bet · GH01AU11 · 1994-03-03 00:00:00 — Men det sägs också attverksamheten har blivit bättre, så det är inte självklart att alladministration är någonting dåligt. Vi kan ha bättre än engelsmännen.Vidare tror jag att avknoppning är en rimlig strategi när man kan uppnå nyasynergieffekter -- dvs. man kan kanske förverkliga nya skalfördelar, utnyttjafordon för olika saker osv. Men hörde jag att bårhuset vid lasarettet iNyköping skall privatiseras och omfattas av en läkare, två biträden och enbegravningsentreprenör. Då tror jag att det har börjat gå troll i tänkandet pådetta område.En annan väldigt viktig metod är vad som kallas "bench marking". Jag vet intevarför det inte finns en svensk översättning. I varje fall känner inte jag tillnågon sådan. Uttrycket innebär att man på punkt efter punkt, siffra för siffra,jämför kostnaderna för verksamheten på olika ställen och därav drar lärdomar.Ni har väl läst om Volkswagendirektören som kommer från ochsom är beskylld för att ha gjort någonting skumt i samband med den övergången.Vad han lär ha gjort är att han tagit med sig produktionskostnadsdata ochkvalitetsdata. Så viktiga är alltså sådana här upplysningar om hur man arbetareffektivt i olika led av produktionen.Inom ett offentligt huvudmannaskap har man ju på ett mycket lättare ochöppnare sätt tillgång till den typen av data. Därför tror jag att det här är enmetod som vi kan komma ganska långt med.Jag vill också betona valfriheten som styrmedel, inte då valfrihet därför attvi har tusen olika uppfattningar om hur vi vill få en blindtarm borttagen ellerom hur vi vill lära oss matematik, utan därför att valfrihet för brukarna ärett sätt att sätta press på planerarna och politikerna, att validera derasbeslut.Det är alltså viktigt att ha åtminstone två alternativ. Det behöver inte varafråga om vare sig 10 eller 20. Jag tror att det är till avtagande nytta när mankommer över låt oss säga två, tre stycken.En ytterligare trend som håller på att bryta sig in här i landet är vad somkallas konceptstyrd verksamhet. Ett exempelinom sjukvården är "managed care", alltså styrd, förvaltad, vård. Det visar sigatt detta inom ramen för ett system där organisationerna är utsatta för någonform av konkurrens, är det system som i anses vara det mest effektiva. Dessvärre innebär det att många av de fina idéer som SKAF arbetar med, medsjälvstyrande grupper där de anställda tar ett väldigt stort ansvar ochutvecklar och hittar på saker, egentligen inte realiseras.Tvärtom det om följande: En blindtarm -- det blir inläggning under tredagar. Det är två röntgenundersökningar, och det är fyra tester av olika slag.Om läkaren tycker att detta inte passar patienten måste särskilt tillståndbegäras.På liknande sätt utvecklas inom barn- och äldreomsorgen olika koncept för hurverksamheten skall utformas. Detta är ett slags, kan man säga, McDonaldiseringav verksamheten -- det är tre lökringar och en skvätt ketchup som gäller.Även om man reagerar negativt på en så hård styrning, är det nog realistiskt-- i rådande ekonomiska läge -- att den pressar sig fram. Inom vissaverksamheter visar sig idéer vara väldigt effektiva. Därför är detsannolikt att de i någon form förr eller senare kommer in, även i våroffentliga sektor, på vissa håll.Jag tror, och flera här har varit inne på detta, att det inte överallt kommeratt krävas en kvalifikationsökning, men naturligtvis att arbetsgivarna kommeratt välja att satsa på den utbildningsmässigt mest kvalificerade personalen.Sjuksköterskor slår alltså ut undersköterskor. Förskollärare slår utbarnsköterskor.Jag tror att en större del av utbildningen flyttas över till arbetsplatsen.Det är stor skillnad mellan den offentliga och den privata sektorn när detgäller i vilken utsträckning man har lagt ansvaret för utbildning påhögskoleväsendet respektive utbildning i arbetet. Man kan säga atthögskoleväsendet i stor utsträckning har varit ett utbildningssystem uppbyggtför att förse den offentliga sektorn med kvalificerad arbetskraft. Jag