prot · GG0959 · 1993-02-10 00:00:00 — Jo, de skulle inomramen för de ekonomiska direktiv som de får frånskolstyrelsen kunna besluta om budgetfrågor,prioriteringar, resultatansvar, klasstorlekar,avvägningar mellan specialundervisning ochmindre klasser, skoldagens förläggning,ämnesprofil, särskild tillvalsprofil, profilering förskolan, årskurslös undervisning eller traditionellårskursindelning, ämnesvis ellerämnesövergripande undervisning. Detta är någraav de frågor som mycket väl skulle kunna avgöraspå lokal nivå. Detta tycker vi att man skulle kunnautreda, därför att det kräver vissa ändringar i lagaroch förordningar.Jag vill också ta upp ett annat förslag som vi tyckerbidrar till att öka flexibiliteten i gymnasieskolan. Vigår nu in i ett programutformat och förmodligenockså kursutformat gymnasium, vilket kommer attstarkt öka flexibiliteten i gymnasiet.Vi går från ett system med ett-, två-, tre- ochfyraåriga gymnasielinjer och får genomgåendetreåriga linjer. Därmed finns risken att avhoppenkan öka. Det visar sig litet grand attmedelåldern i komvux har sjunkit. Det indikeraratt många, när de har valt fel eller om de av någonannan anledning vill göra kompletteringar, så attsäga tar ett varv till via komvux.Vi tycker att man skall ha rätt till en gymnasiebank.Alla 16-åringar skall kunna erbjudas tregymnasieår. Hur de sedan disponeras får elevensjälv avgöra. De yrkesförberedande programmenskulle vara betjänta av moduler avsammanhängande kurser som ger möjlighet tilletappavgångar än . De skullegynna de skoltrötta och ge en större flexibilitet. Omman vet att man har kvar på sin bank, trorjag att det blir svårt att låta bli att utnyttja det. Enframtida större integrering mellanungdomsgymnasiet och komvux kommer attunderlätta detta.Jag vill också säga några ord om jämställdheten iskolan och om flickor och pojkars ställning.Jämställdheten är inte helt bra, vilketUtbildningsdepartementet nu har uppmärksammatså till vida att man har tillsatt en grupp som skallstudera jämställdheten i skolan.Jämställdhet är inte bara en rättvisefråga utan ävenen kvalitetsfråga. , liberal tänkare,sade en gång i en skrift attkvinnans tankar är sålunda lika behövliga för att gefull verklighet åt den tänkande mannen sommannens tankar för att ge bredd och omfattning åtkvinnans.Ett samhälle med en så jämn könsfördelning sommöjligt är ett mer komplett samhälle. Det gällerinte minst synen på teknik. Vi har uppenbaraproblem med rekryteringen till tekniska yrken, därflickorna är en väldigt stor och lika dold resurs. Detfinns forskning som visar att flickor och pojkarbemöts olika. Flickor ges t.ex. mindre lärartid.Flickor får andra typer av frågor än pojkar, ofta avifyllningsnatur i stället för analyserande. Lärarnavet mer om pojkarna än om flickorna i en klass. Iprov bedöms pojkar mer trovärdiga ochkompetenta än flickor.Jag har ett nummer av en tidning från Statensungdomsråd, där en flicka säger i en intervju: Jagvar tyst hela min skoltid, om inte någon frågade migom någonting.Redan i grundläggs alltsåkönsskillnaderna. Därför tror vi att det skulle varabra om man kunde mjuka upp attityden till dessasaker som känns litet främmande. För flickor gällerdet tekniken. Vi tror att det vore bättre omflickorna fick närma sig tekniken utan pojkarnärvarande. Vi tror också att det vore bra ompojkarna fick ge utlopp åt sina mjukare sidor utanatt flickor är närvarande.Målsättningen är att stärka både flickors ochpojkars identitet. Man får då mer komplettaindivider och på det sättet en bättre skola. Vi villinte ha goss- och flickläroverken tillbaka, men vivill att man skall kunna flexibelt växla mellan pojk-och flickklasser och grupper och integreradeklasser och grupper.Skolverket bör ha ett stort ansvar när det gäller attsamla in och sprida goda idéer för en flexiblare ochdärmed mjukare skola med ett ökat engagemangfrån elever, föräldrar och lärare. Jag tror att denEuropas bästa skola som vi strävar efter faktiskt börvara också