prot · GG09107 · 1993-05-07 00:00:00 — Då ärdet plötsligt liksom självklart att lägga upp alla de100 miljonerna.Jag tvivlar på att vi ännu inom ESK:s ram harmobiliserat all världens frivilligorganisationer. Detgäller expertis inom psykiatri och medling. Detgäller konfliktlösande utan våld, ''vinna vinna''-lösningar som finns i , i , i hela Europaoch säkert på många ställen i osv. Jagtvivlar alltså på att vi verkligen har engagerat alladessa i den här konflikten. Förmodligen skulle detkosta, krasst uttryckt, en bråkdel av vadmilitärinsatserna kostar.Poängen här är att det är i egenskap avordförandeland i ESK som har initiativet.Självfallet skall vi först och främst lita till dem somvi har runt omkring oss här i och i våra egnaorganisationer. Men vi kan också ta kontakt medUSA, ja, med alla de 52 länderna för att få demmobiliserade i ESK-sammanhang när det gällerJugoslavien. Har vi verkligen gjort detta?I går var vi inne på hur sådant här rent praktiskt gårtill. Jag vill fråga utrikesministern: inte enperson på UD få ansvaret när det gäller att underESK:s mandat ta sådana här systematiskakontakter med de 52 länderna och ''dammsuga''möjligheterna till kontakter med all den expertissom kan finnas? Det vill ju då till att den personenverkligen känner till vad som är på gång ute ivärlden i dessa sammanhang. Det gäller således anlitar en särskild person som på UD:suppdrag, på ESK:s ordförandelands uppdrag,verkligen går ut till alla dessa organisationer.Jag kanske också hinner berätta om HCA-processen -- eller, som vi brukar kalla den,Helsingforsprocessen -- som har tre ordförande.Samtliga tre är kvinnor och dessutomfredsforskare. I t.ex. verkar kontakt med henne är naturligtvis viktig. Allaorganisationer som eftersträvar fred i det fornaJugoslavien och all den fredskärlek som finns därmåste vi naturligtvis stärka. Här behövs kontakter.Anf. 34 Utrikesminister ():Herr talman! Jag är övertygad om att ESK kan göramera, och jag tycker att ESK arbetar för den fassom vi hoppas skall komma -- dvs.rehabiliteringsfasen, återuppbyggnadsfasen. Vi ärännu icke där, men hela det internationellasamfundets ansträngningar går ju nu ut på attåstadkomma den fasen. Då hoppas jag att ocksåESK tar initiativ när det gäller att försöka engagerafrivilligorganisationer.Jag tvivlar dock på att ESK kommer att kunnaengagera alla världens frivilligorganisationer, mendet behövs nog heller inte. Det finns ju så mångaolika organisationer, både FN-organisationer ochandra, som är verksamma och som kan samverkamed frivilligorganisationerna. Jag är dockövertygad om att vi kan göra mera.På UD finns det ju en särskild ambassadör församarbete och kontakter med NGO-organisationer. Mina handläggare på ESK-sidankommer att ha ett särskilt samtal och att försökautarbeta idéer om hur vi skall gå vidare i den härfrågan.Till vill jag bara säga att jag delarhans uppfattning och att jag gör samma analys. Detär oerhört viktigt med den här träningen. Såvitt jagförstår, efter att ha talat med olika svenskar som är,och har varit, verksamma i FN-tjänst, är det härmed att också kunna utöva ett slags civilverksamhet kopplad till FN-uppdraget nog någotsom svenskarna är ganska duktiga på. Men det ärockså något som bör ingå i träningen -- och det trorjag också att det gör.Anf. 35 ():Herr talman! Jag noterar med tillfredsställelse vadutrikesministern här säger om vikten av den härutbildningen. Jag är alldeles övertygad om attutrikesministern kommer att försäkra sig om attdetta verkligen ingår i utbildningen på ett adekvatsätt.De svårigheter som den här personalen kommer attmöta är säkert större än vad som varit fallet i mångatidigare FN-operationer -- även om många av demvarit svåra nog och innehållit många risker förvåldsutbrott osv.Jag håller naturligtvis med utrikesministern när honsäger att ESK kommer att få en väldigt viktig roll irehabiliteringsfasen. Den saken har jag också tagitupp i min interpellation.