bet · GH01SfU12 · 1994-04-20 00:00:00 — Den ökning som har varit de sistabåda åren.De åtgärder som kan vidtas nu handlar om att få en bättreekonomisk bastrygghet vid arbetslöshet, och vidare vidarbetslösheten en koppling till en tidigare insats av aktivaåtgärder än att vänta . Många blir passiva redanefter 5--7 månader.Vidare vill jag påpeka något annat som redan har inträffat iår och som har betydelse för sammanhanget. I hälso- ochsjukvårdslagen har rehabiliteringen jämställts med sjukvård. Detfanns inte tidigare. Detta leder till ett annat angreppssättfrån sjukvårdens sida i fråga om personer som riskerar att slåsut.Den tredje saken är att bredda beslutsunderlaget vidförtidspensionering. Det skall inte smygvägen bli enförtidspensionering under medicinsk etikett när det egentligenär av arbetsmarknadsskäl. Det som tar tid och som dagenssituation och den närmaste framtiden kräver är att samspeletmellan socialförsäkringen, socialpolitiken ocharbetsmarknadspolitiken ses över i utformningen avlagstiftningen. blir det lätt så att en utebliven insatsför en arbetslös i arbetsmarknadspolitiken drabbarsocialpolitiken i kommunerna eller socialförsäkringen. Det är eneffekt som beror på de höga arbetslöshetssiffrorna.Vidare har vi frågan om utestängningseffekterna. Med detansvar som finns hos arbetsgivarna för den kortasjukskrivningstiden och rehabiliteringsplanen, är det i dagtrögt för personer som ofta är sjukskrivna att komma in på enarbetsplats. Det är baksidan av den lagstiftning som kom 1991och som är mera uppenbar i dagens höga arbetslöshet. Deekonomiska incitamenten gäller både för arbetsgivarna och denenskilde. Vidare är det en olycklig obalans i finansieringenmellan de korta och långa sjukfallen. Jag tänker på14-dagarsansvaret för arbetsgivaren kontra kostnaden för denlångtidssjukskrivna och förtidspensioneringen som faller på detallmänna.Detta var ett antal faktorer som jag menar måste tas med isammanhanget. Hur mycket vi än putsar på de två reformer som ärhuvudinriktningen på dagens diskussion, blir det otillräckligtom inte detta perspektiv beaktas.Det finns också positiva möjligheter. (bild)Jag arbetar i min dagliga gärning med . Jag vill pekapå att vid sidan av vår ordinarie uppgift att ge handikappadejobb, så har vi erbjudit ett tusental personer tillfälligaarbetsplatser . Det har handlat om 8--9 veckors arbete.Dessa personer har i genomsnitt varit sjukskrivna2--. Genom att få en anpassad arbetssituation som kombinerasmed den medicinska rehabiliteringen -- har efter ett parveckor eller månader kunnat gå tillbaka till ett aktivtarbetsliv. Detta har kunnat ske även i den situation som råddeunder arbetslöshetens 1993 men en av fem i arbetsför ålderutanför. Det pekar på vikten av en breddad prövning avförtidspensioneringen vid sidan av den medicinska prövningen,dvs. en praktisk arbetsprövning i en reell arbetssituation.Gustav von (): Jag har två korta frågor.Representanterna för SAF har uttryckt en oro för kostnaderna ifråga om situationen för de mindre företagen vidrehabiliteringsutredningar. Jag förstår det. Om man lagstiftarom att lägga kostnaderna på de små företagen, finns det då enstörre risk att de små företagen är ännu noggrannare i sambandmed nyanställningar så att de får de allra friskaste personerna,annars kanske de tar en risk och får högrekostnader? Det är en litet provokativ fråga, men jag tycker attden är berättigad.Min andra fråga gäller de incitament tog upp.Jag begärde ordet innan hans anförande, och jag har fått mångasvar. Men det måste vara fråga om att det skall finnasincitament hos alla inblandade för att detta skall lyckas? Finnsdet verkliga incitament hos den enskilde, hos AMS, hosarbetsgivarna och hos facket? Finns det i grunden incitament meddagens system för att undvika förtidspensionering eller är detibland den bekvämaste lösningen?Rune (): När man pratar med människor som ärföremål för rehabilitering eller dem som arbetar medrehabiliteringsverksamhet, får man inte