flexiblaste.Anf. 155 ():Herr talman! Det vore mig naturligtvis främmandeatt från talarstolen mästra landetsutbildningsminister. Men när Per nu sademed sådan emfas att han ville läsa in de rättauppgifterna till protokollet, bör nog Per Unckeltitta litet grand i föregående års bilaga frånUtbildningsdepartementet till budgetpropositionenom det som står om komvux och sektorsbidrag. Dåkan kanske uppgifterna i protokollet bli korrekta.Med en så vid rubrik som Utbildningspolitik blir detgärna ett spektrum av allting. Jag skall koncentreramig till bara en fråga inom forskningsområdet föratt hålla mig inom den korta taletiden. På dettaområde som på så många andra inomutbildningsväsendet blir det rätt mycket avkonstruerade motsättningar. Man försöker att blåsaupp motsättningar mellan spetsforskning å enasidan och breddforskning å den andra, mellangrundforskning å den ena sidan och tillämpadforskning å den andra, mellan storskalighet ochforskning i mindre enheter, mellan centralisering iförhållande till decentralisering samt mellan kritiskmassa och en kreativ nyskapande miljö, osv.Naturligtvis finns inte dessa motsättningar, eller --rättare sagt -- de borde inte finnas. Här som påmånga andra ställen handlar det om både-och.Dessa motsättningar skapas ofta av väldigt rigidainställningar att det måste vara på ett visst sätt. Detmåste vara stort, och om det inte är stort så är detinte längre någon hög kvalitet. Så är det naturligtvisinte. Vi i hävdar alldeles bestämt att allhögre utbildning givetvis skall vila på vetenskapliggrund, att högre utbildning och forskning hörsamman och att så är fallet vid alla högskolor i helalandet.Utbildningsdepartementet anordnade underberedningen av forskningspropositionen enkonferens om forskningen vid de mindre ochmedelstora högskolorna. Vid den konferensenställde jag bl.a. frågan ungefär så här: Om mandisponerar låt oss säga ochskall försöka att avgöra var man får den bästaeffekten av de resurserna, skall man då fördela depengarna till de befintliga universitetensväletablerade fakulteter eller skall man fördeladem till ett antal mindre och medelstora högskolor?Jag måste säga att det spred sig en viss förvirringbland de närvarande forskarna. stodnågra upp och sade att man förmodligen skulle nåde bästa resultaten om man valde det senarealternativet.Jag skulle gärna vilja fråga vilken bedömning PerUnckel gör efter det som sedan har hänt. Jagär övertygad om att vi skulle nå störst effekt om viökade forskningsresurserna vid de mindre ochmedelstora högskolorna på detta sätt. Vi skulle fåbättre forskningsresultat, och vi skulle få en avgjorthögre utbildningskvalitet. På köpet skulle vi nåbetydande regionalpolitiska effekter. Eftersommycket av denna debatt redan har handlat om bådedet ekonomiska läge och detarbetsmarknadspolitiska läge som vi befinner oss i,vill jag framhålla att det inte är att förakta om mansåsom en biprodukt av de insatser som man ändåskulle göra av utbildnings- och forskningspolitiskaskäl också får regionalpolitiska effekter, som bidrartill att stimulera näringslivet och sätta fart påsysselsättningen i alla delar av landet.Anf. 156 ()replik:Herr talman! var mycket artig närhan korrigerade Per historieskrivningbeträffande vuxenutbildningen och regeringensnedskärning av komvuxanslaget. Det var ju så attdet i budgetpropositionen 1992 direkt stod att manskulle skära ner komvuxpengarna. Detta var precissom då påpekade fel både i formoch i sak, i form därför att det faktiskt handlade omett sektorsanslag och regeringen därför inte skullelägga sig i vad som skulle skäras ner om manminskade anslaget. Men regeringen var såklåfingrig och pekade på att det just var komvuxsom skulle skäras ner att man begick dennablunder, som utskottet sedan rättade till. Det ärkanske koalitionens bundenhet som gör att LarzJohansson inte fullständigt vill tala ur skägget. Mennu har jag hjälpt honom.Anf. 157 () replik:Herr talman! Då kan jag för att fullständiga bildenberätta för att