Återigen noterar jag med tillfredsställelse att manredan nu börjar funderar över detta. Mennågonstans tror jag att man måste inse attrehabiliteringsfasen måste börja . Man kan alltsåinte vänta till dess att allting har lugnat ner sig föratt därefter påbörja den här processen. I varje fallmåste den rent politiska rehabiliteringsfasen -- dvs.detta med att försöka överbrygga de motsättningarsom finns och att försöka identifiera de verkligabakomliggande problemen i fråga om den härkonflikten osv. -- påbörjas omgående.Vad man kan åstadkomma med hjälp av enfredsbevarande styrka är ju trots allt bara så attsäga en frysning av situationen. Men vad man kangöra med hjälp av diplomatiska förhandlingar är försöker hitta ett slags fungerande karta. Attskapa förutsättningar för att de här folkgruppernaskall kunna leva fredligt, sida vid sida, i framtidenär dock en mycket mera omfattande och krävandeprocess. Denna process innehåller väldigt mycketmer av olika behov. Materiella, politiska, socialaoch religiösa problem måste attackeras, och manmåste använda sig av ett mycket vidare spektrum avexpertis. nämnde t.ex. deideella organisationerna, som är en viktig faktor.Men det gäller också andra typer av expertis.Det är alltså viktigt att detta arbete börjar parallelltmed att vi nu satsar på att försöka ''kyla ner'' denakuta våldsamma kris som pågår.Anf. 36 ():Herr talman! Jag är tacksam för attutrikesministern sade att man nu kommer attfördjupa arbetet just när det gäller att engageraolika experter i olika organisationer. Det kan gällaforskare eller frivilliggrupper.När det gäller vår ambassadör förfrivilligorganisationer har jag förstått att han mestär inriktad på det enorma biståndsfältet. Det är juoerhört väsentligt att man har goda kontakter ocksåmed frivilligorganisationerna i FN osv. Det kansåledes hända att det tillfälligt behövs ytterligare enambassadör som ESK kan använda sig av under dentid som är ordförandeland för att nämndakontakt verkligen skall komma till stånd. Självfalletkan det inte gälla hela världen. Alla kan ju intekomma till för då skulle det kanske blilitet trångt. Men just de relevanta grupperna, degrupper som känner att de har en uppgift här,kunde komma i fråga.Jag har nämnt en av de tre ordförandena i HCA,Citizen Assembly. I verkar en annanordförande, nämligen indiskan Comar. Enhändelse som ser ut som en tanke är att ESK justdär har sitt lilla, men dock, sekretariat.Sekretariatet borde ha en nära kontakt med dennaperson.I har IKFF -- och frihet, varshuvudkontor ligger i -- en bra sektion. Detfinns också sektioner i många andra delar avvärlden. Jag skulle särskilt vilja nämna tre personersom är ytterst kunniga. Utrikesministern har träffatdessa. Det vet jag. Det gäller , AnnCatrin och , som alla arbetarpå IKFF i Sverige.Det finns allså väldigt mycket kompetens och godvilja här, och det finns en längtan efter att bliengagerad -- inte bara en längtan efter informationom vad någon annan gör. Man vill alltså engagerasig och få möjligheter att genom sina kontakter ochmed sina kunskaper bidra till en konfliktläkning.Detta arbete måste börja på en gång. Det handlarsåledes om ett återuppbyggnadsarbete, som i sigkan vara en inspiration till att man slutar slåss. ser en framtid bortom de militära konflikternaoch att människor börjar tala om vad som skallgöras i stället är ofta mycket bättre än att först baraägna sig åt kriget och att sedan hoppas på att ettåteruppbyggnadsarbete sker därefter.Som sade måsteåteruppbyggnadsarbetet börja . Vi kaninte avvara den expertis som finns på olika områdeni ESK-länderna. Men det har då inte med diplomatieller militära kunskaper att göra.Överläggningen var härmed avslutad.8 § Svar på interpellation 1992/93:140 omöversyn av narkotikastrafflagenAnf. 