bet · GH01SfU12 · 1994-04-20 00:00:00 — Tararbetslöshetsförsäkringen snabbt slut funderar man naturligtvispå om inte förtidspension skulle vara ett alternativ.Medbedömningar och allt sådant som vi administratörer i all ärakan hitta på kommer inte åt detta grundproblem mer änmarginellt, om man inte får ett ekonomiskt incitament för attstå till arbetsmarknadens förfogande.Ungefär samma resonemang kan man överföra på samarbetet mellanförsäkringskassan och andra institutioner som jobbar med dethär. Man behöver införa ett ekonomiskt incitament som gör attdet fungerar.Jag skulle vilja fråga: Varför är samverkan mellan sjukvårdenoch försäkringskassorna som problem -- inte i varje detalj, mennästan -- borta ur diskussionen sedan vi fick Dagmarpengarna?Varför diskuterar vi inte problemet att få tag i tjänster föryrkesinriktad rehabilitering när det gäller vissa grupper avrehabiliteringsfall, när vi har fått pengar att köpa dem för? Man borde fundera på detta. Det är inte fråga om attslå ihop en mängd myndigheter, utan att dra nytta av det vi harlärt av yrkesinriktad rehabilitering, vad vi har lärt avDagmarpengarna och säga: Kan vi inte föra över detta på andraområden? Då skapar vi ekonomiskt incitament.Slutligen tror jag att , men det gälleross på kassorna också, behöver fundera. Det har kommit fram endel kritik gentemot kassorna, som jag kanske inte i alla delartycker är berättigad. Vi anses inte ha fört över resurser osv.Vi skall heller inte neka till att vi är formade för att idetalj effektuera det som har beslutat.Men det är inte riktigt så . Ni kräver andra typer avresultat . Vi har börjat så smått och vi behöver, gärnautifrån krav från politikerna, diskutera Riksförsäkringsverketsoch kassornas sätt att fungera, om de former man har är dehelt ideala för de nya krav som ställs på verksamheten.Därmed har jag tagit upp en mängd andra frågor utan att svarapå den som ställdes till mig. Möjligen kan man lösa den i dethär stora svepet också.Ordföranden: tackar för det inlägget. Det visar framåttill den proposition som snart nog ligger på vårt bord, om enökad samverkansmöjlighet just mellan försäkringskassorna,och landstingen -- sjukvården alltså -- ianledning av en försöksverksamhet som har ägt rum bl.a. iStenungssund. Flera av oss har varit där och tittat. Det kanskeär en ny väg att få en ökad samverkansmöjlighet mellan de olikamyndigheterna. Myndigheterna skola räcka varandra handen, stoddet i den gamla grundlagen. Det ligger mycket i det.Lena : Jag vill haka på det här med samverkanmellan olika aktörer. De som har erfarenhet från fältet ärBirgit och . Eftersom harhuvudansvaret ställer jag frågan till dem: Vilka aktörer skulleni vilja se i den fortsatta vidgade försöksverksamheten? Vilkaskulle ni tycka behövde vara med i de sammanhangen som inte harvarit med nu? Finns det några sådana?Birgitta : Jag skulle i anslutning till dendiskussionen vilja föra in också de nya anvisningar frånArbetarskyddsstyrelsen som skall träda i kraft . Hurskall dessa samverka med det andra? Det vore intressant att fådet belyst, eller litet mer brutalt uttryckt: Hur skall man fådet att fungera?Birgit : I Västerbottenskassan har vi lyckats medett mycket bra samarbete mellan de här myndigheterna. Men vimärker att det krävs ganska mycket när myndigheter börjar varatillsammans. Det vi har uppfostrats med är ju attklara oss var för sig, att bli bra på det vi har fått i uppdragatt bli bra på. Det är en ganska stor kulturförändring som skalltill. Men viktigt är det ju att vi chefer på länsnivå anger denhär tonen, så att vi inte är bromsarna.Jag skulle vilja säga så här: De jag tycker att vi har mestatt göra med är , vårdcentralen -- eller vad viskall kalla den för med tanke på husläkeriet -- ocharbetsförmedlingen. Sedan kommer företagshälsovården, som på demindre orterna vanligtvis bara är en, nära till hands.Det har dykt upp andra samarbetsaktörer, som vi nog skalljobba med på ett litet annorlunda sätt. Det är de fackligarepresentanterna, framför