denargumentation som jag använde i vår motion, iutskottsbehandlingen och här i kammardebattenför att motivera att man borde göra dennakorrigering av regeringsförslaget var exakt sammaargumentation som jag använde när vi korrigeradeden socialdemokratiska regeringens förslagföregående budgetår om att man skulle skära ner300 på hemspråksundervisningen.Bidraget till hemspråksundervisningen var en delav sektorsbidraget, och det gick inte att göra ensådan riktad besparing. Även komvuxresursernafanns i sektorsbidraget. Detenda man kunde göra vid bägge tillfällena var, omman nu hade en önskan att göra besparingar, attreducera sektorsbidraget till kommunerna. Varkenden tidigare socialdemokratiska regeringen ellerden nuvarande regeringen kunde ge den sortenspekpinnar till kommunerna. Det har även utskottetoch sedermera fastslagit.Nu är förhållandet sådant att vi inte längre har ensnågot sektorsbidrag, utan alla dessa pengar harförsvunnit in i den s.k. kommunala påsen. Om mannu vill göra korrigeringar, är det i realitetenförändringar i skatteutjämningssystemet som mangör. Allt det andra är historia. Men i och för sigskall också historien skrivas korrekt.Anf. 158 ()replik:Herr talman! Det är sant att det som har skettmellan dessa anslag är historia. Om vi skall blickaframåt är det svårare för staten att hitta sättatt stimulera ökad vuxenutbildning. Vi har försattoss i den situationen. Men då måste vi hitta formerför det. Jag menar att vi har gjort det i densocialdemokratiska motionen genom ett påslag pådetta stora kommunala anslag, egentligen på detsätt som man gjorde förr, dvs. sökte pengar för deytterligare platser som man kan anordna till hösten.På detta sätt kan ökad vuxenutbildning stimulerasfram.Jag vet att har ett intresse i denna fråga,och jag hoppas att skall stödja oss i dettamotionsförslag som vi skall börja behandla iutbildningsutskottet nu.Den tidigare debatten har också givit vidhanden att såväl som BörjeHörnlund är intresserade av resonemang i dessafrågar för att få till stånd ökadeutbildningsåtgärder. De stänger inte igen dörren påsamma sätt som Per har gjort i dag.Anf. 159 Utbildningsminister ():Herr talman! Jag skall svara på . Den första gällde forskningen vid de mindreoch medelstora högskolorna. Av samma skäl somjag inte ville ge något besked till platser inom den högre utbildningen, på grundav förestående proposition i detta ärende, vill jaginte heller föregripa diskussionen med anledning avpropositionen om forskningen som kommer attläggas fram efter propositionen om denakademiska grundutbildningen.Så till historieskrivningen. Det är inte lätt att följaalla detaljerade rundor när det gäller hur anslag ärkonstruerade. Men sanningen är faktiskt att det idet sektorsbidrag som fanns vid tiden för denhändelse som refererade till ochsom kommenterade, inte fanns,som mycket riktigt påpekade,några enskilda delar av sektorsanslaget. Det var,om man uttrycker sig litet vanvördigt, en klumpmed pengar till kommunernas skolfinansiering.Vad regeringen gjorde var att minska den klumpen.Men vi skar inte ned någon utbildning.Kommunerna har ansvar för hur de prioriterar ochvilka bedömningar de gör. Så var det. Det framgårbåde av protokollet från den tidensriksdagsdebatter och av protokollet från dennadebatt.Anf. 160 () replik:Herr talman! Jag har inte för avsikt att försökaförleda Per att avslöja innehållet i enkommande forskningsproposition. Men Per Unckelbrukar aldrig avhålla sig från att föra ganskavittgående principiella resonemang omforskningspolitik och om andra frågeställningar.Min fråga var i allra högsta grad principiell. Omman disponerar en viss summa pengar -- jag tog till300 miljoner för att peka på att det måste vara enganska rejäl pott om det skall vara meningsfullt attdiskutera dessa principer -- var min enkla fråga tillPer : Var tror Per att han får denstörsta sammantagna effekten --forskningspolitiskt, utbildningspolitiskt ochregionalpolitiskt --, om han lägger denna summapengar