en så positiv bild. redovisade en del erfarenheter från kassorna. Hanbrukar ofta hänvisa till att samarbetet fungerar dåligt, det ärtrögt och tidskrävande. Inte minst för äldre människor som ärföremål för rehabilitering blir det glapp mellan åtgärderna. Detupstår tidsperioder då ingenting händer. Man får en bild av attvar och en håller på sina regler och sin penningpåse.Vi har hört litet grand vad kassorna tycker är sådana områdendär ett bättre samarbete kan åstadkommas. Jag vill ställa någrafrågor till övriga aktörer, AMS, kommuner och landsting. Vadanser ni själva om regelverket? Vad skulle underlätta samverkan?Finns det regler som hindrar samverkan? Har ni synpunkter påförsäkringskassans regelverk? Finns det hinder där som bordeändras?Vidare har jag frågor om pengarna. Det framskymtar då och dåen penningpåse. Skulle en lösning vara att det finns en gemensampenningpåse från vilken alla rehabiliteringstjänster köps? Detgäller arbetsmarknad, medicinsk och social rehabilitering? Kandet vara en lösning att komma ifrån slagsmålet om pengarna?Margit (): Det gäller förtidspensionering. Jagtänkte begränsa mig till personer i 58--och äldre.Vi har i pensionsarbetsgruppen sagt att en del av kostnadernakan finansieras av AP-fonderna under en övergångstid. Detbetyder att vi bara har en nådetid. Vi måste fundera överproblemen.Är det inte så att alltför många personer över 60förtidspensioneras? Det är administrativt enkelt. Det finns enbestämmelse i lagstiftningen. På så sätt går det att behållayngre personal. Det kan tyckas riktigt. Men jag undrar om dettaär personalpolitiskt riktigt i ett läge närstrukturrationaliseringar skall göras. Det innebär attverksamheten totalt skall krympa, och det innebär attavancemangsmöjligheter osv. Vore det inte vettigare attbehålla den äldre personalen och få en naturlig avveckling överen tidsperiod och se till att de personer som skall fram iyrkeslivet går över i ny verksamheter där det finnsframtidsmöjligheter? Det är alltså ett fullkomligt radikaltnytänkande. Det skulle betyda att vi inte skulle behöva belastaverksamheten med förtidspensionering som görs utan istället få människor som är mer produktiva.Pontus (): Det gäller köp av arbetslivsinriktadrehabilitering vid seriösa hälsohem som t.ex. Tallmogården.Landstingens köp av vård vid hälsohem har minskat drastisktunder senare år sedan det blev ekonomiskt kärvt. Rehabiliteringjämställs numera med hälso- och sjukvård i lagstiftningen.I vad mån köps tjänster vid mera renodlade hälsohem förarbetslivsinriktad rehabilitering? Jag har en känsla av attdet finns rätt många människor som skulle ha glädje av att fåhjälp med att komma på rätt bog igen i livet genom att få deltai rehabilitering vid sådana hem.Charlotte (): Jag har en fråga till GerhardLarsson. Att kommer tillbaka till arbetslivet efter 6--8veckors rehabilitering är fantastiska siffror. Det är suveräntbra. Men hur stark är ställningen på arbetsmarknaden för dessa40 %. Hur lång är resan tillbaka till en fast ställning iarbetslivet? Har alla dessa helt osubventionerade jobbeller är det fråga om olika varianter av subventioneradearbeten? Hur tar det att passera de olikasubventionsgraderna tillbaka till vanliga och osubventioneradejobb? Jag är intresserad av en analys av dessa för att fåen uppfattning om hur stort steget är tillbaka.Ordföranden: återupptar nu förhandlingarna. Det gapartomt i arbetsmarknadsutskottets bänkar, och det beror på att detutskottet just nu har ett sammanträde. Dess representanterkommer tillbaka senare.Rune ställde en fråga till ,och . Vem vill börja besvara den?Jan : Jag uppfattade att frågan gälldebehovet av förändringar i regelverket. Den frågan kan besvarasmed utgångspunkt både i landstingens roll som sjukvårdshuvudmänoch i deras roll som arbetsgivare.Jag vill rent allmänt säga att jag tror att det finns storavinster att göra i det fortsatta rehabiliteringsarbetet genomeffektivisering av rehabkedjan. Sådana synpunkter kommer frånlandstingen