bet · GH01AU16 · 1994-03-24 00:00:00 — Ävenjämställdhetslagen och den lag mot etnisk diskriminering somriksdagen godkänt (prop. 1993/94:101, AU9, rskr. 182)utgör ett stöd för de grupper av arbetssökande som motionärernahar i åtanke.På anförda grunder avstyrker utskottet motion A37 i den nuberörda delen.BisysslorPropositionenSom nämnts ovan föreslås nuvarande bestämmelser omförtroendeskadliga bisysslor förbli i sak oförändrade.Reglerna innebär att en arbetstagare inte får ha någonanställning eller något uppdrag eller utöva någon verksamhet somkan rubba förtroendet för hans eller någon annan arbetstagaresopartiskhet i arbetet eller som kan skada myndighetens anseende.MotionerVänsterpartiet anser i sin motion A37 (yrkande 3) att enskärpning av reglerna är påkallad med tanke på rådandeförhållanden. I motionen hänvisas till justitierådens bisysslorsom skiljemän, vilka kan leda till jävssituationer. Motionärernatar också upp det förhållandet att offentliganställdaprofessorer anlitas för privata rättsutlåtanden. Detta leddetill att varken allmänheten, regeringen eller kunde tadel av deras åsikter om --Renault-affären. I motionenbegärs ett tillkännagivande om att ytterligare restriktioner ärnödvändiga för att inte allmänhetens förtroende för deoffentliganställda skall rubbas.I en annan v-motion, 1993/94:A602 av m.fl., somväckts under den allmänna motionstiden begärs en översyn avregeln om bisysslor i den nuvarande 6 kap. 1 § . Motionärernaanför synpunkter liknande dem i partimotionen. Informations- ochkunskapsöverföring bör ingå som en naturlig del av en offentliganställning och inte ge möjlighet till omfattandeextrainkomster, sägs det i motionen.UtskottetNågon ändring av de lagregler som anger i vilka fall bisysslorär förbjudna föreslås inte. Utöver det lagreglerade förbudet motförtroendeskadliga bisysslor finns förbud mot bisysslor somreglerats i kollektivavtal, nämligen avseende s.k.arbetshindrande bisysslor och konkurrensbisysslor. Deförstnämnda avser sådant som enligt arbetsgivarens bedömninginverkar hindrande på tjänsteutövningen och de senare bisysslorsom innebär att tjänstemannen ekonomiskt konkurrerar medmyndigheten.Riksdagens revisorer avlämnade en rapport(1989/90:3) med en granskning av de problem som kan uppstå medatt statsanställda innehar bisysslor. 26 myndigheter hadetillfrågats, varav omkring hälften angav att det var ovanligtatt de anställda hade bisysslor. Däremot visade granskningenatt informationen till de anställda om gällande regler ochtillämpningen av reglerna måste bli bättre. Som en följd avrapporten har utvecklat sin roll sområdgivare gentemot myndigheterna i sådana frågor.Enligt utskottets mening är det med hänsyn till de särskildakrav på objektivitet och integritet som gäller för de offentligtanställda viktigt att privata intressen inte tillåts kollideramed statliga. Detta är också bakgrunden till att den särskildalagregleringen för det statliga området behålls. I vad månlagregeln överträtts i enskilda fall ankommer det dock inte påriksdagen att uttala sig om. Den bara sedangenomförda granskningen har emellertid inte visat på någraallvarliga missförhållanden.När det särskilt gäller domarna omfattas frågan om derasbisysslor av direktiven (dir. 1993:47) till utredningen omDomstolarnas och domarnas ställning inför 2000-talet. Idirektiven betonas vikten av objektivitet inom rättskipningenvarför det måste ställas stora krav på domarnas integritet. Detkan enligt direktiven ses som en brist att lagstiftaren intenärmare preciserat vilka bisysslor som för domares del inte börvara tillåtna. Utredaren skall därför se på frågan om en närmareförfattningsreglering av bisysslor inom domstolsväsendet.Utredaren skall särskilt behandla i vad mån betänkligheter kanfinnas mot att domare åtar sig uppdrag som skiljeman. Resultatetav utredningsuppdraget skall enligt direktiven vara redovisatföre utgången av juni månad innevarande år.Mot bakgrund av det anförda anser utskottet att någon åtgärdinte är påkallad från sida med