allt, och arbetsgivarna,och småföretagarföreningarna. Där känner vi att vi måste gåin i ett närmare samarbete.Vi kan också säga att inom Arbetslivsfonden hargett oss möjligheter att till varje lokal samverkansgrupp i vårtlän ställa pengar till förfogande, så att vi skall kunnautveckla vårt samarbete och vår samverkan. Vi märker ju att närvi från arbetsförmedlingen, och kassan sätter ossner och tittar på arbetslösa och sjukskrivna på en ort kan vifaktiskt minska gruppen arbetslösa och sjukskrivna ganskakraftigt.Det behövs att vi litar på varandra, att vi törs ta vårt egetansvar och även litet bråk om vad som är vårt ansvar.Socialförsäkringen är en försäkring, har detgrundläggande ansvaret och arbetsförmedlingen har sinamöjligheter. Vi måste våga diskutera med varandra på riktigt.Jag längtar efter föreskrifterna från Arbetarskyddsstyrelsen.Jag hoppas att vi skall få intressanta prov på vad det kanbetyda, så att vi kan sätta i gång genast.Kurt : Eftersom vår organisation ser ut somden gör kan vi ha många olika svar på samma fråga.Till skulle jag vilja säga att hon kanske inte behöverbekymra sig så mycket och fundera på vilka som det är bra föross att samarbeta med. Om det gäller , säg tilloss: Ni får se till att detta och detta blir gjort, och ni fårpengar till det. Sedan söker vi samarbete. Det kan vara medsocialtjänsten -- där jag tror att vi behöver köpa mer resurser-- och det kan vara med . Men det kan också vara medandra.Om jag skall försöka vara konsekvent när det gäller Birgittasfråga måste jag säga att jag tycker att det är bra att mansysslar med systemtillsyn och liknande. Det är en bra plattform.Men jag tror att man måste sätta in alldeles förskräckligaresurser där, om du inte också skapar ett ekonomiskt incitamenthos företagen. Annars är risken att det blir en del godaexempel, som du kan visa upp. Men det stora genomslaget är jagrädd för att det inte får.Anders : Det har talats mycket om det lokalasamarbetet. Det är klart att det är ett problem förArbetarskyddsstyrelsen, rättare sagt yrkesinspektionerna, attdet huvudsakligen är en regional distriktsverksamhet pålänsplanet. Det är alltså svårt ur resurssynpunkt att komma nertill ert verkliga fält. Det vi kan göra är, som den senastetalaren sade, att försöka trycka på de arbetsplatser som finns isystemtillsynssammanhanget.I har vi ett samarbete mellan kassorna ochyrkesinspektionen för att se hur det här kan fungera. Men komihåg att det finns i storleksordningen 400 yrkesinspektörer ilandet, vi har i storleksordningen 3 000 påförsäkringskassesidan och, som sagt, en struktur som är olika idistrikt och lokalt.Marie-Louise : Vi pratar om rehabilitering, men jagtycker också att det är viktigt att framhålla att en avföretagshälsovårdens stora uppgifter är att fånga upp signalernatidigt, innan rehabiliteringsinsatser behövs. Det kan ske viapersonalvårdsronder som man kan ha i samband med att man har ettnära samarbete mellan företagshälsovård och företag.Dessutom har jag en fråga till SAF och ,innan jag svarar på fråga. Vem betalar för denträning sjukgymnaster och t.ex. beteendevetare bedriver? De gerockså ett stöd åt patienter, kan man säga. Läkarna har manberört i diskussionen, men sjukgymnaster, psykologer ochbeteendevetare bedriver också ett omfattanderehabiliteringsarbete. Vår erfarenhet är att arbetsgivaren oftaanser att det är hälso- och sjukvårdens sak att bekosta detta.Vem betalar när arbetsgivaren inte anser att han skall betalaoch anser att det är arbetsgivarens sak?Risken är stor att patienten får sitta emellan och attrehabiliteringen fördröjs.Sedan skall jag svara på fråga. Den gällde bl.a.vad gör för att komma in i samarbetet mellan kassaoch sjukgymnaster. Det samarbetet kan självfallet förbättrasbetydligt. Det skulle också behövas förtroendesjukgymnaster,tycker vi. På det här området kan vi lättare än läkarna bedömaom de rehabiliteringsinsatser som görs av sjukgymnaster ärrelevanta. Vi har faktiskt litet olika utbildning. En läkare kaninte ersätta