i båda dessa perspektiv. Rehabarbetet kan integrerasi hela kedjan på ett annat sätt än . Det går för långsamtbåde i sjukvården och t.ex. i försäkringskassorna. Det berorpå att den ene aktören först utför det som denne skall göra,sedan tar den andre vid osv. Genom att dels minska ledtider,dels integrera arbetet och vidta flera åtgärder på en gång kanman effektivisera verksamheten högst betydligt.Det är i det perspektivet viktigt att samarbetet mellan deolika aktörerna utökas ytterligare. I sjukvårdsperspektivet hardet gjorts försök med finansiell samordning mellan hälso- ochsjukvård och försäkringskassa, något som har tillkommit inomramen för Dagmaröverläggningarna. Det har avsatts särskildamedel för detta, nämligen 400, 485, 485 och 510 miljoner kronorrespektive år för att utveckla och förstärka kapaciteten inomhälso- och sjukvården.Det tillämpas vidare en annorlundamodell för finansiell samordning, de s.k. FINSAM-försöken. Idessa försök deltar fem landsting. På basis av tidigare årsverksamhet kan man avsätta maximalt av försäkringskassansberäknade utbetalningar i stället till förebyggande åtgärderinom sjukvården.Även om det är litet svårt att direkt mäta resultaten kan mansäga att båda dessa typer av utökat samarbete givit godaerfarenheter. Inför vår förestående kongress finns numotionsförslag som går ut på att man i respektive län skall fåett större lokalt bestämmande omfattande samarbete mellanförsäkringskassa och sjukvårdshuvudmän.Ingrid : Också jag gjorde en snabb förfrågan hoskommunerna inför denna utfrågning. Jag kan generellt säga attkommunerna upplever ett dilemma. Man anser för det första attdet splittrade ansvaret gör att man förlorar möjligheter till enhelhetssyn. För det andra har man olika finansiärer, som bevakarsina respektive kassor. Det är dock inte så att det inteförkommer en reell samverkan. En sådan finns , dels icentrala och lokala rehabgrupper, dels i speciella projekt.Några av dessa redovisas i Arbetslivsfondens folder.På frågan vilka hinder som finns för dessa samverkansformerhar man angivit fyra huvudhinder. Det första är att manekonomiskt har skilda kassor. Det andra gäller regelverket. Manmenar att regelverk saknar flexibilitet.Ett tredje hinder gäller kompetensen. Man är litet tveksam tillhuruvida försäkringskassorna har byggt upp en tillräckligkompetens för i synnerhet psykiskt störda långtidssjukskrivna.Ett fjärde, mera allmänt, hinder är att man har skildaförhållningssätt. Också Försäkringskasseförbundet nämnde -- ävenom jag inte vet om man lägger in samma innebörd i detta -- attolika aktörer har olika förhållningssätt.Gerd Elmfeldt: Jag tror nog att man kan finna områden därregelsystemet kan förenklas, men jag tycker inte man skallglömma att nuvarande regelsystem också ger möjlighet till månganya samverkansområden centralt, regionalt och lokalt. Vi har påcentral nivå en arbetsgrupp, , som aktivt försöker kommafram till samverkansmöjligheter. I den samverkarRiksförsäkringsverket, Arbetarskyddsstyrelsen, AMS,Arbetslivsfonden och . Jag tycker att vi harkommit ett bra stycke på väg när det gäller att komma fram tillvad vi gemensamt kan göra.Jag tycker att mycket i de diskussioner som förs pekar på attvi inte når så långt som vi borde göra. Det kan då vara av värdeatt peka på att det under den genomArbetsmarknadsverkets försorg tillsattes 40 000 jobb. Underförra året fick 12 000 personer del av starta-eget-verksamhet.Av dessa 12 000 nya företag är många i inledningsskedet kanskeförsörjningsföretag, men de representerar trotsarbetsmarknadsläget ändå en tillväxtfaktor.Just nu får fler än lönebidrag. 1 000personer kommer via lönebidrag ut i arbete. Totaltsett är det också fler personer än tidigare som får del av deåtgärder som sätts in. Trots arbetsmarknadsläget har flerhandikappade fått arbete än . Dessutom har fler ungahandikappade än fått arbete.Gerhard talade om rehabtjänster. har vi Arbetslivstjänster, som harregeringens uppdrag att rehabilitera personer med anställning.Förra året arbetade man på dessa arbetslivstjänster med 14 000personer, och av dessa kom 3 av 5 åter i jobb. Vi arbetadetillsammans med 5 000 företag i landet.