vid några av de stora etableradefakulteterna eller om han lägger denna summapengar vid någon eller några av de mindre ochmedelstora högskolorna, som i många fall redanhar skapat en mycket kreativ och handlingskraftigmiljö?Jag var för någon vecka sedan senast i ,och jag hörde att Per hade varit däroch blivit våldsamt imponerad av vad man däråstadkom. Då återstår min fråga, utan att vare sigpeka ut den eller andra högskolan eller antaletforskare osv: Var tror Per att man skulle nåden största effekten av en sådan satsning?Anf. 161 ():Herr talman! Jag hade tänkt att tala om attläsa för livet. Ja, ni hörde faktiskt rätt, och det äringen felsägning. Det som jag tänker säga i daghandlar naturligtvis ocskå om att lära för livet, denslogan som vi är vana att höra, men det handlar isynnerhet om att läsa för livet.Jag vågar påstå att ingen kunskapsutveckling ärmer betydelsefull för ett barn än utvecklingen avförmågan att läsa och skriva, och naturligtvis då iförsta hand läsutvecklingen.Barnen kommer till skolan fyllda av nyfikenhet ochlust att lära. För en del hänger det upp sig ganskasnart när det gäller den absolut viktigaste basen förall kunskapsutveckling -- förmågan att lära sig läsa.Detta kan ha många olika orsaker.Allteftersom åren går, kommer dessa barn alltmerefter i utvecklingen. Självkänslan blir allt sämre,och den bristande läsförmågan påverkar helaskolsituationen. Hur skall en elev på mellan- ellerhögstadiet, som i egentlig mening inte kan läsa ochuppfatta en sammanhängande text, ha en rimligchans att klara av sina läxor? Varje dags hemarbeteblir en frustrerande upplevelse för barnet och imånga fall också för föräldrarna, om de försökerhjälpa till efter bästa förmåga. Inläsningen inför ettprov blir en omöjlighet, och resultaten blir ofta likamed noll. Hela skolsituationen upplevs som ettenda stort misslyckande.Det har diskuterats hur många elever det rör sig omi den svenska som inte har lärt sig läsa.En undersökning gjordes för inte länge sedan avSkolverket. Där kom man fram till slutsatsen att detrörde sig om ett mycket begränsat antal elever. Manhade hittat bara enstaka per tusen. Jag ställde migmycket frågande inför denna upgift, eftersom deninte alls stämde med min egen erfarenhet från snart30 år som lärare i skolan. Jag fick förklaringen närjag tittade närmare på den definition som mananvände för läskunnighet. Det rörde sig om atteleverna kunde läsa och förstå några enklameningar.Den fråga man ställer sig är: Räcker detta förelevens behov? Mitt svar är att det långtifrån räckerför elevens behov i skolan och än mindre för hansbehov senare i livet.I internationella sammanhang talar man om att blilitterat, inte bara att kunna stava sig igenom någraenkla meningar och hjälpligt förstå vad de handlarom. Att vara litterat innebär att ha en läskunskapsom utvecklats till att fungera i en mängd olikasammanhang. Om man använder denna vidaredefinition -- vilken jag anser vara den endarelevanta om vi i skolan har som mål att ge elevernadet verktyg som de behöver för vidare utveckling --rör det sig om ett ganska stort antal elever som harstora problem med sin läsutveckling. har ensiffra på 8--nämnts.Vi var inbjudna till Socialdepartementethäromveckan, där man hade dyslexi som ettspeciellt ämne. Där talade man om denna grupp avbarn och menade att bara de uppgår till ungefär5 %. Om man sedan lägger till de barn som manbrukar säga har dump eller minimal braindisfunction, alltså en skada på hjärnan, i alla fallnågot som är medicinskt mätbart när det gällerhjärnan, kommer man upp i ytterligare ett parprocent.Sedan har vi de barn som av flera andra olikaanledningar har mycket svårt med sinläsutveckling. Då förstår vi att det rör sig om enganska stor procentsiffra.När det gäller dyslexibarnen behöver man kommafram till den svårighet som de har redan föreskolstarten för att verkligen kunna hjälpa dem påett effektivt sätt. Man har börjat göra sådanaundersökningar i vissa delar av landet för att