bet · GH01SfU12 · 1994-04-20 00:00:00 — På det sättetförsöker man att hålla den fackliga organisationen utanför.När det gäller företagshälsovården -- t.ex. Bygghälsan -- ärde fackliga organisationerna helt utkastade. Bygghälsan fungerarnu på marknadsmässiga villkor, dvs. man säljer tjänster.Tidigare hade de anställda genom kollektivavtal rätt tillföretagshälsovård. En sådan rätt existerar inte , nästaninte på någon av de privata arbetsplatserna. Rehabiliteringen ären förtroendefråga. I och för sig kan man göra som SAF gör, dvs.säga att företagshälsovården är en resurs för arbetsgivarna. Vadde nu gör är att de köper stycketjänster. Men vilken rätt har deanställda till denna tillgång? För dem som fortfarande hartillgång till företagshälsovården är denna en nådegåva.Tidigare var av alla småföretag inte anslutna tillföretagshälsovården. Stora företag som har varitanslutna till centraler går ur dessa och driver kanskehälsovård i egen regi. Det innebär att hela centraler läggs ner.Vem tar det samhälleliga ansvaret när var och en skall se tillsina egna intressen?Jag menar att situationen är ganska katastrofal när det gällerföretagshälsovården. Det är inte bara fråga om minskning avantalet enheter, utan det har också varit ett enormtresursslöseri med utslagning av personal inomföretagshälsovården.Alla säger nu att företagshälsovården är det absolutviktigaste. Men den finns ju fortfarande inte reglerad i avtalpå svensk arbetsmarknad. Låt inte den här debatten bara handlaom rehabilitering utan också om arbetsanpassning! Om vi skallklara kostnadsbilden, kan vi rehabilitera oss till döds, men vimåste faktiskt stoppa utslagningen från arbetslivet. Det måstetill en förändring, och då är företagshälsovården givetvis en avflera resurser. Det är nu viktigt att båda parter påarbetsmarknaden får det stöd som de behöver för att ordna uppdessa förhållanden. Jag tyckte att det kunde vara viktigt attbelysa avtalssituationen.Mats : Vi skall inte ha någon debatt omföretagshälsovården här, men jag vill bara säga att anledningentill att avtalet sades upp var att företagen, som har ansvar förarbetsmiljöfrågor och rehabilitering, inte tyckte attföretagshälsovården kunde hjälpa dem. Den var för omodern ochsatt fast i bidragstänkande och centralistiskt tänkande. Det varpå uppdrag av företagen som avtalet sades upp. hållerföretagshälsovården på att gå igenom en visserligen smärtsam mendock förändring, där den anpassas till det som företagen villha. Företagen, som enligt arbetsmiljölagen faktiskt haransvaret, måste också kunna få hjälp från företagshälsovårdenför att kunna leva upp till detta ansvar.Ordföranden: i detta utskott har i olika sammanhangbetonat företagshälsovårdens stora betydelse när det gällerrehabilitering och möjligheterna att över huvud tagetåteranpassa människor till arbetslivet. Därom är vi alla ense.Ulf : har alldeles rätt. Ipropositionen som styr Arbetslivsfondens verksamhet fastställsdet mycket klart att Arbetslivsfonden skall stödjametodutveckling inom rehabiliteringsområdet. Det vi har lärt ossunder dessa år är framför allt att problemen ute påarbetsplatser -- både hos arbetsgivare och hos fack -- är attdet brister i kunskaperna om hur man bär sig åt. Mångaarbetsgivare som vi är i kontakt med -- i första hand sådanaföretag som har minst problem med lågkonjunkturen -- är bereddaatt ta på sig kostnader och göra insatser för sina anställda,eftersom de också ser möjligheter att tjäna pengar på dettasamtidigt som de skapar goodwill kring sina företag genom att detar vara på sina anställda på ett bättre sätt.Bland de 18 000 projekt som vi stöder finns det något tusentalsom innebär metodutveckling på arbetsplatsen. Det är väldigtviktigt att låta tusen blommor blomma här, därför att vi kanlära oss mycket av det, alltså att låta de goda idéerna ochexemplen sprida sig över samhället. En viktig fråga är då attrehabiliteringen måste bli en del i en god personalpolitik, ochdenna personalpolitik är lönsam.När det gäller institutioner, organisationer