prot · GH0927 · 1993-11-19 00:00:00 — Arbetsgruppen har, som påpekades,diskuterat frågan om huruvida föräldrarnasbeteende påverkas av vårdnadsbidragets införandeeller inte, dvs. om, och i så fall hur, beteende skullekunna påverkas när man inför ett vårdnadsbidrag.De har inte kunnat beräkna några sådana effekteroch har därför utgått från att beteendet intepåverkas.Som har framkommit i många tidigare diskussioneri den här frågan finns det ett förslag från enarbetsgrupp. Jag vill inte föregripa regeringensställningstagande på det här stadiet.Hugo Hegeland tog upp några exempel på hur maninom familjepolitikens ram skulle kunna finna de 2miljarder som fattas. Jag har egentligen samma svartill . Jag vill inte föregriparegeringens ställningstagande utan hänvisar till detskriftliga svaret. De 2 miljarderna skall finansieras isamband med budgetpropositionens framläggande.Herr talman! Låt mig slutligen säga att jag mycketväl förstår att egentligen inte tar uppfrågan om finansieringen i sitt första inlägg här. Desocialdemokratiska motionerna harinneburit förslag till ofinansierade utgiftsökningaroch ofinansierade skattesänkningar på uppemot 40miljarder kronor. Det är faktiskt väl magstark attväcka en sådan interpellation som hargjort.Anf. 50 ():Herr talman! Låt mig först ta upp det sista somfinansministern sade. Det är en fullständigt felaktigverklighetsbeskrivning. Den politik som vi harredovisat här leder till att fler människor kommer iarbete och inte behöver försörjas genom a-kassaeller socialbidrag. De betalar skatt och bidrar till attta ur krisen. Därför slutar våra förslag urbudgetteknisk och finansiell synpunkt betydligtstarkare än regeringens förslag.Det är utmanande att komma med det här förslagettill en ofinansierad reform, som regeringen kallardet -- jag tycker att det är fel ord --, i en situationnär så många far illa. Det är också fel att hänvisatill finansieringsprincipen. Regeringen har ju dragitin pengar från kommunerna. Det har gått ut överbarnomsorg, äldreomsorg, hälso- och sjukvård ochskola. Är det att tillämpa finansieringsprincipen?Regeringen har lagt fram ett förslag ombarnomsorgslag som tvingar kommunerna attbetala kommunala bidrag till privata alternativ,även om de inte behövs, i en situation där det intefinns pengar till kommunens egen barnomsorg. Ärdet att tillämpa finansieringsprincipen.Samhällsdiskussion är bra, men den kan inte ersättaen seriös beredning av denna oerhört viktiga fråga.Om man läser departementsgruppens rapport serman att vårdnadsbidraget skall minskas för alla defamiljer som är i behov av samhällets stöd, t.ex.bostadsbidrag, socialhjälp, studiestöd,värnpliktsförmåner eller dagpenning vidarbetsmarknadsutbildning.Det finns inslag i det här förslaget som innebär attalla familjer med en på något sätt utsatt ekonomifår minskningar i vårdnadsbidraget men höjningari taxorna till barnomsorgen. De kan intetillgodogöra sig avdragsrätten. Detta är ett igrunden orättvist förslag som dessutom ärofinansierat. Det strider mot alla de krav vi ställerpå en rättvis politik.Låt mig också säga att det nästan är hedrande att nilusläser mina anföranden på det sätt som ni gör ochförsöker att krypa ifrån att svara på mina frågorgenom att i stället angripa dem. Men för mig ochför oss socialdemokrater är rättvisan ochförutsättningarna till utveckling och ett bra livsjälva förutsättningen för valfrihet. Den politik somregeringen för på detta och andra områden går raktbort från det och därmed också från valfriheten.Anf. 51 ():Herr talman! är bekymrad över detekonomiska läget ute i kommunerna och deproblem som finns när det gäller att finansiera denbarnomsorg som vi har ute ikommunerna.Herr talman! Då vill jag fästa finansministernsuppmärksamhet på att vi hittintills inte har införtnågot vårdnadsbidrag. De bekymmer som finns utei kommunerna kan ju inte lastas påvårdnadsbidraget.Däremot har regeringen lagt fram en propositionom att alla barn skall få tillgång tillbarnomsorg. Det