anledning av de nubehandlade motionsyrkandena. De avstyrks således.Upplösning av anställningsförhållandet enligt 39 § LASPropositionenEnligt 7 kap. 1 § i den nuvarande får en arbetstagareskiljas från anställningen endast med stöd av föreskrift i denlagen. En konsekvens av förslaget i propositionen att dennaregel skall slopas blir att 39 § LAS blir tillämplig även påstatens område. LAS-regeln reglerar vad som skall gälla om enarbetsgivare vägrar att rätta sig efter en dom enligt vilkendomstolen har förklarat en uppsägning eller ett avskedandeogiltigt. Anställningsförhållandet skall då anses upplöst, ocharbetsgivaren skall för sin vägran betala ett skadestånd tillarbetstagaren. Skadeståndet bestäms efter arbetstagarensanställningstid och skall motsvara minst 6 och högst 48månadslöner. Enligt propositionen bör det inte skapas någrasärregler på statens område som undantar tillämpligheten avdenna bestämmelse i LAS.MotionerSåväl Socialdemokraterna (motion A38 yrkande 1) somVänsterpartiet (motion A37 yrkande 6) har invändningar mot angivna konsekvensen av att LOA-regeln slopas.Socialdemokraterna, som hänvisar till regeringsformens krav pålagbundenhet och normmässighet, anser att det hade varitvärdefullt med en diskussion om rätten för en statlig myndighetatt åsidosätta en domstols dom, vilket en tillämpning av 39 §LAS förutsätter. Man pekar på att även en statlig arbetsgivareskulle kunna använda regeln mot en arbetstagare som ansesillojal för att han utnyttjat sin medborgerliga yttrandefrihet,detta utan möjlighet till överprövning av arbetsgivarens beslut.Med hänvisning till dessa komplikationer är det olämpligt att nugöra 39 § LAS tillämplig på det statliga området, sägs det imotionen.Vänsterpartiet anser förslaget stötande eftersom det geroffentliga arbetsgivare möjlighet att sätta sig över lagen. Deträtta vore enligt motionen att upphäva 39 § LAS även på denprivata delen av arbetsmarknaden.I motionerna förordas olika lagtekniska lösningar för attundanta LAS-regeln från tillämpning på det statliga området.UtskottetBakgrunden till 39 § LAS är att det ansetts olämpligt attgenom exekutiva åtgärder tvinga arbetsgivaren att ta tillbakaarbetstagaren. Det enda rationella har ansetts vara att manåstadkommer en ordning som innebär ett starkt tryck av ekonomiskart på arbetsgivaren för att förmå honom att respektera domen(prop. 1973:129, s. 182).Utskottet saknar inte förståelse för de i motionerna framfördabetänkligheterna mot att en myndighet skall kunna sätta sig överdomstols dom. Utskottet utgår emellertid från att det endast iytterst sällsynta fall blir fråga om att en statlig arbetsgivareinte anser sig kunna följa ett domstolsutslag, inte minst medtanke på förlängningen och uppmjukningen av den s.k.månadsregeln i 7 resp. 18 §§ LAS, som trätt i kraft den 1januari . De nya reglerna i LAS syftar bl.a. till attstötande resultat skall kunna undvikas, t.ex. om arbetstagarengjort sig skyldig till mycket allvarlig brottslighet (prop.1993/94:67 s. 40, AU4 s. 35, rskr. 103).Utskottet noterar med tillfredsställelse att regeringen skallfölja hur regeln kommer att tillämpas på statens område.Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet de nuberörda motionsyrkandena.DisciplinansvarPropositionenSom nämnts behålls reglerna om disciplinansvar i principoförändrade. Det innebär att arbetstagaren kan få skadeståndbara om arbetsgivaren bryter mot formella föreskrifter, däremotinte vid materiella fel. Detta följer av 20 § i förslaget tillLOA.MotionerBåde Socialdemokraterna (motion A38 yrkande 3) ochVänsterpartiet (motion A37 yrkande 4) kritiserar propositionen idenna del.Socialdemokraterna pekar på att skadeståndsskyldighet vidmateriella fel föreligger i de fall disciplinpåföljden ärkollektivavtalsreglerad. Någon bärande motivering för att stateninte skall kunna åläggas skadeståndsansvar vid felaktiga beslutom disciplinpåföljd enligt finns inte enligtSocialdemokraterna.