en sjukgymnast och ta över hennes arbete, för hankan inte den typen av behandling.Fler tjänster behövs också. Vi har faktiskt en vissarbetslöshet bland företagssjukgymnaster på det här området medtanke på den omstrukturering som har genomförts inomföretagshälsovården.Sigge Godin: Fru ordförande! Jag trodde att jag skulle fålyssna litet till innan vi kom fram till slutreplikerna. Jagskall inte ställa några sådana själv.Jag var litet provokativ före lunch. Jag menade attinkörningsperioden är lång innan man kan sätta i gång enrehabiliteringskedja, innan man får människor inskolade,effektiva och kan flytta dem till andra arbetsuppgifter o.s.v.Det är ingen direkt kritik mot de enskilda handläggarna.När jag ställde min fråga kommenterade delvisvad jag hade tänkt fråga om. Jag skulle vilja att du Birgitfortsatte att utvecka hur du skulle vilja jobba. Vi sitter ju enmassa människor här som ser på saken ovanifrån. Ni ärväldigt få som arbetar i det praktiska arbetet. Om du BirgitHögberg fick vara visionär, både när det gäller att arbeta, atthantera pengar och att hantera regler på ett visst sätt, hurskulle du då vilja göra för att det här skulle bli så effektivtoch bra som möjligt? För att inte göra det alltför lätt för dig:Hur skulle du vilja bära dig åt för att nå också småföretagenoch hitta en bra balans mellan personal,eller rehabiliterarna, och småföretagen? De orkar inte med ochhar inte tillräckligt med resurser till detta. Men det ärväldigt många människor som jobbar där. Du får gärna vara litetprovokativ mot de stora företagen, de offentliga myndigheterna,kommuner och landsting. Jag tycker att de, som ändå harresurserna, gör ett dåligt jobb. Det var en liten enkel fråga.Börje : Jag vill haka på fråga. Jagtycker att det har varit intressanta diskussioner. Vi frånutskottet måste dra våra slutsatser och göra en summering. Vihar naturligtvis krav på er. Min fråga är: Vilka krav ställer nipå politikerna i fråga om regler, resurser och ansvar? Det skulle det vara intressant att få veta.Vilka krav ställer ni på oss?Gunnar : Rehabilitering är för oss synskadade somtänker sig att tillbaka till arbetslivet en oundgänglignödvändighet. Framför allt gravt synskadade behöver ganska långtid på sig för att kunna rehabilitera sig på ett sådant sätt attde vinner den skicklighet att hantera sin nya situation somkrävs för att kunna klara av arbetslivet. Rehabiliteringen skallkunna ge möjlighet till att man blir kvar i arbetslivet underlängre tid. Därför krävs det en ganska omfattande träning iolika färdigheter.Vi tycker att möjligheterna har försämrats påtagligt, framförallt för gravt synskadade. Arbetsgivarna har av pekuniära ochandra skäl inte kunnat och velat ta på sig det utökade ansvarsom de har fått. Vi tycker också att i detfallet har fallerat. varierar bedömningarna, av vad som äroch vad som inte är arbetsskador, runtom i landet. harman naturligtvis tur och bor i ett område där Försäkringskassani första hand ser till ens behov och ser möjligheterna att tasig ut i arbetslivet. Då kan man få den möjligheten.Vi tycker fortfarande att det känns som ett hån när det talasom arbetslinjen och när det hos blir en mängdpengar kvar till arbetslivsinriktad rehabilitering och mångapersoner med synskador inte får möjlighet att komma till denrehabiliteringen.Vi har talat om incitament. Om man drabbas av en synskadabehövs det ibland ganska kraftiga incitament för att man skallta sig tillbaka till arbetslivet. Om man då själv skall slåssmed byråkrati är det inte säkert att arbetslivet ter sig sålockande. Man kanske inte ens tror riktigt på det och behöverganska mycket stöd för den sakens skull.Bara en liten ytterligare anmärkning som rör just ett uttrycksom jag hörde här. Vi känner oss aldrig som föremål förrehabilitering. Vi är subjekt och i högsta grad de som genomförrehabiliteringen. Men vi behöver åtskilligt med stöd.Jag tänker ge ett exempel. I förrgår talade jag med enrehabkonsulent från en försäkringskassa. Det rörde just enperson