trordock att det är dags för arbetsgivarna att ta hem en del av denutbildningsverksamheten, därför att den behöver vara något mera specifik förkommunen eller för det speciella arbete som man håller på med. Detta följer avökad pluralism i verksamhetsformer.En sista punkt när det gäller hur de nya jobben ser ut. Alla anställda kommeratt ha ett ekonomi- och kvalitetsansvar om än av varierande omfattning. Detekonomiska ansvaret kan drivas fram genom incitament av det slag som man nu ärangelägen om att föra in på kliniker och institutioner. Det bygger påorganisatioriska -- inte personliga -- incitament. vill jag peka påde stora risker som finns för rena produktionsbonus och alldeles särskiltprestationslöner. Det leder så väldigt lätt antingen till överkonsumtion undervissa förhållanden eller, om det är utformat annorlunda, till underkonsumtion.Vi har redan uppnått fantastiska resultat inom sjukvården, utan attegentligen ha infört prestationslöner. Således tror jag inte att det är ensärskilt angelägen reform, även om man kan ha mycket flexiblare lönesystem änvi har haft. Det är alldeles självklart.Det är viktigt att vi inte bara tänker i incitamentstermer. I stället måstevi också tänka på att incitamenten fungerar inom en social inramning.Effektivitet och kvalitet bärs även upp av sociala normer. Dessa sociala normeri sin tur bärs upp av strukturer i samhället -- läkarföreningar och SHSTF,politiken, debatten i m.m. och måste vara starkt förankrade påarbetsplatserna.Vi får inte utforma nya styrsystem så de motverkar de här sociala normerna.Vi måste ha ögonen öppna både för att det finns de av oss som bejakarmateriella incitament och för att det skall finnas en social inramning som göratt detta inte barkar i väg på tok för mycket. Det finns en debatt där det ärschyst att tjäna pengar och att visa bra bokslut men som förringar sånt som harmed kvalitetsdiskussioner att göra. Det är alldeles fördärvligt.Så alltså till huvudfrågan: På vilket sätt kan vi framöver finansiera denoffentliga verksamheten så att det skapas en dynamik som ger nya jobb med sammakvaliteter som de gamla?De nya jobb som har kommit fram på den privata marknaden för de aktuellagrupperna av människor i andra länder har varit jobb som inte har haft sammasociala skyddsnät som de gamla. De har haft sämre löner och ett mindremeningsfullt innehåll. I har det varit en väldigt intim koppling mellanskattefinansiering och offentlig verksamhet. Dess värre tror jag att vi måstefundera över om det finns sätt att utforma finansieringslösningar som gör attvi kan behålla och kanske förmera sysselsättningen inom de viktiga områdena, såatt vi inte lägger ner resurser inom åldringsvården och skapar nyasysselsättningstillfällen som parkeringsvakter och påsfyllare i snabbköpen.Diskussionen måste handla om detta, att finna en mekanism som gör det möjligtatt tillgodose den efterfrågan på kollektiva tjänster som vi vet finns. Då trorjag att man måste börja tänka på ett nytt sätt när det gäller finansiering:försäkringar, att införa brukaravgifter och att finna nya betalare för en deloffentlig verksamhet. Kanske skulle fastighetsägare och arbetsgivare varaberedda att betala för en del saker som det offentliga har tagit på sig, om depå ett mera direkt sätt ser nyttan just för dem och om de själva får vara medoch påverka mer av verksamhetens utformning. Det handlar alltså om möjlighetenatt debitera dem för tjänster som hela kollektivet av skattebetalare hittillshar tagit på sig. Kopplat till detta finns väl också idéer om att man möjligenkan utöka sponsorverksamheten.Hur kan vi utveckla en mekanism som gör att det sker ett dynamiskt nyskapandeav jobb för vård, utbildning och liknande efter de gamla som försvinner, inteför att de inte behövs, utan för att kommunens pengar tar slut?Ordföranden: tackar . Ytterligare en kommentatoråterstår. Men vi bryter nu för 15 minuters paus. Efter pausen får inleda diskussionen.Jag hoppas att utskottets ledamöter och suppleanter och även