Även framhåller den angivna avvikelsenfrån vad som gäller på arbetsmarknaden i övrigt. Enligt motionenbör rätt till skadestånd införas av rättssäkerhetsskäl.UtskottetDen nuvarande LOA-regleringen innebär att skadestånd kan dömasut vid brott mot handläggningsregler men inte vid bedömningsfelvid bl.a. disciplinärt förfarande. Detta följer av 16 kap. 7 §som grundar sig på överväganden i proposition 1978/79:84 ommyndigheters skadeståndsansvar i vissa personalärenden, m.m.I propositionen avvisades tanken på utvidgat skadeståndsansvarbl.a. med hänvisning till att något praktiskt behov inte ansettsföreligga. Det finns lagregler och kontrollsystem som saknarmotsvarighet på den privata sektorn för att säkerställa att denoffentliga förvaltningen utövas korrekt, och den som drabbas avett felaktigt myndighetsbeslut kan söka rättelse genomöverklagande. Ett annat skäl var att en skadeståndssanktioneringav sakfel skulle kunna få en återhållande effekt påmyndigheternas behöriga handlande. När det gällde formfelbedömdes saken annorlunda. För en väl fungerande förvaltning ochför att garantera enskilda arbetstagares rättssäkerhet sågs detsom ett oeftergivligt krav att sådana föreskrifter följs avmyndigheterna.Frågan om skadestånd vid bedömningsfel har i den nu behandladepropositionen diskuterats endast i anslutning till reglerna omavskedande (prop. s. 100 f.). I och med att det nuvarandespeciella avskedandeinstitutet i ersätts med regleringen iLAS tas också de regler bort som innebär att skadestånd vidavskedande bara kan utges för brott mot vissahandläggningsregler.Reglerna om disciplinansvar behålls i princip oförändrade.Innebörden av LOA-förslaget är att skadestånd, liksom förnärvarande, i samband med disciplinansvar kan utdömas endast vidbrott mot reglerna om hinder mot disciplinärt förfarande i17--19 §§ lagförslaget eller mot föreskrifter om beslutandeorgan eller omröstning. Detta följer av 20 §. Frågan omskadestånd vid bedömningsfel i detta sammanhang har intesärskilt berörts i förarbetena. Däremot har någraremissinstanser uppmärksammat frågan och förordat att allmäntskadestånd skall kunna utges om det vid en rättslig prövningvisat sig att myndigheten har gjort en felaktig bedömning.Som utskottet ser det är de speciella krav som ställs på denoffentliga verksamheten och allmänhetens intresse av att denhandhas på ett korrekt sätt det huvudsakliga skälet till attreglerna om disciplinansvar bör finnas kvar. Det är alltså intefrämst för att kunna ingripa mot myndighetsinterna förseelsersom lagreglerna behålls. Däri skiljer sig det offentligrättsligadisciplinansvaret från de privaträttsliga disciplinärapåföljderna. Frågan om skadestånd vid bedömningsfel måste sesmot denna bakgrund. Utskottet anser att de argument som anfördesmot ett utvidgat skadeståndsansvar i det förutnämndalagstiftningsarbetet alltjämt har bärighet. Dessa omständighetergör det också motiverat att upprätthålla skillnaden mot vad somskulle kunna gälla vid en kollektivavtalsreglering på denprivata sektorn. Den enskilde arbetstagarens rättssäkerhettillgodoses enligt utskottets mening på ett tillfredsställandesätt genom de skadeståndssanktionerade handläggningsreglerna ochgenom möjligheten att överklaga beslutet om disciplinpåföljd.Det disciplinära förfarandet är dessutom underkastatoffentligrättslig tillsyn och granskning.Utskottet kan således inte ställa sig bakom motionernasförslag om rätt till skadestånd vid materiellt felaktiga beslutom disciplinansvar. För tydlighetens skull skall dock påpekasatt i den mån kollektivavtalsreglering skett enligt 16 § -- dvs.avseende disciplinpåföljderna -- kan det bli fråga om sedvanligasanktioner för brott mot kollektivavtal.Det anförda innebär att motionerna A37 och A38 avstyrks imotsvarande delar.Skyldigheten att anmäla brott till åtalPropositionenEnligt nuvarande är arbetsgivaren skyldig att anmälaarbetstagaren till åtal om arbetstagaren är skäligen misstänktför att i tjänsten ha begått ett brott som avses i 20 kap. 1--3§§ eller något annat brott varigenom han åsidosattnågot åliggande i tjänsten, om det för