidareutvecklar gemenskapsrätten, bundna avlegalitetsprincipen. Denna princip innebär att institutionernaendast kan agera när de har en uttrycklig befogenhet därtill ifördragen. Saknas ett sådant positivt stöd liggerbeslutsbefogenheten kvar hos de enskilda medlemsstaterna. Det ärsåledes inte tillräckligt att en rättsakt i vidsträckt meningsyftar till att uppfylla något av gemenskapernas mål eller rymsinom fördragens allmänna tillämpningsområde. Varje bindandebeslut av institutionerna måste alltså vara grundat på en ellerflera bestämmelser i fördragen. Den rättsliga grunden måstedessutom särskilt anges i eller på annat sätt tydligt framgå avvarje enskild rättsakt.Förutom fördragsregler som tilldelar institutionernakompetenser inom särskilda sakområden finns också bestämmelserav mer allmän karaktär. är ett s.k. ramfördrag medallmänt angivna målsättningar. Fördraget fylls fortlöpande utgenom rättsskapande verksamhet och genomtillämpning av artikel 235 i , vilken motsvaras avartikel 203 i Euratomfördraget och artikel 95.1 iParisfördraget. I artiklarna föreskrivs att om en åtgärd ärnödvändig för att uppfylla något av gemenskapernas mål, ochfördraget inte innehåller de nödvändiga befogenheterna, fårrådet ändå vidta de åtgärder som behövs. Beslut enligt artikel235 måste vara enhälliga och föregås av Europaparlamentetshörande.På vissa områden besitter EG en exklusiv kompetens, dvs.medlemsstaterna kan i princip inte lagstifta på dessa områdenutan EG:s medgivande. har t.ex. tillerkäntgemenskapen exklusiv kompetens bl.a. inom vissa områden somgäller gemenskapens förhållande till tredje stat och för attvidta åtgärder för bevarandet av maritima resurser.Exempel på medlemsstaternas nationella kompetens är bl.a.familje- och arvsrätten, äganderätten till fast egendom samtstraff- och processrätten.Inom andra rättsområden har EG och medlemsstaterna en deladkompetens. Det innebär att medlemsstaterna kan lagstifta omoch i den utsträckning EG inte har beslutat om gemensammanormer.Subsidiaritetsprincipen, införd i genomenhetsakten av och framhållen i (artikel A) samt i artikel 3b andra stycket i ,påverkar kompetensfördelningen inom den delade kompetensensområde. Den föreskriver att EG skall handla endast om och i denmån målen för den planerade åtgärden inte i tillräckligutsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och åtgärden därför,på grund av sin omfattning och sina verkningar, bättre kanutföras av gemenskapen. Principen är underkastad , vilket också framhållits i ministerrådets riktlinjerom principens tillämpning.EG:s normgivning består av förordningar, direktiv, beslut,rekommendationer och yttranden som rådet ellerkommissionen enligt artikel 189 i (efter ändringarenligt artikel 189 i ) antar.En förordning har allmän giltighet. Den är till alla delarbindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat. Ettdirektiv är med avseende på det resultat som skall uppnåsbindande för varje medlemsstat till vilken det är riktat, menöverlåter åt de nationella myndigheterna att bestämma form ochtillvägagångssätt för det nationella införlivandet. Ettbeslut är bindande till alla delar för dem som det är riktattill. Rekommendationer och yttranden är inte bindanderättsakter.6 Förhandlingarna om svenskt medlemskap i beslöt att bordeeftersträva att bli medlem i Europeiska gemenskapen (bet.1990/91:UU8). Ansökan om medlemskap inlämnades den 1 juli1991. Förhandlingarna om svenskt medlemskap i /EU fördes i enkonferens mellan gemenskapens nuvarande medlemsstater och destater som ansökt om medlemskap, dvs. förutom , ,och Österrike.Utgångspunkten för förhandlingarna mellan och EU:smedlemsstater har varit de existerande fördragen, inkl.Maastrichtfördraget. Resultatet är ett fördrag som reglerarvillkoren för anslutning till Europeiska unionen.För svensk del inleddes förhandlingarna dådåvarande statsrådet i öppningsanförandet redovisadede svenska utgångspunkterna inför förhandlingarna på en radcentrala områden. Anförandet återfinns som bilaga tillregeringens proposition samt, som tidigare noterats, tillutskottets betänkande och EG (1992/93:UU20).Medlemskapsförhandlingarna har, som också framgår avpropositionen, förts på två nivåer: minister- resp.chefsförhandlarnivå. På EG-sidan leddes arbetet av den sittandeordföranden i utrikesministerrådet. Under det första halvåret1993 hade den danske utrikesministern det övergripande ansvaret,utrikesminister och undervåren 1994, då förhandlingarna avslutades, ansvarade Greklandför förhandlingarna. Ordföranden i Coreper var chefsförhandlare.Under chefsförhandlarnivån drevs ett omfattande ochkontinuerligt arbete på expertnivå. Där gick man igenom helaförhandlingsmaterian genom att systematiskt inventera och prickaav de olika delarna av . Arbetet inleddes medRomfördraget inkl. enhetsakten och hela EG:s sekundäralagstiftning, dvs. direktiv, förordningar etc. Det gällde deninre marknaden, tullunionen, jordbruket och regionalpolitiken,men