andra inbjudnaförbereder sig på både synpunkter och frågor.Ordförande : Då är ni välkomna in. Tanken är att vi nu skallfå möjligheter till frågor och kommentarer till det som hitintills har sagtskring frågeställningen framtidens arbetsplatser inom den offentliga sektorn. Viskall fortsätta med de avslutande kommentarerna från dem som vi speciellt harbett komma hit.Jag kom att tänka på att flera har använt ordet flexibel. Det skall varaflexibelt, vi skall ha en flexibel organisation och vi måste alla varaflexibla. Det påminner mig om att jag på en turlista för en båtlinje såg enskylt där det stod: Här tillämpas en flexibel turlista. Då funderade jag överom det betyder att han kör när jag vill åka eller om det betyder att jag skallåka när han vill köra.Åke E : Jag kommer inte att använda några overheadbilder ,vilket tillhör min normala metod. Jag skall försöka klara mig utan det stödet.Jag tänker ta upp fyra frågeställningar. Den första är vad som håller på atthända med sysselsättningsstrukturen. Den andra är om det finns något permanentberoende och om det kan beräknas. Den tredje är frågan om hur ungdomarnaegentligen ser på det som har att göra med den offentliga sektorn. Den fjärdeoch avslutande är om det finns några finansieringsmöjligheter. Jag skallförsöka att avdela en minut åt varje problem.När det gäller den allmänna strukturomvandlingen går den mycket snabbt ,särskilt i arbetsmarknadstermer. När vi använder data för perioden --1985och ända klassificerar vi arbetskraften i tre typer av yrken,nämligen om man arbetar med fysisk varuhantering, om man arbetar med mänskliginteraktion eller om man arbetar med kunskapshantering och kreativ verksamhet.Om vi gör uppdelningen i dessa tre bitar och ser på kunskaps- ochinformationsjobben, servicejobben -- där mycket av den offentliga sektorn finns-- och varuhanterande jobb finns det två mycket tydliga tendenser.Den ena tendensen är att varuhanterande jobb, där man använder sin muskulärakraft, minskar stadigt . Därefter accelererar avvecklingen avsådana jobb. Tar vi hänsyn till utvecklingsförloppet räknar vi med att vikommer att gå från en situation 1970 där av den svenska arbetskraftenjobbade med den här typen av varuhantering till en situation där ungefär 15 %kommer att göra det vid det kommande sekelskiftet.Den andra tendensen är också mycket entydig. Den ursprungligen mycket lillagrupp av jobb som hade att göra med informations- och kunskapshantering växer iett mycket snabbt tempo. I själva verket räknar vi med att den typen av jobbkommer att växa till 40--av den totala sysselsättningen på arbetsmarknadenvid det kommande sekelskiftet.Hur ser det då ut med servicejobben? De ligger i stort sett konstanta i andelav den totala sysselsättningen fram . Jag tror att den härkonstansen har att göra med det förhållandet att det finns en hel mängd andrakonstanter.Service i den bemärkelse som jag nu talar om, nämligen interaktion mellanmänniskor eller verksamhet som oundgängligen förutsätter att användarnasnubblar omkring på fabriksgolvet, har mycket starka relationer tillberoendegrupper. Man kan se på beroendefrågan på två olika sätt. Dels i mikro,dvs. man kan se till sig själv och fråga hur stor del av livet man jobbar. Hurstor del av livet är jag faktiskt självförsörjande eller t.o.m. litet mer änsjälvförsörjande? Om man räknar grovt framåt i tiden kommer det att röra sig omungefär halva livet. Jag har ur statistik plockat fram ungefärligauppskattningar på den del av livet som man som individ är beroende av andra.Det rör sig om . Enligt de framskrivningar som SCB gör rördet sig om 47--, dvs. det är något som ligger tämligen konstant.Proportionen mellan hur många som är gamla och sjuka och hur många som är småoch beroende av sin omvärld ändras. Det kan naturligtvis påverka efterfrågan,men i grunden har vi den här konstanta beroendeandelen.Vi finner det också om vi går in och ser på det individuella livet. Man ärgenomsnittligt i utbildning fram till 21--22-årsåldern. Man