finns litet olika beräkningar påhur mycket detta kostar. Uppgifterna ligger på 3--5miljarder. Om vi inför detta i kombination med ettvårdnadsbidrag behöver inte det ekonomiskatrycket på kommunerna bli så hårt eftersomföräldrarna då kan anpassa sig litet.De som vill vara hemma hos sina barn en längre tidär det och efterfrågar då inte kommunalbarnomsorg. Inför man inte vårdnadsbidragetkommer trycket på den kommunala barnomsorgenatt öka. Då kommer det ekonomiska tillståndet utei kommunerna att förvärras. Därför tycker jag bör beakta det förändrade beteendet när manskall finansiera reformen. Jag tolkarfinansministerns svar på min fråga som att det inteär helt uteslutet att regeringen kommer att beaktadet i slutskedet.Anf. 52 Finansminister ():Herr talman! Låt mig börja med . Jagär säker på att jag sade precis som det är, nämligenatt jag icke föregriper regeringensställningstagande i fråga om finansieringen av deåterstående 2 miljarderna.Birgitta hävdade plötsligt att desocialdemokratiska allmänna ekonomiskaförslagen gav en betydligt starkarebudgetsituation än regeringens förslag. Jag skullegärna vilja uppmuntra att läsa de egnamotionerna. T.o.m. i den egna presentationenframställs det som att förslagen är något svagare änregeringens. De beräkningar vi har gjort tyder påatt de inte bara är något svagare, utan det handlarom . Det verkar somom och hennes partivänner tycker attett av största problem är att vi lånar förlitet pengar. Jag delar inte den uppfattningen.I fråga om vem som får glädje av vårdnadsbidragethar anfört diverse olika synpunkter.Men hon har glömt en grupp som faktiskt är ganskavanlig, inte minst bland LO-medlemmar. Det finnsi dag ett antal familjer där den ena föräldern ärhemma med i ersättning, bidrag eller stöd.Jag är helt säker på att dessa föräldrar skulleuppskatta ett vårdnadsbidrag mycket. De föräldrarsom använder barnomsorg får möjlighet att göraavdrag för den ökade omsorgskostnaden. För demgör det ingen skillnad alls.Annars tyckte jag mig notera att det av allt var upprörd över var att kommunernabehöver betala ut bidrag till de privata dagisen, föratt ge privat barnomsorg samma möjligheter somkommunal eller annan barnomsorg. Jag kan förstådet. är, som framgått med önskvärdtydlighet -- eller med oönskad tydlighet, skulle jaghellre säga -- motståndare till att föräldrarna självaskall avgöra vilken form av barnomsorg som är bästför de egna barnen. Jag beklagar det. Jag tror detskulle vara en önskvärd omvändning inomsocialdemokratin om man insåg att föräldrarnanormalt sett är mycket mera lämpade att avgöravad som är bäst för , , osv., än varesig vi i , regeringen eller folk vidkommunala sammanträdesbord.I fråga om finansieringen tycker jag inte att BirgittaDahl hade någonting att tillföra annat än klagomålpå att regeringen har dragitin en begränsad del av statsbidragen tillkommunerna. Det är en annan diskussion, somingenting har att göra med vårdnadsbidraget. Vikan gärna ta den också, men den berörs inte avämnet för dagens interpellation ochinterpellationssvar.Anf. 53 ():Herr talman! Det är inte särskilt hedersamt attfinansministern försöker smita fråndiskussionen om verkligheten, som den ter sig ute ikommunerna och hos många barnfamiljer. Denpåverkas av dessa förslag, om man väljer att läggapengarna på det här vårdnadsbidraget eller på attförstärka barnomsorg och föräldraförsäkring ochen bra familjepolitik.Barnomsorgen ute i landet är i kris, liksom skolan.Det är verksamheter för barn som har fått tasmällen när kommunerna skär ner anslagen ochregeringen drar in pengar från kommunerna. Vadsom finns ute i kommunerna nu är inte valfrihet.Kvaliteten försämras på ett mycket allvarligt sätt ibåde skola och barnomsorg, därför att kommunenspengar inte räcker. I det läget vill regeringen,riksdagsmajoriteten, att man skall ta pengar somredan är otillräckliga, för att lägga på daghem ochskolor som inte behövs. Behovet av platser är redantäckt och pengarna räcker inte till. Man måste