ochföretagshälsovården är vi litet besvikna. Det är väldigt mångasom har hört av sig till oss. Vi har då berättat att vi kanstödja metodutveckling, men när det kommer till kritan är detofta fråga om att få rent driftstöd, att via oss kunnasubventionera utbudet av sina tjänster. Där har vi varitbenhårda och sagt att vi inte går in och subventionerartjänster. Vi stöder arbetsgivare som kan köpa tjänsterna där deär effektivast och bäst.Vi har ett tiotal metodprojekt som delvis handlar omutvärdering av olika metoder som man använder sig av. Det finnsockså en del företagshälsovårdscentraler som skall försöka attutveckla metoderna när det gäller hur företagshälsovården bättreskall kunna stötta rehabiliteringen på arbetsplatserna. Dethandlar alltså om ett tiotal projekt. Finansieringen från vårsida rör sig om 6 miljoner. Också arbetsgivarna är med ochhjälper till att finansiera dessa projekt.Vi är intresserade av att få fram fler projekt, och vi harockså tagit en del olika initiativ för att träffa huvudmän ochdem som producerar den här typen av tjänster i syfte attstimulera dem till att tänka mer i metodutvecklingstermer. Mendet är alltså väldigt trögt. Jag vill påstå att detta inte är ensärskilt mogen bransch.Var och en sitter och arbetar på sitt håll. Det skulle finnasmycket mer att göra om man kunde lära sig att samverka och attutveckla metoderna. En klar brist är det gap som finns ihanteringen. Hjälp på institutioner kan i och för sig varaväldigt bra och lyckad men är ganska så meningslös om man kommertillbaka till samma gamla jobb som ser likadant ut som tidigare,samma arbetskamrater och samma privatliv. Där tror jag att detfinns oerhört mycket att göra. Den typen av insatser skullekunna effektiviseras om man kunde samordna insatserna hosinstitutionerna med arbetsplatserna, inte minst få uppbackningav facket och arbetskamrater och naturligtvis få arbetsgivarnaatt ta sitt ansvar för att samordna insatserna.Margit : Först vill jag ställa en fråga till GustavJönsson och sedan en till . Kan man, GustavJönsson, urskilja olika effektivitet i rehabiliteringsåtgärdernamellan olika kassaområden? Om det finns skillnader, har nitittat på olika hypoteser? Har ni några hypoteser om vad deberor på? Det är väsentligt innan man vidtar åtgärder. Kan manse att det finns skillnader mellan olika kassaområden, kan manockså se på vilka arbetssätt som är framkomliga. Finns det ingaskillnader alls, kan det vara fel på lagstiftningen.Ulf föredragning var väldigt intressant. att det går trögt i början när det gäller att spridaerfarenheter. Är det inte naturligt? Det är ett trivialtkonstaterande. Är det inte alltid så att en introduktionsprocesstar tid, och sedan tar utvecklingen fart? Om vi accepterar denhypotesen, bör ni inte då framför allt satsa på vissa lönsammaprojekt, där ni kan visa på korta pay off-tider, och på vissarelativt enkla samarbetsprojekt för att få i gång utvecklandetoch tänkandet?Pontus : Min fråga berör kanske litet meraframtiden då vi förhoppningsvis har ett bättre läge påarbetsmarknaden. Det är väl en allmän uppslutning kring denuppfattning som t.ex. ger uttryck för iDN-debatt, att det bör finnas tydliga ekonomiska incitament föratt välja arbetslinjen och rehabilitering för såväl den enskildesom dennes eventuella arbetsgivare och berörda myndigheter.I förslaget om reformerat pensionssystem utgör helalivsinkomsten en grund för pensionen. Det torde minska intressetför icke-beskattad arbetsinkomst. I förslaget anges också attvid sjukskrivning och arbetslöshet skall bakomliggande inkomstvara pensionsgrundande, inte ersättningen. Jag skulle vilja fåen kommentar där. Vilka effekter kan det tänkas få i framtidenför viljan att bli rehabiliterad? Kanske villkommentera detta, kanske även representanter för Socialstyrelsenoch facken.Sigge Godin: Jag har sagt att rehabilitering ärett praktiskt hantverk mellan ett flertal olika aktörer påmarknaden. Jag vidhåller att det kommer att bli så även ifortsättningen. Jag delar uppfattningen att