fåfram hur det förhåller sig med dessa barn och för attförsöka hjälpa dem. I detta sammanhang har vi ettstort utvecklingsarbete framför oss, där vi bör ha ensamverkan med medicinsk expertis och medlärarhögskolor och skolor.Om vi menar något med att skapa en skola med högkvalitet, måste det första steget vara att inte lämnanågon möda ospard förrän vi har gett varje barn allupptänklig hjälp att lära sig läsa. Jag menar dåunder det allra första skolåret eller under de förstatvå skolåren.Därför vill vi i kds ha ett finmaskigt nätverk i slutetav det första skolåret som fångar upp de elever förvilka läsutvecklingen inte fungerar som man kanförvänta sig. Det är orimligt att fortsätta som vi hargjort . Vi har låtit barn vandravidare upp genom stadierna med sitt olöstaproblem, vilket bara har förvärrats , gjortderas skolsituation hopplös och livet ganskaouthärdligt.Det är under eller efter första skolåret som effektivhjälp måste sättas in. Därför vill vi ha en flexibelskolstart och ett årskurslöst lågstadium, där varjebarn får möjlighet att utveckla en väl fungerandeläskunskap.Det måste vara klart utsagt i den proposition somskall handla om läroplanen, och det måste sägas påett sådant sätt att det inte kan missuppfattas avnågon, att det är skolans mål att lära alla att läsaredan de allra första skolåren. Inget kan varaviktigare sett ur elevens synpunkt och ingeteffektivare, om vi skall få en skola med högkvalitet.Under det första skolåret måste också läslustenväckas så att vi gör våra barn till bokslukare. Därförmåste varje klassrum ha ett bibliotek med välavpassad litteratur för dem som just har lärt sigläsa.Det är också på det här stadiet vi måste engageraföräldrarna som medhjälpare i den viktigauppgiften att läsa tillsammans med barnen varjedag, att lyssna på barnen när de läser och attsamtala med dem om det de har läst. På den vägenkan de svenska barnen utvecklas till läsare ochskolans kvalitet höjas väsentligt. Detta har vi interåd att missa.Anf. 162 ():Herr talman! Jag vill alldeles särskilt hälsautbildningsministern välkommen till kvällensdebatt. Jag gör det mot den bakgrunden att våravägar varit nära att korsas vid ett flertal tillfällen påsenare tid. Debatter mellan utbildningsministernoch undertecknad i en just nu viktig principfråga --om hur inflytande, insyn och resursfördelning skallske vid våra universitet och högskolor -- har varit påväg att anordnas vid några lärosäten, dels i stadenmellan broarna, dels i en västsvensk kustmetropol.Av outgrundlig anledning har utbildningsministernalltid kommit till dessa platser på andra tider än jag.Vid ett tillfälle, närmare bestämt , fick hanmöjlighet att redogöra för regeringens inställning istiftelsefrågan två gånger på samma tekniskahögskola -- KTH. För säkerhets skull kanske,eftersom klarhet och stringens inte är de mestframträdande dragen i de s.k. erbjudanden trehögskolor har fått att ombildas till stiftelser ochaktiebolag. Ekonomiskt saknar förslagetfullständigt realism, vilket bl.a. Centernsföreträdare tidigare påpekat här i kammaren.Att på detta sätt lämna en avsevärd penninggåva tilltre utvalda högskolor, en gåva försedd med bådelivrem, byxhängslen och säkerhetsnål -- allt påskattebetalarnas bekostnad -- tyder på stor våndaoch ängslan vad gäller förslagets sakliga bärkraft.Vid mina diskussioner ute på berörda högskolorhar framkommit stor tveksamhet till detta starktpolitiserade stiftelsehugskott. På iGöteborg vill man ha en fortsatt dialog medpolitikerna över partigränserna i stiftelsefrågan.Jag förmodar att samma inställning finns på de tvåövriga berörda högskolorna.Vi socialdemokrater är positiva till en sådan dialogoch är beredda att föra en diskussion medregeringen och berörda högskolor om hurkvarvarande tidsödande och osmidiga inslag iregelverket, som t.ex. rekryteringsochtillsättningsförfaranden, skall kunna effektiviseras.