brottet är föreskrivetfängelse eller det finns anledning att anta att talan omenskilt anspråk kommer att föras.Enligt propositionen bör skyldigheten att anmäla brott tillåtal vara kvar och föras över till den nya lagen. När det gällerandra brott än som avses i de nämnda bestämmelserna i 20 kap.brottsbalken bör det emellertid finnas ett utrymme för att kunnata hänsyn till brottets svårighetsgrad. Den ovillkorligaanmälningsskyldigheten bör enligt propositionen begränsas tillfall där brottet kan antas föranleda någon annan påföljd änböter. Därigenom blir det möjligt att underlåtaåtalsanmälningar i fråga om obetydliga brott.MotionVänsterpartiet anser enligt sin motion A37 (yrkande 5) attskyldigheten att anmäla brott inte bör begränsas på detföreslagna sättet. Det är enligt motionen omöjligt för en ickejuridiskt skolad person att bedöma om straffpåföljden för enviss handling kan bli fängelse. Statliga myndigheter reagerartrögt på efterlevnaden av bestämmelser av ekonomisk betydelse,sägs det i motionen. Regeringsförslaget ger en felaktig signaltill myndigheterna.UtskottetDen nuvarande LOA-regeln innebär att åtalsanmälan skall görasvid misstanke om vissa brott i tjänsteutövningen.Lagförslaget tar sikte på brott som arbetstagaren begår i sinanställning. Den ändrade formuleringen är en följd av attuttrycket tjänst slopas och ersätts med anställning. Någonändring i sak avses således inte i detta hänseende.Utskottet instämmer med regeringen i att det bör ges ettutrymme att ta hänsyn till brottets svårighetsgrad vidbedömningen av om åtalsanmälan skall göras i de fall det integäller tjänstefel och liknande. Den nuvarande utformningen avregeln knyter an till straffskalan för brottet. Eftersomstrafflatituderna ofta är vida -- straffet kan för vissa brottbestämmas till allt mellan lägsta bötesstraff och två årsfängelse -- blir åtalsanmälan obligatorisk fast brottet kanframstå som lindrigt. Det leder i sin tur till att arbetsgivareninte kan inleda eller fortsätta ett disciplinärt förfarande,eftersom en åtalsanmälan utgör hinder för detta.Genom att den obligatoriska åtalsanmälan i stället knyts tillvad som kan antas bli den straffrättsliga påföljden i detenskilda fallet ökar möjligheterna till en nyanserad bedömningav arbetstagarens förseelse. Svårigheterna att göra antagandenom vad påföljden skulle bli vid en domstolsprövning, som avVänsterpartiet framhålls som argument mot den föreslagnaförändringen, bör enligt utskottets mening inte överdrivas. Ävenom fängelse ingår i straffskalan torde det i många fall ståklart att en förseelse inte skulle leda till fängelse.Utskottet vill understryka att avsikten inte är att enbartallvarliga brott skall anmälas till åtal, utan i stället attåtalsanmälan skall kunna underlåtas vid lindrigare brott.Av det anförda följer att utskottet inte kan ställa sig bakommotion A37 i den nu berörda delen.Ogiltigförklaring av uppsägning vid turordningsbrottPropositionenFör närvarande gäller enligt att uppsägningar som stridermot turordningen kan ogiltigförklaras på talan av arbetstagaren.Brott mot turordningsreglerna i LAS kan däremot bara föranledaskadeståndsansvar. Propositionen innebär att dennasärregel i förhållande till LAS slopas.MotionVänsterpartiet anför i motion A37 (yrkande 7) att dennuvarande regeln i har fungerat väl och bör behållas. Detökande antalet uppsägningar på grund av arbetsbrist har gjortregeln än mer angelägen. Enligt motionen skulle en motsvaranderegel vara av värde även på övriga delar av arbetsmarknaden.UtskottetEnligt utskottets mening gör sig önskemålet om enhetligaregler på arbetsmarknaden gällande i fråga om möjligheterna attingripa mot en uppsägning som strider motturordningsbestämmelser. Att enhetligheten inte bör genomföraspå det sätt som motionärerna föreslår, dvs. genom att denuvarande LOA-reglerna överförs till LAS, framstår enligtutskottets mening som helt klart. De skäl som motiverarLAS-regleringen (prop. 1973:129, s. 183 f.), bl.a. hänsynen tillden arbetstagare som felaktigt har fått gå kvar i anställningenoch processuella komplikationer, äger nämligen fortfarandegiltighet enligt utskottets uppfattning.Utskottet avstyrker därför motion A37 i nu berörd del.