37 Justitieminister ():Herr talman! har frågat migvilka åtgärder jag avser att vidta för att råda bot påvissa av honom närmare angivna brister i dennuvarande utformningen av rekvisiten inarkotikastrafflagen.Karl anser för det första att det vorelämpligt att genom komplettering avnarkotikastrafflagen uttryckligen angav vilkakriterier som skall gälla vid bedömningen avfarligheten hos ett enskilt narkotikapreparat. Hanhar vidare angivit vilka kriterier han anser varaviktigast. Dessa är verkan i små doser, risk försnabb beroendeutveckling, hastiga dödsfall,psykiska skador, oberäkneliga och svårbestämbaraeffekter samt social insufficiens. Rättssystematiskaskäl samt närmandet till den europeiskarättsordningen talar enligt föratt kriterierna skrivs in som ett tillägg till 3 §narkotikastrafflagen.För det andra har föreslagit attrekvisitet ''särskilt stor mängd narkotika'' bör bytasut mot ''särskilt många missbruksdoser narkotika''.Jag kan försäkra att helaregeringen ser utomordentligt allvarligt pånarkotikabrottsligheten som sådan. Iregeringsförklaringen har det särskilt strukits underatt bekämpningen av narkotikabrottsligheten är ettprioriterat område.Låt mig till en början slå fast att jag givetvis anseratt det är viktigt att vi har en tydlig ochändamålsenlig lagstiftning, som inte vållar någraproblem i rättstillämpningen. Redan inledningsvisvill jag framhålla att jag inte anser attnarkotikastrafflagen har de av bristerna.Jag vill särskilt poängtera att narkotikastrafflagengenom åren har ändrats i ständigt skärpanderiktning. Straffskalorna har blivit strängare ochgränsdragningen mellan de olika graderna avnarkotikabrott har stramats upp.Jag antar att väl känner till attde kvalificerande rekvisit som enligt 3 § andrastycket narkotikastrafflagen särskilt skall beaktasvid bedömande av huruvida brottet är grovt, ilagtexten är angivna på följande sätt. Dels skallsärskilt beaktas om brottet har utgjort ett led i enverksamhet som har bedrivits i större omfattningeller yrkesmässigt, dels skall särskilt beaktas ombrottet avsett särskilt stor mängd narkotika ellereljest varit av särskilt farlig eller hänsynslös art.Slutligen anges det i bestämmelsen attbedömningen skall grundas på en sammanvägningav omständigheterna i det särskilda fallet.Hur rekvisiten för det grova brottet skall varautformade har varit föremål för lagstiftarensuppmärksamhet . Bestämmelsen i3 § narkotikastrafflagen fick sin nuvarandeutformning genom lagstiftning som trädde i kraftden (prop. 1980/81:76, bet.1980/81:JuU25, rskr. 1980/81:211, SFS 1981:226). Ipropositionen (s. 212) uttaladedepartementschefen att avsikten med lagändringenbl.a. var att större vikt än tidigare skulle läggas vidpreparatets farlighet och den hänsynslöshetgärningsmannen hade ådagalagt genom sinbefattning med narkotikan. Som exempel härpånämndes att preparatet verkade starktvanebildande, såsom heroin, eller var livsfarligtgenom sin sammansättning, att gärningen hadeinnefattat systematiskt bedriven överlåtelse tillskolelever och annan ungdom eller intagna påanstalt eller att gärningsmannen på annat sätt isärskilt hög grad hade utnyttjat andras okunnighet,nyfikenhet eller beroende av narkotiska medel.Vid skilda tillfällen har det i lagstiftningsärendenrörande narkotikastrafflagen framhållits att det ärviktigt att frigöra sig från ett strikt mängdtänkandevid rubricering och straffmätning i mål om ansvarför narkotikabrott. Frågan har även belysts avHögsta domstolen, bl.a. i ett rättsfall (NJA 1983 s. 754). I detta avgörande uttalade sigHögsta domstolen om farligheten hos de olikanarkotiska preparaten kokain, amfetamin ochheroin. prövade samma domstol(NJA 1992 s. 235) frågan om farlighetsgraden hosLSD och ''Extacy'' (MDMA). Slutsatsen i detsistnämnda rättsfallet var att bägge preparatenansågs farligare än amfetamin men inte lika farligasom heroin eller kokain.Vad som avses med narkotika och vilka ämnen somomfattas av straffbestämmelserna framgår av 8 §narkotikastrafflagen. Där sägs att med narkotikaavses läkemedel eller hälsofarliga varor med starktvanebildande egenskaper, men också medel sommed lätthet kan omvandlas till varor med sådanaegenskaper. En ytterligare förutsättning är att detär fråga om medel som på den nämnda grundenantingen är föremål för kontroll enligt eninternationell