det kanske varolyckligt att vi antog förslaget om rehabilitering precis när enlågkonjunktur var i annalkande. Det var otur att den blev sådjup och svår.Ulf var inne på att de långa sjukskrivningarna ärett av de stora problemen. Jag delar den uppfattningen. Utifrånden tesen skulle jag vilja ställa några frågor till GustavJönsson. Har ni klarat de stora balanserna och fått bort deallra längsta sjukskrivningarna, de ytterst svårarehabiliteringsfallen? Hur har kassornas oförmåga att flyttaöver personal till rehabiliteringsuppgifter påverkatsituationen? Tror också att parternas oförmågaatt sluta avtal om företagshälsovården har påverkat situationennegativt? Hur har ni lyckats med samarbetet med de småarbetsgivarna?I socialförsäkringsutskottet var vi rätt överens om att det ärde små arbetsgivarna som har problem med dessa frågor. Debehöver mycket stöd och samverkan med kassorna. Jag skulle viljafråga om ni kan se någon ljusning, om man har klarat av de svårabitarna?Gustav : På frågan om vi kan skönja olikaeffektivitet hos olika kassor kan jag svara attförsäkringskassorna har kommit olika långt irehabiliteringsarbetet. Mycket av insatserna gäller nu attsprida erfarenheter, kunskaper om goda resultat och godaexempel, hämtade från i stort sett alla kassor. Men vissa kassorhar kommit längre och har flera goda exempel. Det gäller attanvända sig av en mängd olika metoder i rehabiliteringsarbetet.I det avseendet kan man inte direkt säga generellt att någonkassa ligger före. Att sprida erfarenheter inomrehabiliteringsområdet är en viktig del i effektiviseringen avrehabiliteringsarbetet.Sigge Godin frågade om balanserna när det gäller långasjukfall. Vi har haft ett mycket stort antal långasjukskrivningar tidigare. har detpågått en genomgång av långa sjukfall. Tyvärr har en rätt storandel gått över i förtidspensionering. En stor del av denkraftigt ökade förtidspensionering som har skett och1993 kan förklaras av att de långa sjukfallen har minskat mycketkraftigt. Det har varit en överföring från ett ersättningssystemtill ett annat. Antalet långa sjukfall, , minskar förnärvarande med i storleksordningen 10 000 per halvår.Beträffande överflyttning av resurser till rehabilitering:Försäkringskassorna fick möjligheter att föra över resursertill rehabilitering i samband med att de nyarehabiliteringsreglerna kom 1992, i storleksordningen 2 000årsarbetare. Vi bedömer nu att hela överföringen i stort sett ärgenomförd. En del kassor har haft svårigheter. Det har berott påatt det har varit rätt stora arbetsbelastningar på andraverksamhetsområden. bedömer vi att rehabiliteringsinsatsernamotsvarar ungefär 3 000 årsarbetare hos försäkringskassorna. Detär att jämföra med drygt 1 000 årsarbetare före 1992.Frågan om hur oförmågan att sluta avtal om företagshälsovårdenhar påverkat situationen har jag ingen mening om, annat än attdet är beklagligt att en överenskommelse inte lyckats nås sominnebär att man värnar företagshälsovården och ser till att denfår goda arbetsmöjligheter. Det skulle vara en trygghet för deanställda inom företagshälsovården. De anställda inomföretagshälsovården upplever en rätt stor oro sedan en tidtillbaka. De känner en osäkerhet . Det är ju intebra.Samarbetet med de små arbetsgivarna är krävande förförsäkringskassorna. Man kan inte räkna med att de småarbetsgivarna själva kan klara rehabiliteringsinsatserna. Där ärtillgången till företagshälsovård en viktig förutsättning. Ibrist på detta får försäkringskassorna göra rätt stora insatserför att få det att fungera exempelvis när det gällerrehabiliteringsutredningar och även att genomföra derehabiliteringsåtgärder som behövs.Jag kan passa på tillfället och knyta an till svartill beträffande möjligheterna att åläggaarbetsgivarna att betala för de rehabiliteringsutredningar somförsäkringskassan ombesörjer.Vi inom överväger i den genomgång somRådö nämnde att föreslå en lagändring som innebär attförsäkringskassan skall få möjligheter att debiteraarbetsgivarna för de undersökningar som