ÅteranställningPropositionenLAS regler om företrädesrätt till återanställning gäller ävenpå det statliga området. Som tidigare nämnts har dockåteranställningsrätten en annan innebörd på den statliga sektornmed hänsyn till regeringsformens krav på sakliga grunder vidtillsättning av tjänst. Av LOA-regleringen följer attåteranställningsreglerna också tillämpas på arbetstagare iverksledande eller därmed jämförlig ställning (prop. s. 66 ö. ).Någon rätt till skadestånd finns inte på det statliga området,men en tvist som avser frågan om vem -- enåteranställningsberättigad eller någon annan sökande -- somskall få en viss anställning kan handläggas genom ettöverklagande av tillsättningsbeslutet. I propositionen framhållsatt en företrädesberättigad statlig arbetstagare därigenom fördelen att han genom att i administrativ ordning överklagatillsättningsbeslutet kan få anställningen.MotionerSocialdemokraterna anser i sin motion A38 (yrkande 4) att dennu angivna avvikelsen från vad som allmänt gäller påarbetsmarknaden bör justeras. Det är enligt motionärerna interimligt att staten när det gäller social skyddslagstiftning tillförmån för arbetskraft som inte alltid är så attraktiv skall gesfavörer som den private arbetsgivaren inte har. De framhållerockså att regeringsformens krav på sakliga grunder vidanställning inte hindrat att man i jämställdhetslagen införtskadeståndssanktioner som träffar den statlige arbetsgivaren påsamma sätt som den private.Socialdemokraterna anser att arbetstvistlagen bör kompletterasmed en bestämmelse som gör domstol behörig att i dessa fallavgöra frågan om skadestånd för brott motanställningsskyddslagen.Även anser (motion A37 yrkande 8) attarbetstvistlagen bör ändras för att möjliggöra skadeståndstalanmot staten vid brott mot återanställningsreglerna.UtskottetUtskottet kan notera att man i motionerna inte vänder sig motatt återanställningsreglerna har en något annan och för denföreträdesberättigade mindre förmånlig innebörd på den statligasektorn än på arbetsmarknaden i övrigt. Vad kritiken i ställetriktas mot är att något skadestånd inte kan komma i fråga.Utskottet ställer sig tveksamt till om detta verkligen skall sessom en nackdel. Den företrädesberättigade som anser sigförbigången har ju nämligen till skillnad från vad som gäller påden privata sidan möjlighet att genom överklagande fåanställningen i fråga. Om man vid ett sådant förfarande beaktarde sociala skyddsaspekterna, vilket reglerna ger utrymme för,och kommer fram till att den återanställningsberättigade skallges företräde är ju denne bättre ställd än vad hon eller hanskulle ha varit som privatanställd i motsvarande situation.Utskottet ansluter sig i denna del till regeringsförslaget ochavstyrker motionerna A37 och A38 i motsvarande delar.Periodiska hälsoundersökningarPropositionenI propositionen föreslås att det införs en ny lagregel, 30 § iLOA, som innebär en skyldighet för en del arbetstagargrupper hosstaten, kommunerna och landstingen att genomgå periodiskahälsoundersökningar. Det skall uteslutande gälla sådanaarbetstagare som har arbetsuppgifter där särskilt höga hälsokravmåste ställas av säkerhetsskäl.Bakgrunden till förslaget är regeln i 2 kap. 6 §regeringsformen om skydd gentemot det allmänna mot påtvingadekroppsliga ingrepp. Sådana ingrepp kräver stöd i lag.Bestämmelsen har av Arbetsdomstolen (AD 1984 nr 94) ansettsomfatta det fallet att en offentlig arbetsgivare -- statligeller -- beordrar en arbetstagare att genomgå enläkarundersökning när det finns ett sanktionshot. För att någontvekan om grundlagsenligheten inte skall råda bör enligtpropositionen skyldigheten att i ett offentligtanställningsförhållande genomgå periodiska hälsoundersökningarslås fast i lag. Enligt lagförslaget skall detta bara gälla förarbetstagare som enligt kollektivavtal eller -- i fråga