överenskommelse som harbiträtt eller av regeringen har förklarats skola ansessom narkotika enligt narkotikastrafflagen. Deämnen som av regeringen har förklarats vara attanse som narkotika finns förtecknade i enförordning. Det är fråga om fyra grupper avsubstanser, nämligen centralstimulerande medel,hallucinogener, smärtstillande medel samtsömnmedel och lugnande medel. Av 1 §narkotikaförordningen framgår att det åliggerSocialstyrelsen att låta upprätta och kungöraförteckningar över narkotika. De olikanarkotikapreparatens inbördes farlighet är inteangiven i lagtexten.Den ordning som har rått -- nämligen att detöverlämnas till de rättstillämpande myndigheternaatt avgöra farligheten hos de enskildanarkotikapreparaten -- anser jag för min del harfungerat tillfredsställande. Jag är således inte idagsläget beredd att utreda om det i lagtexten, pådet sätt som har föreslagit, böranges vilka kriterier som skall gälla vidbedömningen av de enskilda narkotikapreparatensfarlighetsgrad.När det gäller det svenska närmandet till EG utgårjag från att känner till attnarkotikastrafflagen faller inom ramen för detenskilda landets lagstiftningskompetens.När det gäller den andra ändringen av 3 § andrastycket narkotikastrafflagen som önskar -- nämligen att rekvisitet ''särskiltstor mängd narkotika'' bör bytas ut mot ''särskiltmånga missbruksdoser narkotika'' -- finner jag denvara överflödig, eftersom det självfallet redan i dagi rättstillämpningen som en viktig omständighet föratt bedöma om brottet är grovt beaktas hur mångamissbruksdoser den aktuella mängden narkotikager.Anf. 38 (nyd):Herr talman! Det omfattande svar som jag fick avjustitieministern tyder på ett engagemang i de härfrågorna. Jag har aldrig tvivlat på justitieministernseller regeringens engagemang i dessa frågor.Trots allt ser jag i svaret saker och ting som jagtycker att jag bör kommentera. Det gäller specielltden ordning som har rått, nämligen att detöverlämnas till de rättstillämpande myndigheternaatt avgöra farligheten hos de enskilda preparaten.Det anser justitieministern är tillfredsställande.Här har vi litet olika uppfattningar.Jag menar att det med hänsyn till Socialstyrelsensnarkotikaförteckning, som upptar ca 200 ämnen, ärorimligt att fastställa farlighetsgraden hos varjeämne genom vissa avgöranden i ,som i fallet . Tillfälligheter, som hur ensakkunnig vid en personlig bedömning uppfattar ettämne, kan få betydelse för praxisutvecklingen.Med tanke på att det finns gott om narkotika i vårnärhet och att det sker ett ständigt inflöde av nynarkotika, bör den här frågan få en samlad lösning.Jag delar inte justitieministerns uppfattning. Jagtycker att man bör få till stånd en verkligt samladlösning för bedömning av vilka av de olikapreparaten som är farliga, för den uppfattningenvarierar. Holländarna har delat in sinopiumlagstiftning i lätt och tung narkotika. Manhar en riskbedömning. Man säger att jämfört medalkohol och tobak, där alkoholen skördar flestmänniskooffer i dagens läge, är exempelviscannabis orsak till ett mycket litet antal dödsfall.Det är bedömningen. Just beträffande cannabiskan farlighetsbedömningen bli missvisande. Jagtycker faktiskt, som jag har hävdat iinterpellationen, att man bör ha en samladbedömning av farligheten. Jag skall närmareutveckla vad jag tycker skall ingå i detta.Anf. 39 Justitieminister ():Herr talman! är jag litet osäker på vad KarlGustaf lade in i önskemålet om samladlösning. Eftersom drog inHolland, vill jag markera att jag för min del inte ärberedd att arbeta för en samlad lösning om detinnebär att vi får ge efter på den svenskauppfattningen och synen när det gäller narkotiskapreparat. Skall det vara en samlad lösning, får detvara efter en påverkan från vår sida på dem som haren mera liberal syn på narkotika. Det är viktigt förmig att poängtera detta.Den andra frågan gällde om bedömningen avfarlighetsgraden skall överlämnas tillrättstillämpningen eller om vi lagstiftningsvägenskall markera hur vi rangordnar olika