jobbar mellan 22och . Sedan har man ett ganska långt återstående liv. Det blir det också. Även i det perspektivet är halva befolkningen beroende.Det här har naturligtvis människorna alltid tagit hänsyn till. Konstruktionenav samhället är ju sådan att man bryr sig väldigt mycket om familj, hem,utbildning, arbete och förberedelser för det samt hälsans utveckling eller, omman så vill, humankapitalets utbyggnad, underhåll och vård. När vi går in ochfrågar 70-talisterna, de som är 20--, vad de ser som de allraviktigaste prioriteringsområdena i livet är det just familj och hem på förstaplats och därefter utbildning, arbete och hälsa. Det är de trehumankapitaldimensionerna som man vill ha ordnade på ett vettigt sätt.Får man dem då ordnade på ett vettigt sätt framåt i tiden? Jag är heltövertygad om att humankapitalfrågan kommer att vara central för människorna ochdärmed för politiken. Väldigt mycket av det som sker inom serviceområdet harjust med utbyggnad, underhåll och vård av humankapitalet att göra. Därutöverhar naturligtvis lärare och andra deltagare i kunskapshanteringen storbetydelse.Det här permanenta beroendet i mikro och makro innebär naturligtvis ettfinansieringsproblem. Det finansieringsproblemet skärps framåt. Om vi skall fåordning på de grundläggande balansbristerna i borde vi egentligen gåupp från 15--i investeringarnas andel av bruttonationalprodukten tillnågonstans i närheten av en fjärdedel. Vi måste alltså ta oss över till detta.Det innebär att vi å ena sidan måste få folk att investera och å andra sidanmåste få människor att också avstå från konsumtion i livet närde producerar ett överskott som kan användas för andra ändamål.Detta för mig slutligen över till frågan om hur man kan rekonstruerafinansieringssystemet. Jag tror att vi måste söka oss fram på vägar som harprövats i t.ex. . Där har de haft exakt det här problemet, nämligenatt ta sig från en ganska låg investeringskvot till en mycket höginvesteringskvot som de ville säkra humankapitalets tillväxt ochunderhåll.Jag tror alltså att vi skall sluta att titta på och . Jag troratt vi måste gå ut och studera hur man gör i de ekonomier där man har förmåttatt stegra investeringsandelen och säkra humankapitalets utvecklingoch underhåll. Därför måste vi börja att diskutera i termer avhumankapitalförsäkringar. De kan konstrueras betydligt mer raffinerat änSingaporelösningen, men ändå med den som en sorts grundläggandeinspirationskälla. Vad innebär detta?En humankapitalförsäkring av den här typen måste vara självfinansierande övervarje individs livscykel. Det är det första kravet. Det andra kravet är att vimåste ha tillräckligt tydliga och tillräckligt stora morötter som stimulerartill återhållen konsumtion i den yrkesverksamma delen av livet. Det här kallarman ibland för ett sparkrav, men jag vill inte se det som ett sparkrav. Jagvill framför allt se det som en stimulans till att tänka långsiktigt. I densynen ingår också ett krav att försäkringen bör stimulera till individuellutveckling när man har anledning att ta ut ur försäkringssystemet, dvs. när manlyfter ut ur försäkringssystemet skall man tänka efter hur det slår på denframtida behållningen, som naturligtvis bör kontrolleras individuellt i det härförsäkringssystemet.Det bör också vara i stort sett självadministrerande. Vad innebär det?Skillnaden mellan inlåningsränta och utlåningsränta skall vara mycket liten. ISingapore har man lyckats pressa den skillnaden till . Det innebär alltsåatt det är en utomordentligt byråkratiskt välorganiserad apparat. Jag tror intevi lyckas komma dithän. I innehåller systemet enormt starka inslag avrepression, vilket gör att man kan hålla nere den här typen av kostnader. Vibör dock söka oss över mot självadministration.Slutligen är jag helt övertygad om att om det här skall fungera måste vi fåmikroberoendet och makroberoendet att gå ihop. Det innebär att systemet måstekonstrueras så att det stöder familjen eller de alternativa smågrupper somfinns för att klara den