försäkringskassor sersig föranlåtna att göra. Det ser vi som en väsentligförstärkning när det gäller att få framrehabiliteringsutredningar och också som en rättvisefråga olikaarbetsgivare emellan -- man skall inte kunna komma undan denkostnaden.Ulf : Det tar självklart tid att förändra rolleroch att lära sig hur man skall göra. Det tycker jag är riktigtatt föra in i diskussionen. Det går inte från ett budgetår tillett annat, bara därför att klokt nog har beviljatmedel för att rehabilitera människor, att få resultat. Dettycker jag är självklart. Det skulle inte behöva sägas, menlitet grand ligger det i luften.Jag tror också att om vi inte hade satsat på rehabilitering avanställda under högkonjunkturen när behovet var så tydligt, hadedet varit ännu värre nu i lågkonjunkturen. Vi skulle öka utbudetav arbetskraft genom att minska utslagningen och få tillbakaframför allt dem som var långtidssjuka. Det var självklart då.Det skulle som sagt ha sett ännu värre ut på det här området omde satsningar som är gjorda inte hade gjorts.Det är naturligtvis förskräckande siffror som inte minstGerhard har pekat på i ett antal artiklar:förtidspensioneringen ökar. Men det har den gjort också tidigarei lågkonjunkturer, fastän den kanske är värre ,vilket ju har att göra med att sysselsättningen ökades väldigtstarkt . Trots att vi har många färre sysselsattapå arbetsmarknaden , har vi ändå internationellt sett enhög sysselsättningsgrad i . Vi skall inte glömma det. Desom kom ut på arbetsmarknaden och i börjanav 90-talet var sådana som normalt inte får chansen att komma uti arbetslivet i en lågkonjunktur. Det är tyvärr också dessa somhar fått lämna arbetsmarknaden först, tillsammans med andra somhar haft det lättare att klara sig i arbetslivet tidigare. Dethar alltså på något sätt varit ett uppdämt behov, som också tarsig uttryck i ökade förtidspensioneringar. När man sätter insärskilda insatser via försäkringskassorna, via Arbetslivsfondenmed arbetsgivarnas ökade ansvar så kommer det att bli som i deprojekt som vi redogjort för här, att av sammanlagt 170långtidssjuka är 106 långtidssjuka redan tillbaka i arbetet. Deandra har man alltså inte klarat av. Lösningen har förmodligenvarit ganska bra ändå, de flesta har fått förtidspension. Börjarman rota i problemet får man problemen på bordet. Men det ärinte bara problem utan också fördelar.Vi har också pekat på någonting som en tidigare koncernläkarepå ofta sade när det gäller den stora frånvaron: Entredjedel av dem som var frånvarande hade medicinskaskäl, en tredjedel hade psykosociala skäl och en tredjedelbristande engagemang. Det kanske ser något annorlunda ut pådagens arbetsmarknad, men jag tror att detta ger en bra bild.Två tredjedelar av dessa människor kan inte behandlas utifrånmedicinska utgångspunkter, trots att vi i övrigt gör det iväldigt stor utsträckning. Det är helt andra åtgärder som skallsättas in. Det är det vi håller på att lära oss. Mycket händerdär.För Arbetslivsfonden släcker vi lyset ,då är våra pengar i stort sett slut. Vi skall göra så mycket sommöjligt för att sprida de erfarenheter och kunskaper som vunnitsi de projekt som vi har stött. Men det är viktigt att titta påhur det skall gå till i fortsättningen. Där tror jag att det ärviktigt att se över ansvarsfördelningen och kostnadsansvaretmellan arbetsgivarna och framför allt försäkringskassan.Vi tycker att vi lyckats bra med att få till stånd lyckadeprojekt därför att vi samarbetar med arbetsgivarna, hjälper dematt finansiera rehabilitering, som särskilt för småföretagen ärtufft om man skall stå för den själv.Nu är det så att på något sätt skall stå fördet som ligger utanför företagen, hos institutioner ellerprofessionella rehabiliterare, medan arbetsgivaren skall stå fördet som man sköter inom arbetsplatsen. Det leder till att manväntar ut varandra. ramlar folk "ner i stegen" ochblir svårare och dyrare att rehabilitera. Det tycker jag att manskall fundera på. Jag tror att man alltså kan geförsäkringskassan en mer aktiv roll utifrån