ändåfundera över vad som är viktigast. Detta lederockså till segregation. Det visar studier som hargjorts alldeles tydligt.Herr talman! Finansministern har valt att inte svarapå min fråga om finansieringen. Hon har bekräftatatt socialministerns besked inte håller, om attpengar för att finansiera vårdnadsbidraget inte skalltas från barnomsorgen eller föräldraförsäkringen.Hans besked håller inte. Det är precis vadregeringen tänker göra. Finansministern har vägratsvara på frågor som verkligen inte är hypotetiska.Läget är att en majoritet i redan nu harredovisat i motioner att man är emotvårdnadsbidraget.Jag frågade om regeringen ändå tänker envisas medatt lägga fram förslaget. Eller tänker ni förhandlamed Ny demokrati? Ny demokrati säger nej tillvårdnadsbidraget, därför att de vill förhandla meder om en ännu mer reaktionär familjepolitik än denni föreslår. Frågan har bordlagts gång på gång isocialutskottet. Jag frågade, därför att jag ärmycket orolig: Har ni på den borgerliga sidan gjortdet för att förhandla med Ny demokrati om enfamiljepolitik som verkligen skulle vara till skadaför både barnen, föräldrarna och jämställdhetenoch, för den delen, valfriheten?Anf. 54 ():Herr talman! återkommer till krisen ibarnomsorgen ute i kommunerna. Jag vill fästafinansministerns uppmärksamhet på att om densocialdemokratiska regeringen för länge sedanhade infört ett vårdnadsbidrag, hade trycket påbarnomsorgen i kommunerna varit betydlig lägre.Då hade vi inte behövt ha den kris ute ikommunerna som talar om.Försvaret för den ordning som har varit när detgäller finansieringen av barnomsorgen har gått utpå att de som är hemma hos sina barn inte bidrartill samhällets kostnader på något vis. Statistiskacentralbyrån lät göra en empirisk undersökninghösten 1992 som visar att de föräldrar med barn iåldern 2--som inte har någon kommunalbarnomsorg faktiskt har en del inkomster och attskatteskillnaden mellan den som inte harkommunal barnomsorg och den som har det inte ärså stor. De som inte hade barnomsorgbetalade ungefär 22 000 i skatt. De som hadekommunal barnomsorg betalade i snitt 33 700 iskatt. Detta gör också att man bör tänka om och setill att alla får del av samhällets stöd när det gällerbarnomsorgen.Herr talman! Man talar ibland omtvåtredjedelssamhället. I detta fall tycker jag med fog kan göra det. Två tredjedelar avförskolebarnen finns i barnomsorg som harstatsstöd eller kommunalt stöd i någon form. Entredjedel av barnen i åldern 1--står utanför den.En del familjer får bostadstillägg. En del familjerfår del av statens stöd genom att en förälder ärföräldraledig. Men har inte någotstöd. Också ur den synvinkeln är det mycketangeläget att man får en lösning påvårdnadsbidragsfrågan.Anf. 55 Finansminister ():Herr talman! gjorde en långuppräkning av frågor som hon inte ansett sig ha fåttsvar på. Då hänvisar jag till det svar som ocksågivits skriftligen. Jag kan upprepa de väsentligadelarna i svaret. Ingenting finansieras frånbarnomsorgen. Ingenting finansieras frånföräldraförsäkringen. Vad gäller kommunernahandlar det om att de ökade intäkter somkommunerna får regleras åter till staten.Vårdnadsbidraget är inte till för att ökakommunernas intäkter utan för att skapa valfrihetoch rättvisa mellan småbarnsföräldrar.Birgitta tog sedan upp verkligheten ikommunerna. Jag är väl medveten om att det finnsstora problem i flera kommuner, framför allt ett parstycken. , och haribland nämnts som exempel. Detta har emellertidingenting att göra med vårdnadsbidraget. Det har iallt väsentligt att göra med misskötsel av denkommunala ekonomin i de kommunerna undersocialdemokratiskt tidigare styre. För attunderlätta situationen i kommunerna, så att detinte skulle påverka barnomsorg och annat negativt,tillförde regeringen och 4 miljarderkronor för ekonomin vid ett tidigarebeslut.Låt mig sedan återgå till det som jag tror är kärnani kontroversen på denna punkt. en mycket avslöjande formulering. Hontalade om ''daghem som inte behövs''. Det