Även om vi nu inte är ensamma om dessa resultat -- många harkommit fram i en samverkan -- tycker jag att de visar att mantrots arbetsmarknadsläget jobbar mycket aktivt med dessa frågor.Men säkerligen kan vi åstadkomma ännu bättre resultattillsammans.Mats : Frågan gällde om arbetsgivarna skulle blimindre benägna att anställa människor som inte är helt friska omman lägger på dem mer kostnader för rehabiliteringen. Det ärnaturligtvis en i någon mån retorisk fråga som det är nästanomöjligt att svara på.Rent allmänt skulle jag vilja säga att arbetsgivarna säkertinte beter sig annorlunda i fortsättningen än de har gjorthittills. När en arbetsgivare skall anställa en person behöverhan en viss kompetens. Han bedömer kompetensen hos denarbetssökande. Han lägger en mängd olika aspekter på detta ochanställer den som är mest kompetent för arbetet. Det har hänttidigare och kommer säkert att hända i fortsättningen också anställer någon som i och för sig kanske inte är vad vikallar helt frisk, men som har den kompetens som arbetsgivarenvill ha.Över huvud taget tycker jag att man tyvärr ofta sätterlikhetstecken i den här debatten mellan sjuk ocharbetsoförmögen. Det är inte alls samma sak. En person som ärsjuk i ett visst avseende kan mycket väl vara arbetsförmögen ialla fall. Det tycker jag att man skall komma ihåg.I samband med anställning görs det dessutom undersökningar isyfte att hindra att man anställer någon som inte klarar ettvisst jobb på grund av att han/hon på ett eller annat sätt harnågon fysisk brist. Det är också en aspekt som tas in. Men jagtror, som sagt, att arbetsgivarna anställer efter kompetens ochatt de tar in denna aspekt som en del av bedömningen.Om arbetsgivare hesiterar inför att anställa, vilket jag i ochför sig inte tror, skulle man kunna fundera över om det kan varalämpligt att dela på kostnaderna för rehabilitering, beroendet.ex. på om rehabiliteringsbehovet kommer från någonting som harmed arbetet att göra eller inte. Det finns olika sådanaresonemang som man kan föra.Britt Trossmark: Jag kommer från Statens arbetsgivarverkoch representerar arbetsgivarna inom myndigheter och verk. Detstaten står inför är en stor förändring av verksamheten. Det ärdels bolagiseringar, dels effektivisering och neddragningöverallt. Vad det handlar om är att arbetsgivarna har krav påsig att driva verksamhet. För verksamhet behöver vi precis detsom var inne på -- kompetens.Frågan handlade om varför man pensionerar personer som är i60-årsåldern och däröver. Det är ingen automatik i att depensioneras. Vi har ett trygghetssystem som iövertalighetssituation ger möjlighet för den äldre att gå medpension, om man därmed bereder plats åt någon som annars skullebli övertalig. Men det sker alltså inte med automatik. Dethandlar om vem som har kompetens för jobbet, så att verksamhetenkan bedrivas på ett effektivt sätt.Men det handlar också om den enskilda personens incitament. Vikan aldrig lyckas med rehabilitering eller med att få ett brajobb utfört om inte personen själv känner att det här är någotsom han vill, orkar och kan göra. Orkar jag ställas inför denförändring som det innebär att jobba i en helt annanverksamhetsform, kanske med nya arbetsuppgifter och ytterligareförändringar framöver, eller ser jag det som en möjlighet att gåi pension tidigare? Ser jag det som en möjlighet som jag intefår utnyttja blir jag kanske missnöjd.I förändringssituationen finner man ute på verk ochmyndigheter ofta en mängd fall som man har haft . Detär människor som i och för sig har klarat jobbet något så när sålänge det har gått på i sin stilla lunk. Man vet vilket jobb manhar. Det förändras inte så mycket. Kompisarna runt omkringkänner sig också trygga och orkar ställa upp och stötta. Iförändringssituationen får alla ett väldigt tryck på sig. Dåorkar man inte