individernas behov,men man skall inte så stelt titta på försäkringsintresset utanframför allt lära sig att se till resultatet, vad man kan uppnåmed sina resurser tillsammans med arbetsgivarna.Hans Svensson: Liksom vid tidigare tillfällen har viinför utfrågningen gått ut med en snabbenkät till kassorna. Desynpunkter och slutsatser som jag skall framföra här är endirekt avspegling av de svar vi har fått in. Jag har överlämnattill presidiet det underlag som vi har haft att tillgå.När det gäller de svar vi har fått in beträffande samverkankan man konstatera att det finns stora både regionala och lokalavariationer, medan samarbetsformerna totalt sett är relativt välutvecklade både med arbetsmarknadsmyndigheterna och med hälso-och sjukvården. Däremot när det gäller den formella samverkanmed menar de flesta kassor att det går trögt menatt det fungerar relativt bra när det gäller enskilda ärenden. Idet avseendet ser vi särskilt fram emot ,som skall sättas i gång. Vi vet också att det finns en ansökanom försöksverksamhet ingiven till frånÖrebro kommun och i , där man vill fåtill stånd en fördjupad samverkan mellan dessa två myndigheter.Det är bara ett fåtal kassor som självmant har nämnt samverkanmed . Det kan i sig vara tecken på attsamarbetet kring det förebyggande och rehabiliterande arbetettidvis varit svagt. En förklaring till att samverkan medYrkesinspektionen är bristfällig kan vara det sätt på vilketYrkesinspektionen är organiserad. En annan förklaring kan ocksåvara att uppgiften för systemtillsyn är relativt ny för denockså. Det här är ett område där jag tror att en fördjupadsamverkan kan leda till förbättrat resultat och att ansvaret föratt så skall ske ligger såväl på som påYrkesinspektionen.De hinder för samverkan som försäkringskassorna för fram ärframför allt tre. För det första att det finns olikamålsättningar hos myndigheterna. För det andrasekretesslagstiftningen. Här har det framför allt gälltsamverkan med socialtjänst och psykiatri. Det här problemet harminskat i takt med att samarbetet utvecklas och att deförsäkrade själva i allt högre grad deltar i planeringen av denegna rehabiliteringen. Det tredje man har pekat på är att detsaknas en finansiell samordning mellan socialförsäkringen ochövriga myndigheter med rehabiliteringsansvar. Slutligen uppgerkassorna att det rådande arbetsmarknadsläget i första hand ärett hinder för rehabiliteringen och även ett allvarligt hinderför själva samverkan om rehabilitering. Kassornas intryck är attarbetsmarknadsmyndigheterna inte har tillräckliga resurser föratt leva upp till sitt rehabiliteringsansvar i dagens läge medden mycket höga arbetslösheten.Vi bad också kassorna att försöka peka ut de grupper avförsäkrade där de tycker att samverkan är bristfällig ochrehabiliteringen svår. De grupper man har pekat på i svaren ärde psykiskt sjuka, personer med olika slag av missbruksproblemoch arbetslösa, särskilt de unga försäkrade som ännu inte harkommit in på arbetsmarknaden samt personer med dåligskolunderbyggnad, t.ex. vissa invandrare och en del äldre.Det här har lett till att några kassor i sina svar helt enkeltanger att de vill ta över det ekonomiska ansvaret förrehabiliteringen av arbetslösa som uppbär någon form aversättning från socialförsäkringen. De menar att det är dengrupp som försummas av arbetsförmedlingarna.I de län där försäkringskassorna har slutit avtal med omatt avsätta vissa resurser för arbetslösa sjukskrivna gårsamverkan bättre. Några kassor för fram i sina svar även förslagom att kassorna skulle få möjlighet att administreralönebidragsverksamheten eller att åtminstone kunna bedrivaförsöksverksamhet med att administrera en viss del av den.Vi kan också konstatera av svaren att kassorna tar sin rollsom samordnare på högsta allvar. Den övergripande samverkan ilänen sker ofta i formaliserade grupper. Även på lokal nivåfinns det oftast en formell samverkansgrupp på chefsnivå.Dessutom förekommer praxis och samverkan i olika former av friaoch temporära konstellationer. berördes