var deprivata daghemmen, de som har annat änkommunal huvudman. Detta är en grundläggandeskillnad mellan socialdemokratisk syn påbarnomsorg och den syn som finns representeradinom regeringen. Vi anser att den som avgör omdaghemmen behövs eller inte är föräldrarna. Det ärde som bäst lämpar sig för att avgöra detta. Omföräldrarna har önskemål om annan form avbarnomsorg än kommunala dagis, tycker vi att detär viktigt att tillgodose det. Av det skälet måstekommunen fördela pengarna så att även sådanbarnomsorg är möjlig att genomföra på likartadevillkor. Den skall inte vara förbehållen de som hartjocka plånböcker och stora inkomster. Det ärtyvärr en effekt av mycket orättvisasyn på barnomsorg och valfrihet.Överläggningen var härmed avslutad.7 § Svar på interpellation 1993/94:50 omkunskap och kompetens för nästa århundradeAnf. 56 Utbildningsminister ():Herr talman! har ställt trefrågor till mig med anledning av ett analysprojekt,benämnt Agenda 2000 -- kunskap och kompetensför nästa århundrade, som just nu genomförs inomregeringskansliet. Syftet med projektet är först ochfrämst att vidga perspektiven på Sverigeslångsiktiga kompetensbehov och att pröva vilkaåtgärder som behöver vidtas för att främja enkontinuerlig kompetensutveckling.Som ett led i projektet har akademier, universitet,högskolor och andra givits möjlighet att redovisabetydelsefulla underlag. Avsikten är att presentera en första sammanhållen analys.Före, men också efter, denna tidpunkt planeras enrad konferenser och seminarier för att stimulera tillbredast möjliga diskussion.Agenda 2000-arbetet sker mot bakgrund av detallvarliga kunskapsläge som årtionden avutbildningspolitiska missgrepp försatt vårt samhällei. Det räcker med att i detta sammanhang peka påden centralstyrning som länge fick motverka dennödvändiga flexibiliteten i skolan och viduniversitet och högskolor, samt underlåtenheten attunder bygga ut den högre utbildningen.Följden av dessa svagheter i den gamla politikenhar bl.a. blivit att begåvningar med olika inriktninginte tillräckligt har tagits till vara, samt att studenterstyrts bort från utbildning med inriktning påindustri och näringsliv och mot jobb inom offentligsektor som inte längre kommer attkunna erbjudas i den utsträckning som tidigaretagits för givet. Den andel av arbetskraften iSverige som har en akademisk grundexamen ellermer ligger internationellt sett på en låg nivå.Till följd bl.a. härav faller nu kunskapsinnehållet iden svenska industriproduktionen. Detta ärutomordentligt allvarligt.Till den här skisserade problembilden skalldessutom läggas ytterligare ett par iakttagelser.Individens ekonomiska utbyte för insatser i syfte attöka den egna kompetensen har genom enkombination av löne- och skattepolitik blivit lägre iSverige än i nästan alla andra jämförbara länder.Vare sig man gillar att människor reagerar påekonomiska signaler eller inte är det ett faktum attlägre avkastning på personligakunskapsinvesteringar leder till färre sådanainvesteringar jämfört med om avkastningen vorehögre.En annan, i utredningar påvisad, svaghet på densvenska arbetsmarknaden är den relativtbegränsade vidareutbildning som medarbetare iföretag och offentlig verksamhet får möjlighet till.Detta är desto allvarligare mot bakgrund av den alltsnabbare omsättningen av kunskap och de behov aven mer kontinuerlig kompetensutveckling som ensådan framtid skapar.Sådana, herr talman, är alltså utgångspunkterna förarbetet med Agenda 2000.Genom den förnyelse skolan, den högreutbildningen och forskningen nu genomgår har enbas skapats för den kompetensförstärkning Sverigeär i sådant behov av. Valfrihet, flexibilitet,bestämda krav och kvalitet är nyckelbegrepp förden pågående förnyelsen.I den bakgrund till sina frågor som tecknar avfärdas de avgörande spörsmålenför kompetensutveckling som ytliga och slängiga.Det är att beklaga att det intryck som därmedofrånkomligen skapas är att socialdemokraterna,trots de överväldigande bevisen på den gamlapolitikens