enskilda människans problem i situationer som intelämpligen i kollektiv form. Det nuvarande socialförsäkringssystemetuppfyller inte dessa krav på långsiktig hållbarhet. Det finns ingen chans attklara beroendegruppernas behov inom ramen för ett icke rekonstrueratsocialförsäkringssystem. Det måste därför byggas om.Ordförande : Det var den siste i förväg prepareradekommentatorn. är ordet fritt för synpunkter och frågor. Var så goda!Monica : Jag vill kanske främst vända mig till representanten frånLandstingsförbundet och i viss mån även till representanten förKommunförbundet. Jag har ett förflutet inom sjukvården. Det är utifrån det somjag vill säga några ord.Det sades här att framtiden kommer att kräva högre utbildning. Man kommer attfå andra yrken och högre status på dem. Det kommer att vara en annan sortsmänniskor inom den här verksamheten. På det sättet skall man kunna uppnå enbättre kvalitet. Jag ställer mig frågan: Vem skall göra omvårdnadsjobbet? Vihar ett mycket stort behov av omvårdnad av framför allt äldre människor ochdelvis även barn. Där är det kanske inte de tekniska och medicinska sakerna somär viktigast, utan möjligheten att kunna ta hand om framför allt de gamla påett humant och bra sätt under deras sista dagar.Det sades klart ut att antalet sjukvårdsbiträden och undersköterskor minskar.Min erfarenhet är tyvärr den att man inte ändrar arbetsorganisationen i sammatakt som man ändrar yrkeskategorier. Det blir en lucka mellan dem som gjordejobbet tidigare och dem som eventuellt skall göra jobbet längre fram.Den andra frågan som jag ställer mig är: I vilken takt utbildar man redananställda till att kunna ta de nya jobben och vara beredda att ställa upp på denya kraven? Jag är medveten om att det sjukvårdsbiträdesarbete vi gjorde på60-talet när jag började kanske inte är aktuellt inför 2000-talet. Men demänniskor som finns inne i organisationen har ju ändå kunskaper ocherfarenheter som de bär med sig.Sedan fick jag inte klart för mig hur landstingssidan och kanske kommunsidanser på detta med arbetsorganisationen och att flytta ner den i hierarkin ochlåta de anställda ta ett större ansvar. Den lilla erfarenhet jag försökt attskaffa mig när det gäller detta visar att man både höjer produktiviteten ocheffektiviteten om man släpper de gamla banden och ändrar arbetsorganisationen.Jag tror att man därmed också får bättre kvalitet till en billigare penning.Ordförande : Vi gör så att vi släpper in några stycken. Desom blir apostroferade kan börja fundera över eventuella kommentarer tillbaka.Marianne : Jag tycker att det var mycket välgörande att höraLars-Åke berätta om hur man tar tag i de här frågorna när det gällerbåde kunskapsutveckling och ansvar hos den enskilda människan. Han sade att densom kanske blev ledsen över det var kassören i förbundet. Det tror jag inte atthan har anledning att vara. Det finns ju andra hot mot er verksamhet som kommergenom trycket uppifrån. Jag tycker att det är mycket bra att ni tar tag ifrågorna.Det var mycket annat som var intressant, men jag vill ställa en konkret frågatill . Jag tyckte det var intressant när han visade sina bilder påoffentlig sektor och att kvinnornas inträde där inte har lett till några högrelöner. sade att det beror på den samlade familjepolitiken.Kvinnorna har alltså bedömt det vara lönsamt ur olika andra synpunkter att gåut i arbetslivet även om de inte har fått så mycket betalt.Jag drar den slutsatsen att den familjepolitik som vi har fört egentligen harpressat ner kvinnors löner och bidragit till att vi har dessa löneklyftor äveni offentlig sektor. Då drar jag den slutsatsen att om vi inför en störrevalfrihet genom ett vårdnadsbidrag skulle det få en effekt på lönebildningen iden offentliga sektorn. Delar den uppfattningen?Elver : Den här morgonen började ju med att vi fick höra om denstarka kommunala tillväxten och att stat och enskild sektor legat ganskastilla. Jag undrar var sambanden finns när det gäller tillväxten. Är det denhögre kommunala