som skulle försöka få möjlighet till en i det här falletkortare rehabiliteringsperiod. Arbetsgivaren var en stor kolosssom hade fått en väldig massa pengar från Arbetslivsfonden. Menförutsättningen för att få använda de pengarna var naturligtvisatt godkände rehabiliteringen. Det gjordeFörsäkringskassan gärna. Men ute på den här lilla arbetsenhetenvisste man inte riktigt hur man skulle hantera den härsituationen. Därför var man osäker på om man skulle kunna ta påsig att över huvud taget starta rehabiliteringen. Därför råddedet en väldig osäkerhet om det skulle finnas pengar till de 25 %av kostnaderna som arbetsgivaren själv skulle stå för.Jag frågade rehabiliteringskonsulenten: Om det nu är så attarbetsgivaren inte tycker sig ha råd med dessa under dethär budgetåret, måste då den här personen vänta med sinrehabilitering ? Hon svarade att det nog skulle bliså. Då frågade jag om inte skulle kunna gåin och garantera att rehabiliteringen kommer till stånd ochsedan ta ut den kostnaden av arbetsgivaren. Hon svarade att maninte hade tänkt på det men att det nog skulle gå bra.Det här tror jag är en av de svårigheter som finns att brottasmed. De ekonomisk-administrativa systemen passar inte alltidalla personer. Det är därför som många av svårigheternafortfarande finns kvar, trots de resurser som finns.Anders Lönnberg: Det är betecknande för den här typen avdebatt att det tar innan man kommer till skott.Jag vill tacka för hans fråga. Jag tänker ägnamig åt den frågan. Eftersom han sade att de är vana vid att sesaker uppifrån tycker vi att ni ibland inte befinner ertillräckligt högt upp, eller så högt upp att det är svårt att nåmarken.Kurt och har varit inne på någrafrågor som är väsentliga. Det gäller problem som bara kan lösasav och regeringen. Däremot finns det en del aktörersom kan lösa många av de problem som har illustrerats avanekdoter och ögonblicksbilder av verkligheten.Den första frågan rör det luddiga ansvaret för arbetsgivareneller arbetsplatserna. Vi måste då börja med ett bekännande. Vikan sitta här som facklig organisation och bekänna oss djupttill de humanitära principerna och säga att vi skall göra allt.Men vi kommer inte att göra det. Sanningen kommer i verklighetenatt visa sig genom de incitament som finns. är det storaincitamentet för arbetsplatser att försöka att bli av med sinaproblem via förtidspensionering och andra metodlösningar dånågon annan betalar. Det här är ett grundproblem. Om man intelöser det spelar det ingen roll vilka förändringar som man görav delsystem eller om man ordnar bra samrådsgrupper ellersamverkansformer. Utan att lösa den grundläggande frågan attproblemen och kostnaderna uppstår om man inte också låterarbetsplatserna ta det ekonomiska ansvaret kommer inga problematt lösas på sikt.Vi har hört många exempel på att man ändå har gjort en hel delbra lösningar, allt under det att den totalaarbetskraftstillgången i har minskat med 400 000 på treår. Det är ungefär samma glädje som den glädje den kände somskulle till men hamnade på Lapplandspilen och i höjd medUppsala insåg sitt misstag och sade: "Jag kan i alla fall flygasöderut i kupén." En viss rörelsefrihet har man alltid. Det ärungefär den rörelsefrihet som vi talar om . Vi är på väg itotalt fel riktning, och de goda exempel som finns kommer aldrigatt bli något annat än goda exempel om man inte gör någonting åtsaken.Det andra grundproblemet är det uppsplittrade ansvaret ivälfärdssamhället. Den första delen av problemet rörmyndighetsstrukturen och ansvarsfördelningen, som ser ut på ettvisst sätt, både mellan myndigheter och arbetsplatser.Incitamenten i systemet ser ut på ett helt annat sätt. Den andradelen är finansieringssystemet.Man kan lösa problemet genom två olika angreppssätt. Antingenger man sig på ansvarsfördelningen och ser hur man kan göranågonting åt den. Vi har hört många beskrivningar av att man kangöra nya samverkansgrupper. Om man ser på det intellektuelltnyktert så är samverkansgrupper bara en kostnad, ingen tillgång.Det