narkotiskapreparat. Vi skall ha klart för oss att oberoende avom det är lagstiftningsvägen eller domstolsvägensom rangordningen sker, är det samma kunskapsom måste läggas till grund för denna rangordning,som bl.a. gör. Det är intepolitiska kunskaper, utan det är fackmannenskunskap som är avgörande för rangordningen.Fördelen med att överlämna frågan tillrättstillämpningen är att vi får ökade möjligheteratt snabbt reagera på en förändrad situation. Detdyker upp nya droger av olika slag. Lagstiftning ärinte ett särskilt smidigt sätt att få till ståndförändringar. Vi har grundlagar som reglerar hurlagstiftning skall gå till. Jag tycker att det är viktigtatt vi följer upp detta.Ett av skälen till att jag menar att det är rätt attöverlämna detta till rättstillämpningen är att vi dåsnabbare kan anpassa oss efter de förändringar somsker i verkligheten.Anf. 40 (nyd):Herr talman! Jag delar det justitieministern sade nusenast. Jag tycker ändå att det i lagstiftningen böranges vilka kriterier som bör tillmätas särskildbetydelse vid bedömningen av farligheten. ta in risk för snabb beroendeutveckling,eftersom beroendet försvårar för missbrukaren attvaraktigt upphöra med sitt drogintag; risk förhastiga dödsfall, eftersom det kan medföra attmissbrukare avlider av ett rus; risk för psykiskaskador inkl. personlighetsförändringar, eftersomdetta minskar missbrukarens möjlighet att sakligtbedöma sin egen belägenhet och att fungera i olikasituationer; risk för oberäkneliga ellersvårbestämbara effekter, eftersom detta skaparproblem för missbrukaren att på förhand bilda sigen uppfattning om vilken verkan medlen kommeratt få.Kerstin Thunving, som justitieministern säkert välkänner till och som verkar i , har genom sinakliniska erfarenheter visat exempelvis hur cannabisför växande ungdom i en situation med arbetslöshetoch en viss psykisk instabilitet kanske är denfarligaste drogen. Cannabis är, med de ämnen somingår i den, ett hallucinogen och påverkarindividens psykiska stabilitet och kan få ungdomarsom normalt uppfattas som friska, levnadsgladaoch positiva att under ett särskilt starkt rus försökata livet av sig. Efteråt har de inte förstått det.Jag tycker alltså att man i lagstiftningen måste angekriterier för farlighetsbegreppet. Sedan skallnaturligtvis domstolen göra bedömningar utifråndetta. Att bedöma farlighet är oerhört svårt. IHolland tycker man att cannabis inte är så farlig,medan klart genom sina kliniskaerfarenheter har visat att panikreaktioner ärvanliga hos dem som använder cannabis för förstagången, kanske röker mycket och inte är så vana.Jag hävdar fortfarande att man i lagstiftningen börställa upp vissa kriterier för farligheten, somdomstolen har att bedöma.Anf. 41 Justitieminister ():Herr talman! talar vi kanske om två olika saker.Karl talar, som jag uppfattade det,också om den socialrättsliga lagstiftningen och intebara om den straffrättsliga. Det behöver vi i och försig inte bekymra oss om. Egentligen tycker jag attKarl just pläderar för min linjegenom att ta upp cannabis som ett exempel.Om vi skulle göra en rangordning i lagen av olikapreparat, tror jag att och jagkan vara överens om att exempelvis cannabis inteskulle komma att jämställas med kokain i fråga omfarlighet. Genom detta ger vi faktiskt, som jag serdet, en allvarlig signal.Jag håller helt med om den storafaran med cannabis. Unga människor som ser enförteckning ser inte på de allmänna övergripanderesonemangen utan snarare på rangordningen ochkan då få intrycket av att det besked vi ger är attdet inte är så farligt. Detta kan vi aldrig i en lagtextuttrycka på ett tydligt sätt. För mig är det viktigt attvi markerar alla narkotiska preparats farlighet.Anf. 42 (nyd):Herr talman! Det är svårt att bedöma vilka preparatsom är mer farliga än andra därför att det har attgöra med individen och den situation man befinnersig i. Framför allt när det gäller cannabis spelar detroll vilka förväntningar man har för ifall manupplever ett rus eller inte. Jag saknar sådanabedömningar