brister, förstått mycket litet av variSveriges strukturella problem faktiskt består.Så, herr talman, till svaren på de konkretafrågorna:Lena frågar för det första om jaganser att vuxenutbildning har någon roll förkunskap och kompetens i en agenda för 2000-talet.Mitt svar är att det självklart är så -- och mer därtill.Som jag framhöll kommer behoven avkontinuerligt lärande att öka för alla. Viktigaförutsättningar för detta kontinuerliga lärande äremellertid att skolan förmår ge alla det som brukarkallas för en god mottagarkompetens, att detframstår som meningsfullt att vidareutbilda sig ochatt olika aktörer får möjlighet att medverka iarbetet på att tillgodose de mångskiftandeutbildningsbehoven.Lena frågar för det andra om vilketvärde vad gäller kunskapsväxt, bildning ochkompetensutveckling som jag tillmäter den bredautbildning för vuxna som erbjuds inom ramen förkomvux, folkhögskola och studieförbund.Svaret är att dessa tre studieanordnare --tillsammans med andra, inte minst högskolorna --kan spela en viktig roll i arbetet för högrekompetens.Avgörande är emellertid inte min bedömning utanden bedömning av utbildningserbjudandena somde som behöver kunskaperna gör. Lika litet som deti fråga om ungdomsutbildningen visat sigändamålsenligt med centrala pekpinnar, lika litetkommer sådana att visa sig tjänliga för att främjaen kontinuerlig utveckling av kompetensen.Insatser för att stärka den egna kunskapsväxten ärnågot djupt personligt. Ett system förkompetensutveckling måste bygga på vetskapenoch insikten om detta.För det tredje frågar om jagavser inbjuda de fackliga organisationerna ochfolkbildningsorganisationerna att i likhet med irapporten omnämnda organisationer ochinstitutioner redovisa sina bedömningar vidutarbetandet av en kompetensstrategi.Svaret på denna tredje fråga är att alla inte barainbjuds utan uppfordras att delta i utvecklandet avAgenda 2000. Med bl.a. de fackligaorganisationerna hade jag i går ett stimulerandetankeutbyte. förekonomisk forskning hör dessutom till dem sominbjudits att medverka i förberedelserna. Jagbeklagar att man inte ansett sig kunna prioriteradetta arbete.För att skall kunna erbjudasocial trygghet och säkra jobb måste vårt land växaekonomiskt och intellektuellt. måste bli ettlärandets samhälle. Ambitionen med Agenda 2000är att bana väg för en sådan utveckling.Anf. 57 ():Herr talman! Behovet av ett nationellt kunskapslyftär uppenbart för de flesta, trots att utbildningsnivåni är högre . Denna insiktfår inte stanna vid ord.Arbetskraftens kompetens är helt avgörande förfrågorna om förbättring av levnadsstandard,konnkurrenskraft och den enskildesarbetstillfredsställelse, och för att tillvaratamänniskors resurser. Kunskaper och kompetenskrävs för att stärka den ekonomiska utvecklingen,stärka demokratin och bidra till en rättvisfördelning av utvecklingsmöjligheterna.Antalet ungdomar i arbetsför ålder minskar under90-talet. Ökningen av arbetskraften under 90-taletsker i gruppen med personer , medanantalet förvärvsarbetande under 45 minskar.De kortutbildade, vars kompetens inteutvecklas i arbetet, utgör en stor del avarbetskraften. Förändringar i arbetslivet utgördärmed också ett hot mot deras framtidasysselsättning. En satsning på bred kunskaps- ochkompetensutveckling för de vuxna är därför avutomordentlig betydelse.Detta är utgångspunkten för min interpellation.Det är med utomordentlig besvikelse jag lyssnar tilllandets utbildningsminister. I stället för att svara påmina frågor om hur ett brett nationellt kunskapslyftskall kunna åstadkommas väljer Per att gåtill sedvanlig partipolitisk attack. Dess värreavslöjar han därmed ytterligare en gång att han somlandets utbildningsminister inte har något verkligtintresse av och insikt om behovet av att vuxna medkort utbildning skall ges möjlighet till kunskap ochkompetens.För att ändå försöka få till stånd ett seriöst utbyteav tankar och åsikter i denna viktiga fråga vill jagnämna fyra områden.För det första: En