kostar resurser och tid och pengar som då inte används tillrehabilitering. Man måste självklart sträva efter ett system somär så tydligt att man inte skall behöva samverkansgrupper föratt lösa människors problem. När det gäller andra sammanhang änrehabilitering brukar vi kalla det för byråkrati elleradministration. Det kostar pengar. Om man däremot inte utgårfrån den finansiella synpunkten kommer inte ens de härsamordnade verksamheterna att lyckas, om man inte får ettfinansieringssystem till stånd.Den tredje punkten handlar om att satsa på nya metoder förrehabilitering och verksamheter. har här visatatt av resurserna har gått till rehabilitering, medantanken från början var att skulle gå till rehabilitering.Man kan titta på det som är direkt nytt på det här området. Jagtror att det är en summa mellan 6 och 7 miljoner av de här 10miljarderna som har satsats på nya metoder. På nya verksamheterhar det satsats . Det är inte så konstigt att vi sitterhär , tre och kan konstatera att det intehar hänt särskilt mycket. Eftersom man inte har satsat någrapengar på utveckling av verksamheten kan man inte förvänta sigatt det skall ha hänt särskilt mycket.Den fjärde punkten, som hör ihop med den förra, är att manmåste förstärka och utnyttja den kompetens som finns på området.Till det har man egentligen inte avsatt någonting. De totalaresurserna på det området har egentligen minskats.Företagshälsovårdens resurser har minskat, även när det gällerdet som skulle handla om utveckling och metoder. Vi har fått enmängd rehabresurser som går under rubriken rehab, somtidigare redovisats under en annan rubrik. Resurserna benämnssom rehabilitering i och med att det blev populärt att redovisadem under den rubriken.Vi vet också att det förekommer en hel del charlatanism ocht.o.m. ganska konkreta exempel på folk som har varit utsatta förrehabilitering och sedan inte får något jobb men erbjuder sinatjänster på marknaden som rehabiliterare. kan det varautmärkt men ibland gynnar det inte utvecklingen avrehabiliteringen eller tilltron till rehabilitering. Kvalitetenkan bli litet halvdan.De senaste tio femton åren är den viktigase insikten att vi istort har satt samma typer av problem under olikasamhällssektorers rubriker. Vi har haft ett utbyte av folkmellan socialtjänst och sjukvård, mellan kommun och landsting påäldresidan, mellan sjukförsäkring och förtidspensionering och arbetslöshet. Om man undersöker de här olika systemen,vilket en del utredningar har gjort, kan man konstateraatt det som egentligen har hänt de senaste tio femton åren äratt vi har bytt budgetkonto men inte har gjort något åtsakproblemen.Det här betyder att man måste ta en grundlig titt påfinansieringssystem och verksamhetsuppdelning ivälfärdssystemet. Man måste också ta upp den stora frågan omvilka incitament som skall finnas för arbetsgivare och påarbetsplatser. Med mindre än att vi ändrar de två systemenkommer vi inte att se någon ökning av antalet rehabiliteradeeller någon minskning av belastningen vare sig humant ellerekonomiskt.Guy Lööw: Jag tänker ta upp en fråga som inte heller hardiskuterats tidigare, nämligen frågan om tidigare insatser. Jutidigare man får rehabilitering, desto bättre är det och destostörre är möjligheterna att komma tillbaka till arbetet. Jagrepresenterar medlemmar som från början eller ganska länge harhaft en funktionsnedsättning och som har kommit ut på enarbetsplats. När man befinner sig i arbetslivet med sinfunktionsnedsättning kan man behöva återkommande träning för attbehålla den funktionsförmåga som man har. Detta är ettproblem för många av våra medlemmar.Det handlar alltså inte om en påvisbar medicinsk förbättringutan det handlar om att kunna behålla de krafter som man har. Vihar sett en klart påvisbar utveckling attresurserna har minskat för de här människorna. Det är svårt attfå den rehabilitering som man fick tidigare. Landstingen minskarpå sina resurser för den här typen av rehabilitering, och mankan inte få del av de resurser