Är utbildningsministern beredd att ställa upp på ensådan konstruktiv dialog, innan han binder sig istiftelsefrågan?Handläggningen av stiftelsefrågan kastar ljus överallvarliga brister i hur utbildningsfrågor numerabereds i departementet. En del av problemen tordesammanhänga med att vi numera saknar enoberoende myndighet med tillsynsansvar och ettoberoende organ för utveckling av högskolornasverksamhet.Beredningsprocessen sker nu bakomUtbildningsdepartementets lyckta dörrar och oftaunder stor tidspress. Vi har t.ex. haft storasvårigheter att få ut underlagsmaterial förbedömning av dimensioneringsfrågor, lokalfrågorm.m. Möjligheterna att föra en offentlig debatt ochpåverka besluten har beskurits avsevärt.Som konkreta exempel på hur regeringenshandläggning av viktiga utbildningsreformer harutsatts för stark kritik i breda kretsar, bl.a. av lärareoch studenter, kan nämnas förslaget om ett nyttresurstilldelningssystem och det tilltänktaavskaffandet av kårobligatoriet. Dessa ytterstomstridda förslag kommer inte attremissbehandlas, vilket allvarligt hämmar berördaintressenters möjligheter till demokratisk påverkanav förslagen.Tar utbildningsministern intryck av denna massivakritik? Är han beredd att följa rådet från LO, TCO,, ochstudenterna att se över förslaget till nyttresurstilldelningssystem innan det föreläggsriksdagen?Jag vill också fråga hur utbildningsministern tänkerhantera det starkt kritiserade förslaget om slopandeav kårobligatoriet?Slutligen vill jag helt kort ta upp frågan om attstödja forskning med löntagarfondsmedel. Dennafråga skall enligt uppgörelsen mellan regeringenoch Socialdemokraterna vara föremål för samrådmellan parterna innan regeringen framlägger ettdefinitivt förslag. Trots detta kan man imassmedierna ta del av uppseendeväckandeuppgifter om hur MFR vill satsa tio miljarder på attbygga upp medicinska forskningsinstitut inomnågra snäva kunskapsområden med hjälp avlöntagarfondsmedel. Är detta förslag, som dethävdas, Per , förankrat i regeringen? Ochhur tänker utbildningsministern fullföljauppgörelsen med Socialdemokraterna omlöntagarfondsmedlens eventuella användning förforskningsändamål?Anf. 163 Utbildningsminister ():Herr talman! Det verkar på något sätt som omBengt Silfverstrand bara hittar starkt kritiseradeförslag vart han än vänder blicken. Jag återgavLena Hjelm-Walléns uttalande från ett tidigaremeningsutbyte oss emellan. Vi verkar tala om olikaverksamheter.När jag kommer ut i den högre utbildningens världmöter jag positiva människor, som tycker att det ärroligt att tillerkännas ansvar och ta till vara de nyautvecklingsmöjligheterna. Se så olika man kan sepå verkligheten, beroende på vilken infallsvinkelman har!Svaret till om huruvidaregeringen är beredd till dialog är att det självklartär på det sättet. Låt oss ha den här och . Jag hartalat om vad jag tycker. Vad tycker BengtSilfverstrand?I nästa fråga, som handlade om resursberedningen,är det som har noterat sant,nämligen att regeringen inte har valt enkonventionell remissbehandling, utan en annanform för att ta reda på de synpunkter som berördaintressenter kan ha. Det är en form som väl står iöverensstämmelse med det beredningskrav somåvilar regeringen inför viktiga beslut.Häromsistens hade vi t.ex. samtligahögskoleledningar samlade på för attdiskutera deras syn på resurstilldelningen.Åtskilliga av dem som då yttrade sig hade endiametralt motsatt uppfattning mot den som BengtSilfverstrand redovisar. Att det sedan ligger isakens natur att man har olikartade uppfattningarär ingenting konstigt, utan ett stimulerande inslag iden beredningsprocess som regeringen därefter harbedrivit. Resultat kommer att redovisas i sammahögskoleproposition som ochjag tidigare talade om.I fråga om kårobligatoriet förefaller BengtSilfverstrand ha missuppfattathandläggningsordningen. Betänkandet är skrivetav och remissbehandlat under 1990och 1991. Därefter är det kompletterat medytterligare material i en departementsberedning,till grund för regeringens ställningstagande. Äveni detta hänseende kommer slutsatser att redovisassnart.