omarbetstagare hos myndigheter under regeringen -- enligtföreskrifter av regeringen är skyldiga att genomgåhälsoundersökningar.MotionerBåde Socialdemokraterna och yrkar avslag påpropositionen i denna del.I motion A38 (yrkande 5) framför Socialdemokraterna att eninskränkning av detta slag av grundläggande fri- och rättigheterfår anses både skälig och berättigad när det gäller personal is.k. säkerhetstjänst, som t.ex. bussförare, flygtrafikledare,piloter etc. För dessa kategorier finns emellertid redan nuspeciallagstiftning av ifrågavarande slag. Genom det nuframlagda förslaget öppnas en möjlighet att utnyttjabestämmelserna i ovidkommande syften, sägs det. För storakategorier offentliganställda, som är mycket viktiga församhället, avhänder sig genom delegation tillregeringen och genom kollektivavtal möjligheten att påverka dennärmare regleringen av hur tvångsvis läkarundersökning skallgenomföras och i vilka fall den får ske. Regleringen är intenödvändig för att uppnå syftet med bestämmelsen, anförs det imotionen.Vänsterpartiet anför liknande skäl i sin motion A37 (yrkande9). En lagstiftning av denna ytterst integritetskänsliga artmåste enligt motionen vara mer preciserad och innehållarättssäkerhetsgarantier.UtskottetUtskottet kan konstatera att det inte föreligger någonoenighet om att statliga och kommunala arbetsgivare måste gesrätt att i förhållande till vissa kategorier arbetstagarebeordra hälsoundersökningar. Socialdemokraterna anseremellertid att den speciallagstiftning som finns ärtillräcklig, medan mera inriktar sig påutformningen av lagförslaget, som man anser bör preciseras ochinnehålla rättssäkerhetsgarantier.Utskottet ansluter sig till regeringen i fråga om bestämningenav den krets av anställda som har sådana arbetsuppgifter attperiodiska läkarundersökningar kan vara befogade. Det är alltsåarbete där brister i hälsotillståndet kan medföra risker av detslag som anges i 30 § första stycket. En heltäckande reglering ispeciallagstiftning avseende sådana arbeten saknas , vilketframgår av delbetänkande (SOU 1991:29)Periodiska hälsoundersökningar. Utskottet delar således inteSocialdemokraternas uppfattning att den reglering som finns ärtillräcklig. Utskottet anser dessutom att det är värdefullt meden reglering som i mera allmänna termer uttrycker vilka slag avarbetsuppgifter det kan vara fråga om, på sätt som skett i 30 §lagförslaget.Utskottet kan inte heller ansluta sig till kritiken motlagregelns utformning. Det låter sig knappast göra att direkt ilagen räkna upp de kategorier arbetstagare som skall kunnabeordras till periodisk hälsoundersökning. Därför börkretsen preciseras genom kollektivavtal eller iregeringsföreskrifter. På det sättet kan dessutom anpassningarske successivt med hänsyn till den tekniska utvecklingen m.m.Utskottet ser inte detta som en rätt för avtalsparterna ellerför regeringen att avgöra vilka arbetstagare som skall genomgåläkarundersökning, som saken beskrivs i motion,utan som en rätt för dem att med utgångspunkt i 30 § förstastycket precisera vilka arbetstagare som har sådanaarbetsuppgifter som kan medföra risker av det angivna slaget. Omett kollektivavtal eller en förordning går utöver de iparagrafen angivna kriterierna, skulle en med stöd av avtaleteller förordningen påtvingad periodisk läkarundersökning kunnabedömas som rättsstridig.Utskottet vill därutöver instämma med ochregeringen att regler av detta slag måste tillämpas medurskillning och återhållsamhet och med respekt för den enskildesintegritet. Varje undersökning måste begränsas i görligaste månoch sådana hälsofunktioner som inte påverkar arbetet skallgivetvis lämnas åt sidan.Med anledning av vad som i propositionen på s. 116 sägs omkonsekvenserna av en vägran att genomgå en periodiskhälsoundersökning vill utskottet för sin del framhålla attarbetsledningen innan det blir tal om ändrade arbetsuppgifter,omplacering och disciplinära åtgärder etc. måste försöka talaarbetstagaren till rätta och förklara bakgrunden tillhälsoundersökningen.