också fisket, skatterna, biståndet och Euratom. Sedan allanuvarande medlemsstater ratificerat Maastrichtfördragetbehandlades samarbetsområdena utrikes- och säkerhetspolitik, denekonomiska och monetära unionen samt samarbetet om inrikesangelägenheter och det rättsliga samarbetet. Frågor rörandeSveriges deltagande i EG:s institutioner, röstetal, behandladesden , då förhandlingarna formellt avslutades.Anslutningsavtalet godkändes av den 4 maj1994 med 380 ja-röster, 21 nej-röster och 60 nedlagda. Avtaletundertecknades av medlemsstaterna och kandidatstaterna den 24juni 1994.6.1 Ärendets beredning i regeringskanslietSom framgår av propositionen ombesörjdes samordningen av detsvenska förhandlingsarbetet av Utrikesdepartementetshandelsavdelning. arbetsgrupper förintegrationsfrågor utnyttjades för beredning och avstämning.Till arbetsgrupperna var särskilda referensgrupper knutna meddeltagande av olika intresseorganisationer. Den av riksdagensärskilt tillsatta delegationen, Svenska delegationen tillGemensamma parlamentarikerkommittén EG--(EU-delegationen) svarade för samrådet mellan riksdag ochregering under förhandlingarna. Härutöver lämnade dåvarandestatsrådet fortlöpande aktuell information ommedlemskapsförhandlingarna i , och han lämnade även ettflertal fråge- och interpellationssvar rörande Europapolitiken istort.6.2 Översiktlig redogörelse för anslutningsfördragetAvtalet består av ett kort fördrag med en anslutningsakt samten kort slutakt. Till anslutningsakten är fogade 19 bilagor och10 protokoll. Slutakten innehåller ett antal förklaringar,gemensamma eller ensidiga.Till skillnad från fördraget och anslutningsakten med bilagoroch protokoll utgör slutakten inte en del av EG-rätten.Antagandet av slutakten följer inte det förfarande som gällervid fördragsändringar. Slutakten omfattas dock av den allmännafolkrätten. Det är allmänt accepterat i folkrätten att enförklaring som fogats till ett avtal skall tas i beaktande vidtolkningen av avtalet. Betydelsen av en förklaring beror påinnehållet och på hur många av avtalsparterna som ställer sigbakom den. Gemensamma förklaringar visar den gemensammapartsavsikten medan ensidiga sådana får bedömas bl.a. utifrånförekomsten av motförklaringar. De gemensamma förklaringarnatill slutakten, som rör är bl.a. följande: En förklaring angående översyn av EG:s normer för miljön. En förklaring som framhåller att inget hindrar frånatt vidta nationella, regionala eller lokala åtgärderbeträffande fritidsbostäder om de tillämpas utandiskriminering av medborgare i unionens medlemsstater. En förklaring behandlar den gemensamma utrikes- ochsäkerhetspolitiken. Två förklaringar behandlar Euratomfördraget. Den ena gällertillämpning av fördraget. Av den framgår bl.a. attanslutningsfördraget inte påverkar det svenskakärnkraftsprogrammet och den svenska kärnbränslehanteringen.Den andra avser relationerna mellan , Euratom och IAEAvad gäller säkerhetskontroll. En förklaring om fortsatt nordiskt samarbete.Sverige har också gjort ett antal ensidiga förklaringar såsomi fråga om det sociala protokollet och de svenskakollektivatalen, om offentlighetsprincipen och omdetaljhandelsmonopolet på alkoholområdet. I samtliga fallbetonas att anser sig kunna fortsätta med nuvarandepolitik på dessa områden.Av propositionen framgår att det är som ytterstfår ta ställning till vilken rättsverkan slutaktens förklaringarkan ha. Formellt är domstolen inte bunden av förklaringarna. Ipropositionen anges det att domstolen ofta sökt vägledning irättskällor utanför den egentliga EG-rätten när den tolkatEG-bestämmelserna.Enligt artikel 1.1. i anslutningsfördraget blir Sverigeoch de andra kandidatstaterna medlemmar av Europeiska unionenoch parter i de grundläggande fördragen. Artikel 1.2 hänvisartill villkoren för tillträde och anpassningar av fördraget somnödvändiggjorts av tillträdet. Artikel 2.2 föreskriver attanslutningsfördraget träder i kraft förutsattatt alla ratifikationsinstrument vederbörligen deponeratsdessförinnan.I anslutningsaktens fem delar anges de avtal, förutom degrundläggande fördragen, som blir bindande för , ellersom förbinder sig att tillträda, vid ett medlemskap(artiklarna 3--5). I artikel 5 anges att ett avtal somgemenskapen, i förekommande fall jämte medlemsstaterna, haringått med t.ex. tredje land skall vara bindande för de nyamedlemsstaterna på de villkor som anges i de grundläggandefördragen och anslutningsakten. Artiklarna 7--10 rör denEG-rättsliga statusen på anslutningsfördragets olika delar.I artiklarna 11--28 (andra delen) föreskrivs bl.a. att Sverigeskall ha 22 representanter i , 4 röster irådet, en medlem i kommissionen och en domare i domstolen samt12 ledamöter i vardera ekonomiska och sociala kommittén samtregionkommittén.Artiklarna 29--30 (tredje delen) upptar hänvisningar till deomfattande bilagor (I och II) som redovisar de rättsakter vilkabehövt anpassas tekniskt för att möjliggöra de nyamedlemsstaternas tillträde.