samverkan medarbetsgivarna, och jag vill avslutningsvis tillföra någrasynpunkter.Samverkan måste självklart förbättras. Försäkringskassornaförsöker att på olika sätt få arbetsgivarna mera aktiva ochdelaktiga. Det går trögt, men självklart finns det också mångaexempel där det har gått väldigt bra. Det är också viktigt attkunna sprida de goda exemplen vidare.Möjligen måste arbetsgivarnas roll ytterligare konkretiseras,eller se till att arbetsgivarna får tillräckligt starkaekonomiska incitament för att statsmakternas intention skallkunna bli en verklighet.Jag skulle i detta sammanhang vilja lyfta fram de fackligaorganisationernas ansvar. Här tycker jag att försäkringskassanhar ett särskilt ansvar att fördjupa och utveckla samverkan medde fackliga organisationerna på regional och lokal nivå. Jagtror att det här är ett område där vi från kassans sida får varalitet självkritiska. Vi har inte ägnat den tid som kanske bordeha ägnats åt att utveckla den här delen.Det har redan diskuterats om de bekymmer som finns i och medatt arbetsgivaren inte uppfyller sina skyldigheter gentemotförsäkringskassan och att man i det långa loppet, om intealternativet är att hitta ett ekonomiskt incitament, eventuelltbör överväga sanktioner i stället.Gustav har redan fört fram att det nu skall lanserasförslag om att kunna få betalt för det merarbete som utförs. Dethar också förts fram av många kassor.Gerhard : Med tanke på nuläget på arbetsmarknadenär de reformer som vi diskuterar inte så lyckade. Jagtillhör dem som menar att dessa reformer med arbetsgivaransvarför rehabilitering och rehabiliteringsersättningen är riktigamen anpassade till en annan situation. , med den högaarbetslöshet som vi har, passar inte en del av systemen.Som bekant har förtidspensioneringen ökat dramatiskt. Det ärdubbelt så hög ökningstakt nu och har varit så . Till en del kan det förklaras av det inne på, men jag tycker att vi också måste uppmärksamma vadvi just nu har framför oss: en situation där de arbetslösa ärmellan tre och fem gånger så ofta sjukskrivna som de med arbete.Just nu är av de arbetslösa långtidsarbetslösa. Man kan seen rad risker för att denna utveckling -- långtidsarbetslöshetoch den frekventa sjukskrivningen bland de arbetslösa -- kanleda vidare till helt utanförskap.Den reform som genomfördes var angelägen när det gälleratt påverka de långsiktiga orsakerna och få bättrearbetsorganisation och arbetsmiljö. Den problematik vi har justnu handlar om den ekonomiska otryggheten vid arbetslöshet.Väldigt många går utan någon ekonomisk bastrygghet vidarbetslöshet och är beroende av behovsprövade bidrag, vilketinnebär en stigmatisering av arbetslösheten. Det är ocksåalltför långa passiva perioder vid arbetslöshet närman får gå 14 månader, som jag konstaterade när jag förra åretutredde en ny arbetslöshetsförsäkring, innan någon aktiv åtgärdsätts in eller samhället i övrigt bryr sig om vederbörande.Vi har för få incitament för arbetsgivare och enskilda attrehabilitera: för den enskilde bristen på ekonomisk trygghet vidarbetslöshet och chansen att få jobb, för arbetsgivaren genomatt systemet kommit i obalans när det gäller att stå förkostnaderna av sjukskrivning. Kostnadersom uppkommer därefter faller på den allmännasocialförsäkringen.Jag menar att våra system för social- ocharbetsmarknadspolitik inte är utformade för ett samhälle med ensådan arbetslöshetssituation som vi har . De är merutformade för ett samhälle med full sysselsättning och tillväxtpå arbete. Därför behövs en översyn av systemen ochlagstiftningen.I botten ligger självfallet de mer långsiktiga frågorna attskapa fler arbetstillfällen, få tillväxt på arbetsmarknaden ochutveckla arbetsorganisation och arbetsmiljö. I det kortaperspektivet gäller det att minska risken för en kraftigt ökadutslagning och fortsatt höga siffror när det gällerförtidspensionering de närmaste åren.Vi skall vara medvetna om att effekterna av den högaarbetslösheten och vägen fram till förtidspensionen kommer attmärkas först --1996.