som finns på försäkringskassorna.Den medicinska förbättringen som man talar om inträder inte. Dethandlar om en träning som är förutsättningen för att man skallkunna få vara kvar i arbetslivet. Om man inte får den kommer manförr eller senare att tvingas lämna arbetslivet på grund avförslitningsskador och smärtor.De människor som slås ut på det här sättet kommer obönhörligenatt bli förtidspensionerade. Vi menar att det borde vara ensjälvklarhet att de resurser som finns på försäkringskassornai dag skulle kunna användas till den här typen av träning. Detblir ännu tydligare att det borde vara så när vi ser attpengarna inte används fullt ut för rehabiliteringsresurserna.Jag menar att det finns ytterligare områden förförsäkringskassornas rehabiliteringsresurser.Ordföranden: Jag anmanar er att vara så koncisa sommöjligt.Else-Marie Bjellqvist: Det finns tre viktiga delar för demsom har en kronisk sjukdom eller ett handikapp, nämligensamverkan, kunskaper och attityder. När det gäller samverkanvill jag visa en bild. Här beskrivs vår upplevelse av vadrehabilitering är. Det finns många olika delar. Det ärnaturligtvis inte lätt att hålla reda på allt detta. Det handlarinte bara om yrkesinriktad rehabilitering. Det måste också skenär det gäller kroniskt sjuka och handikappade, parallellt medandra rehabiliteringsåtgärder.På nästa bild ser vi aktörerna på marknaden från vårutgångspunkt. Det är också många aktörer. Därför måste alltsåsamverkan ske på ett mycket bättre sätt än vad den gör. Manhamnar mellan stolarna i mycket stor utsträckning. Det kanresultera i långa sjukskrivningar och förtidspensioner.På kunskapssidan är det viktigt att man har stor kompetens.Jag vill berätta hur har gått ut ochfrågat lokalkontoren på försäkringskassorna vad man vet omreumatiska sjukdomar. Jag vill inte peka ut försäkringskassornaspecifikt. Jag vill bara visa ett exempel på ett område där jagtror att okunskapen är väldigt stor.Vi skickade en enkät till 404 lokalkontor och fick 215 svar.Det är bra, trots att vi inte skickade ut påminnelser. På fråganom hur man bedömde sina kunskaper om reumatikernas situation närdet gäller rehabilitering, tekniska hjälpmedel ocharbetshjälpmedel ansåg majoriteten av de tillfrågade att de intehade helt tillräckliga eller hade otillräckliga kunskaper. Hurskall man då kunna hjälpa till att t.ex. köparehabiliteringstjänster på ett bra sätt?Jag tycker att det är oerhört viktigt att man verkligenlyssnar på den som behöver rehabilitering. Hos den personenfinns det oerhört mycket kunskaper. Ett exempel på att mankanske inte gör det i så stor utsträckning är att man i ganskaliten utsträckning fortfarande köper tjänster utomlands när detgäller rehtabilitering. Vi ser exempel på det.Bevisligen innebär det för många människor att de efter fyratill fem veckors rehabilitering klarar jobbet resten av året.Därför unnar man många fler att få ta del av det.När det gäller attityder vill jag ta upp en sak som haraktualiserats bl.a. i riksdagsmotioner. Studier har visat attmän och kvinnor behandlas olika. Män på rehabilitering påett tidigare stadium och får mer rehabilitering än kvinnor. Enstudie på universitets socialmedicinska institution harvisat att männen i allmänhet går tillbaka till heltidsarbeteefter rehabilitering medan kvinnor sjukskrivs, får arbetsträningoch deltidsarbete.En kvinna i den här undersökningen fick ingen rehabiliteringalls. De som gjorde undersökningen undrade varför. Svaret blevatt hon var reumatiker och därför väntade på en förtidspension.Jag tror att vilka åtgärder som man vill sätta in i mycket är enattitydfråga. Det handlar inte bara om reumatiker utan också ommånga andra kroniskt sjuka.Jag skulle vilja ta upp frågan om rehabiliteringsersättningen.För att man skall få den förhöjda sjukpenningen,rehabiliteringsersättningen, har utskottet i sin behandlingställt villkoret att man skall göra ett läkarbesök en gång imånaden. Det villkoret tycker vi är ganska vansinnigt.Rehabilitering innebär inte läkarbesök.