kraftig utbildningssatsning fårinte stanna vid att öka antalet utbildningsplatser vidhögskolor och universitet. Vi måste komma ihågoch utgå ifrån att det finns omkring 800 000 vuxnasom inte ens har grundskolekompetens.Under flera årtionden har betraktats somnågot av vuxenutbildningens världsmästare. Mångainternationella bedömare har t.o.m. settVälfärdssverige som ett land med unikutbildningspolitik just på detta område.Denna politik har byggt på övertygelsen att det ärbra såväl för den enskilde som för samhället om allamedborgare, oavsett kön, ålder, yrke ochsocialgrupp, ges möjlighet att delta i utbildning.Såväl demokratiska och sociala som ekonomiskamotiv har alltså varit vägledande. Den svenskademokratin, och även industrinationen, har stärktsav ambitionen att nå en hög och bredutbildningsnivå för hela folket.Men pågår ett systemskifte där kortutbildade --främst kvinnor, invandrare och handikappade --blir förlorarna.Det andra område jag vill ta upp gällerarbetsmarknadsåtgärderna. I av dramatiskarbetslöshet är det naturligt att utbildning användssom metod för att förhindra arbetslöshet och somen arbetsmarknadspolitisk åtgärd för dem somdrabbas av arbetslösheten.Här skulle mer kunna göras. Det äruppseendeväckande attarbetsmarknadsutbildningens omfattning minskatunder senare år.Särskilt viktigt är det ändå att man, vid sidan omden kända arbetslinjen inomarbetsmarknadspolitiken, på ett flexibelt sätt går inför det som jag skulle vilja kalla förutbildningslinjen. Det är alltid bättre att bejakamänniskors eget uttalade utbildningsintresse än atti en arbetslöshetssituation mer eller mindre pådyvlanågon utbildning.Det tredje område jag vill nämna gällerpersonalutbildningen i företagen. Det är självklartatt vi diskuterar samhällets ansvar förkompetensutveckling i politiska församlingar. Detfår inte undanskymma ansvaret hos industrin ochnäringslivet i stort. Alla talar om behovet avmer kunskapsinnehåll i den svenska industrin. Justindustrin borde ha uppmärksammat frågantidigare.Under 80-talet fanns det goda ekonomiska villkorför sådana satsningar. Det är bra att insikten finnsnu, men här finns också problem. Det innebärproblem när man inte erbjuder arbete till dem somhar utbildats, exempelvis de många civilingenjörersom inte kan få arbete i industrin. Det härsänder signaler om att det inte lönar sig att utbildasig.Det andra jag vill nämna inom detta område ärpersonalutbildningen i sig, som är synnerligenojämnt fördelad och som på det viset motverkarjämlikhet. Ett annat problem är att även denminskar ute i företagen.Situationen är väldigt tydlig: Till den som har skallvara givet. Det måste man svänga på. Bland Metallsmedlemmar t.ex. fick inte del av någonvidareutbildning under våren 1992.Det är naturligt att utgå från arbetsplatserna -- detär min fjärde punkt -- när man diskuterarkompetensutveckling. Men jag vill också tillföra atti det nationella kunskapslyft som jag vill verka förmåste även mål som demokrati, delaktighet ochlivskvalitet finnas med jämsides med tillväxtmålet,kunskaper som har ett egenvärde för individen.Därför handlar det både om individens växt ochbildning. Här har folkbildningsorganisationerna erfarenhet, som utbildningsministern borde tatill vara.Anf. 58 Utbildningsminister ():Herr talman! Låt mig raskt säga att i fråga om detvå senare punkterna som tarupp, den om bildningens betydelse utöver behovetav ekonomisk tillväxt och den om allas ansvar, inteminst företagens och arbetsplatsernas, har jagingen annan mening. Jag ägnar själv betydandemöda åt att tala inte bara till politiska församlingarom utbildningens utmaningar utan också tillnäringsliv, arbetsgivare och andra som har ett likastort ansvar som någonsin regering och riksdag.I övrigt, herr talman, är det möjligen så att jag fårleva med att blir besviken pådet jag säger. Jag kommer emellertid att fortsättaatt påminna om, eftersom det är viktigt sombakgrund till analyserna om framtiden, vad som hargått fel i det förgångna.