ambitionen, beror det på att det har flyttats över uppgiftertill kommunerna som inte fanns där förut eller finns det andra orsaker?Sedan har jag en allmän fråga till de flesta föreläsarna. De hade väldigtmånga kreativa uppslag och mycket goda analyser. Ser ni med förhoppning på kan få några konkreta program som skulle kunna vara användbara bådepolitiskt och ute i verksamheterna? Eller är det så att det kanske stannar vidde fina programförklaringarna och de djupa analyserna?Berit Andnor: Jag har en fråga till företrädarna för . Ni beskrev båda två hur lönesituationen ser ut för dekvinnor som arbetar inom era sektorer. Vi hörde också beskrivaden uppfattning som arbetsgivarna har kring hur lönebildningen ochlöneförhandlingarna skall ske . Min fråga till er är: Vilkakonsekvenser får den här lokala lönebildningen för lönespridningen? Vilkaeffekter får den lokala lönebildningen när det gäller löneskillnaderna, dvs.kvinnors och mäns löner?Sedan vore det också intressant att veta vilken strategi de offentligaarbetsgivarna har när det gäller att minska de löneskillnader som finns mellankvinnor och män inom era sektorer.Sedan har jag en fråga till . Det gäller detta medhumankapitalförsäkringen. Det vore mycket intressant att få veta vilkafördelningspolitiska effekter en sådan modell har fått i Singapore.Ordföranden: Jag ger ordet till företrädarna för Landstings- ochKommunförbundet.Monica : Den utveckling som beskriver ärmycket viktig och riktig. Ansvar och engagemang för både ekonomi och kvalitetmåste flyttas så långt ner som möjligt både för att öka individuellarbetsglädje och för att höja produktivitet och effektivitet.Det talades här om omvårdnadsarbetet och det minskande antalet biträden. Jagtror att utvecklingen inom sjukhusområdet går mot att det förmodligen blir enkategori. Tendensen är att de mindre kvalificerade, mer rutinmässigauppgifterna försvinner. Det beror också på den medicinskt-tekniskautvecklingen. Det är kortare vårdtider. kunde man ligga inneupp till en hel månad för att bli opererad för starr. går man hem efternågra timmar. Även här sker ett stort tapp inom en del av arbetet. En stor delav omvårdnadsarbetet är dessutom överförd till kommunerna.Jag vill också kommentera lönespridningen. Den nya typen av avtal -- dvs.individuella, personliga löner -- har än så länge inte haft så stor påverkan.Men vi måste vara mycket uppmärksamma. Vi har i vårt remissvar påLöneskillnadsutredningen uttryckt att det är mycket viktigt att man i förstahand lokalt för statistik, arbetar med avtal och är medveten om attinsatser krävs för att nå en bättre relation mellan mäns och kvinnors löner.Jan-Åke : Jag tror att det i stort sett blir som ikommunerna när det gäller de enklare arbetsuppgifterna och vem som skall tahand om de äldre. Där finns inte samma rationaliseringsmöjligheter. Det finnsen skillnad mellan dessa arbeten och arbeten inom andra sektorer. De kommer iinformationssamhället att få en helt annan utveckling. Men jag anser inte attdet blir någon större skillnad när det gäller äldreomsorg och karaktären på detarbetet. Det kanske i kanten blir litet mer frivilliginsatser.Det ställdes en fråga om varför kommunerna haft en så stor tillväxt och omdet berodde på ökade ambitioner hos kommunerna. Tänker vi efter vet vi ju allavad det beror på. Det beror på uppbyggnaden av välfärdssamhället och kvinnornasutträde på arbetsmarknaden. De uppgifter som förut sköttes i hemmen, dvs.äldreomsorg och barnomsorg, sköts numera i kommunerna. Dessutom harbefolkningsförändringarna med fler gamla och fler barn förstärkt detta. I stortsett hela den kommunala utökningen av personal beror på uppbyggandet avvälfärdssamhället.Sedan till frågan om löneskillnaderna och de låga lönerna för kvinnorna. Dethar inte blivit några förbättringar med centrala avtal. Det har i vart fallännu inte visats att det blir sämre med lokala avtal, utan det finnsförhoppningar att det skall gå bra. Den stora begränsningen är här ekonomin ochdet ekonomiska utrymmet.