i lagstiftningen.Vi har hamnat i en situation att det förs enlegaliseringsdebatt ute i och som tyvärräven har kommit hit. Där säger man att vissa sakerär mindre farliga, medan framstående forskaresäger att just dessa är särskilt farliga för ungdomar.Heroin t.ex. är ett ganska rent gift. Det finns mångahär i som går på heroin därför attde kan hantera dosen. De tar en mycket litenmängd . tar de sig en öl ochfår då de tunga effekterna, blir hängiga med svagaknäveck och allmänt slöa. kan de gåpå en mycket liten mängd. För dem är farlighetenkanske inte så viktig. Men det är farligt närlevnadsglada ungdomar röker t.ex. speciellt myckethasch och försöker ta livet av sig under ruset.Jag tycker som sagt att detta med farlighet börfinnas i lagstiftningen för en tolkning. Jag ärallvarligt rädd för att vi skall hamna i en sådansituation, exempelvis när det gäller cannabis, att visäger att det är ganska harmlöst, man blir inte si ochså. Vi vet ju att cannabis, speciellt under sådanalevnadsbetingelser som gäller för många ungdomar,verkligen är oerhört farlig.Anf. 43 Justitieminister ():Herr talman! Jag tycker fortfarande att i sak pläderar för min linje. visar omöjligheten i att rangordnanarkotiska preparat efter deras farlighet, eftersomfarligheten bl.a. beror på vem som tar drogen ochden personens speciella situation. Menmarkeringarna finns faktiskt till viss del i lagtextengenom påpekandet att man ser särskilt allvarligt påhanteringen av vanebildande droger och påöverlåtelser till ungdomar, för att ta ett parexempel.Den legaliseringsdebatt som förekommer är tackoch lov inte så intensiv i . Tack och lovbörjar den att få litet andra toner också i länder därlegaliseringssynen kanske har varit dominerande.Bl.a. är jag informerad om att debatten blandpolitiker i börjat få en annan ton. Myckettyder på att den linje som vi driver är den som fleroch fler i också börjar söka sig till.Överläggningen var härmed avslutad.9 § Svar på interpellation 1992/93:144 omhämtning till domstolsförhandlingAnf. 44 Justitieminister ():Herr talman! har frågat mig omjag är beredd att ändra regeln om hämtning tilldomstolsförhandling i 9 kap. 10 § rättegångsbalkenpå så sätt att förvaring i arrest blir tillåten i de falldär det är befogat.I finns regler om att tilltalade ochandra personer som skall inställa sig till förhandlingi domstol i vissa fall kan hämtas till förhandlingen.Hämtning beslutas av rätten och verkställs avpolismyndighet.Allmänna regler om verkställighet av ett beslut omhämtning till förhandling vid domstol finns i 9 kap.10 § . Huvudregeln är att den somskall hämtas inte får omhändertas tidigare än vadsom är nödvändigt för att han skall kunna inställasomedelbart till förhandlingen.Det finns dock en undantagsregel som möjliggörhämtning tidigare. De fall som avses är där tidigarehämtningsförsök har misslyckats eller där detannars på grund av vad som är känt om den somskall hämtas finns särskild anledning till tidigarehämtning. Undantagsregeln innebär att rätten kanbesluta att hämtning får ske upp till 18 timmartidigare än vad som är nödvändigt enligthuvudregeln. Den som har omhändertagits avpolisen enligt undantagsregeln är skyldig att iavvaktan på förhandlingen stanna kvar påpolisstationen eller på annan plats som bestämts avpolismyndigheten. Den omhändertagne får inteunderkastas annan inskränkning i sin frihet än vadsom är påkallat av ändamålet medomhändertagandet, ordningen eller allmänsäkerhet.När undantagsregeln tillämpas måste denomhändertagne alltså bli föremål för vissbevakning. De bevakningsåtgärder som väljs skallvara sakligt motiverade. Ofta kan det varatillräckligt med en tillsägelse till vederbörande attstanna kvar på polisstationen, och han kan dåanvisas plats i ett förhörsrum eller liknande.Enligt uttalanden i förarbetena kan det iundantagsfall bli nödvändigt med förvaring i låstarrest (prop. 1983/84:78 s. 32). En sådantillämpning har emellertid i olika sammanhangifrågasatts (jämför JO:s ämbetsberättelse 1972 s.