med det här längre, och vi får sjukskrivningar.En del kanske redan har varit långtidssjukskrivna, fast man intehar hittat dem.Man måste börja jobba i den ände som pratade om.Vi har i arbetsmiljölagstiftningen krav på oss att medinternkontroll hitta system för att jobba med de här frågorna.De kan komma in tidigare, i ett förebyggande skede. Men detställer krav både på chefer och på arbetsledare att lära sig attse detta. Det krävs alltså utbildning av dem. Det ställer kravpå arbetskamrater, som skall orka göra det här jobbet. Detgäller att hitta de här fallen tidigt.Vi har också hört oss för om vilka erfarenheter myndigheterhar av att jobba med rehabilitering. Man konstaterar att det ärganska svårt, eftersom det inte finns några jobb attrehabilitera till -- knappast hos den egna verksamheten och änmindre på andra håll.Men i de fall där man hade börjat i ett tidigt skede var enmycket större procent tillbaka i arbete än bland dem som hadevarit sjukskrivna först. Det är en gammal sanning.Detta vet alla som jobbar med rehabilitering.Gerhard : Jag har en bild som visar hur situationenför dagens 50-åringar och äldre ser ut innan fyrtiotalisternakommer upp . Bilden visar att innan 40-talisternablir står redan av alla personer som äröver utanför arbetskraften och/eller är arbetslösa. Det ärmer än hälften av dem som är . Ni kan se att avdem som är är förtidspensionärer, medan20 % är antingen avtalspensionärer eller arbetslösa.Det skrämmande som bilden visar är att hela tillskottet avarbetskraft omkring och en bit in kommergenom åldersförskjutningar uppåt. Om utvecklingen fortsätter påsamma sätt som , med samma andel 55--60-åringar och äldreutanför arbetsmarknaden -- vi bortser från vad kanbetyda för fri rörlighet av arbetskraften -- skulle större delenav arbetskraftstillskottet försvinna. Vi får nämligen ingetarbetskraftstillskott i åldersgrupperna --. Detkommer däröver, om vi bortser från rörligheten mellan länderna.Det är ett dilemma att komma åt detta.Jag uppfattade att frågade om inte de äldreförsvinner litet för lätt från arbetsmarknaden. Denuppfattningen delar jag. Det går litet för lätt. Det geranledning att återigen komma tillbaka till incitamentstrukturen,kostnaderna för arbetsplatsen och frågan om hur man organiserararbetet och får andra attityder till människor i olika åldrar.Det är ett långsiktigt arbete. Men i det korta perspektivethandlar det om ekonomiska incitament.Vi är tillbaka till obalansen mellan korta sjukskrivningar,långtidssjukskrivningar och förtidspensioneringar. Där kan mantänka sig olika alternativ. Men jag tror att det är viktigt attkomma åt detta. Annars har vi inte någonting annat änlagstiftning att ta till för att få en arbetsmarknad som delasav olika grupper.Nu är inte risken för utanförskap för dem detvärsta. Det är värre för de funktionshindrade. Men eftersom enhel del av oss i salen tillhör de här generationerna kan dettavara intressant.Birgit : Jag kan ta frågan om hälsohemmen. Deflesta hälsohem erbjuder egentligen inte det vi kallar föryrkesinriktad rehabilitering. Däremot kan man säga att det ärmycket svårt att dra gränsen mellan yrkesinriktad rehabiliteringoch medicinsk rehabilitering. Jag skulle tro att de flesta avoss skulle önska en mindre tydlig sådan gräns. Jag tror ocksåatt man till dels kan komma åt den genom att lägga in den härtypen av rehabilitering i en rehabiliteringsplan. Då ingår densom ett led i en yrkesinriktad rehabilitering.Många av de rehabiliteringsinsatser som vi gör behöver få enannan anknytning till arbetslivet och till de övrigarehabiliteringsinsatserna. representantsade att man borde effektivisera rehabiliteringskedjan. Det trorjag är något som vi som agerar på rehabiliteringsmarknaden måstegöra. Vi måste "hålla i" den person som rehabiliteras på ett mereffektivt sätt, så att inte glappen blir för stora ellerpersonen kommer till sådan här ad hoc-rehabilitering, dvs. någonfår en idé och så åker man i väg på en rehabilitering som intehänger ihop med det övriga.Oavsett hur många sådana här institutioner vi skickarmänniskor till är faktiskt det största problemet arbetslösheten.Cirka 30 % av de sjukskrivna är arbetslösa . Det finns ettmaterial som visar att de som ingår i den unga gruppen ärarbetslösa till . Om vi skall ge dem incitament förrehabilitering betyder det faktiskt att vi på något vis måstesäga till dem att de kan få jobb. Det är ändå det som skalldriva dem att komma tillbaka till arbetslivet. Med tanke på detsom visades av om hur många jobb somhar försvunnit och hur tveksamt det är att man kan få jobb, trorjag att vi måste göra en mycket större satsning på att finna nyaarbetstillfällen för de här människorna. Och också finna, somUlf var inne på, en möjlighet till incitament förarbetsgivarna att bli mer aktiva i en tidigare rehabilitering.Liselotte Wågö: Min fråga ramlar egentligen mellan de härtvå punkterna, men jag begärde ordet med anledning av att mannämnde effektivisering av rehabiliteringskedjan. Det gällersamarbetet mellan de rehabiliteringsresurser som finns i landetoch försäkringskassan.En viktig ingrediens i rehabiliteringskedjan, som jag haruppfattat det, är sjukgymnasten, som står för mycket av denbehandlande delen i rehabiliteringen, även om det naturligtvisfinns ett antal andra aktörer som samverkar i den här kedjan.Det jag först vill fråga representanterär: Hur ser den här inriktningen i kåren ut resursmässigt?Vilket intresse finns det bland sjukgymnaster att just hitta denhär nischen? Sjukgymnast som sjukgymnast, men det är faktiskt såatt man även inom den här kåren specialiserar sig, hittarnischer och utvecklar kunskaper inom en speciell bransch.Jag undrar: Hur ser resurserna för den här specialinriktningenut? Vad är tanken i kåren ? Är det här någonting som niintresserar er för? Är det någonting som ni försöker attinspirera kåren till att arbeta med?En fråga till : Hur ser ni påsamverkan? Har ni någon uppfattning om hur pass stort samarbetedet finns mellan etablerade rehabiliteringskliniker och enskildasjukgymnaster i landet? Har det utvecklats ett bra samarbetemellan sjukgymnaster och försäkringskassor ute i landet?Kurt : Den här frågan hänger ihop med en annanfrågeställning som har tagits upp. Det har framgått av den härdebatten att många har undrat: Varför finns det så många godaexempel på rehabilitering, och varför ser siffrorna inte bättreut än de gör? Varför diskuterar vi det här problemet? Jag tyckeratt litet av nyckelfrågan ligger i detta.Jag tror att ett gott exempel eller flera goda exempel ärnågot som enskilda initiativ driver fram. Någon kassa, någraenskilda handläggare tar initiativ och gör något bra, ettlokalkontor gör något bra. T.ex. Arbetslivsfonden kantillfälligt få mycket pengar och göra något bra av det med endel goda idéer.Men grundproblemet, som jag tror att ni som politiker behövertitta på, är om det finns några strategiska frågor som vi måsteta tag i. Jag tycker att vi har snuddat vid en del här. Dethjälper inte så värst långt att ändra en mängd detaljer iregelverket. Företagen måste, oavsett om man gör endifferentierad arbetsgivaravgift eller något annat, få ettincitament för att man skall bete sig gott gentemot dem somjobbar där. Jag tror att det är helt avgörande.Jag tror också -- och någon annan var inne pådet -- att man måste se efter om den enskilde har incitament föratt bli frisk eller för att undvika att bli sjukskriven. Som detser ut på arbetsmarknaden har man faktiskt inte det. Visserligenkan arbetslöshetsersättningen kanske ge litet mer än andraformer, men den tar snabbt slut. Det bästa litet långsiktigaalternativet nu är förtidspension.Som någon har sagt är det inte så lätt att dra en gräns mellannär man är så sjuk att man inte kan jobba eller mår litet dåligti allmänhet. Även om jag lägger mig i något som jag kanske inteskulle lägga mig i tror jag att man inte kan göraarbetslöshetsersättningen för dålig, eftersom kostnaderna dåflyttas över på socialförsäkringen.