prot · GH0917 · 1993-10-28 00:00:00 — Både långatorrperioder och kriget har förhindrat att markernahar odlats under en lång period.Transportkapaciteten måste byggas upp.Problem med energiförsörjningen är ett storthinder för utvecklingen av både industri och annanverksamhet.Utbildningsväsendet måste byggas upp frångrunden igen för att ge elementära kunskaper i attläsa och skriva, både för barn och för vuxna, ochdessutom ge de högre kunskaper som krävs för enindustriell och samhällelig utveckling.Till detta och mycket annat kommer kravet på enövergång från det kaos som kriget förde med sig tillett demokratiskt samhälle, med alla de funktionersom vi förknippar med demokrati, bl.a. enadministration och ett tillförlitligtbefolkningsregister.Allt detta pågår i , med stöd bl.a. frånSverige och andra länder.Om det vore så att den eritreanska regeringen hadesagt sig vara ointresserad av att ordna frågan ompass och medborgarskap och därmed bringa reda iåtervändandefrågan för de personer som vidiskuterar, skulle jag ha accepterat att Sverigesbiståndsminister hade höjt rösten. Men så är det juinte. De jobbar för högtryck med detta.Flyktingåtervändandet är en prioriterad fråga iEritrea. En mycket stor del av de eritreaner somtvingades fly från landet under kriget lever i dagunder mycket svåra förhållanden i flyktingläger iSudan. Detta känner biståndsministern till. FrånEritreas sida har man prioriterat deras möjligheteratt komma tillbaka till . Det gäller både attordna de mer formella angelägenheterna menframför allt att ordna de praktiskaförutsättningarna, i form av bostäder, odlingsbarmark och deras försörjning.Vi var många som reagerade mot attbiståndsministern faktisktframförde hot mot om minskat bistånd, omEritrea inte tog emot de personer som vistas iSverige och som har eritreansk bakgrund. Depersoner det gäller kom hit under kriget men hanninte få sina asylansökningar behandlade innankriget tog slut. Allt talar för att de annars skulle hafått uppehållstillstånd. De har alltså levt i Sverigenu under minst två och ett halvt tre år.Jag delar naturligtvis uppfattningen att det nu intefinns skäl för asyl. Men kanske kunde visanågot av det tålamod som talade sigvarm för i fråga omÖsttimor, att vi skall nöja oss med de små stegen åträtt håll också i detta fall. Här är det inte fråga omatt det inte görs någonting, utan det arbetas. IEritrea har man i fråga om mänskliga rättigheteroch demokrati faktiskt tagit ganska rejäla klivframåt i utvecklingen på en kort tid.Det är därför angeläget att få veta ombiståndsministern är beredd att redovisa hurSverige kan bidra till att den nuvarande akutasituationen kan lösas på ett humant sätt? Det ärdetta frågan handlar om, inte om alla de eritreanersom har uppehållstillstånd. Dem har jag överhuvud taget inte berört i min interpellation.Biståndsministern nämner i sitt svar en frågedebattsom jag hade med invandrarministern omåtervändandestödet för eritreaner som haruppehållstillstånd. Jag vill minnas attinvandrarministern närmast verkade vara dåligtinsatt i vad som händer i regeringen och vilkaplaner som finns.Jag får intrycket att den här frågan bollas mellaninvandrarministern och biståndsministern. Det härkunde vara rätt tillfälle att åtminstone få reda påvar bollen ligger nu när det gäller repatrieringsstödför eritreaner som har uppehållstillstånd. KanSverige tänkas gå in i ett samarbete, likt det somt.ex. lär ha med eller likt det somvi utvecklade med när det varaktuellt?Till sist: Jag delar biståndsministerns uppfattningatt skall verka för att reglerna för detmellanstatliga umgänget respekteras. Jag tror att vibäst gör det genom att erbjuda stöd i form avkunskaper, erfarenhetsutbyte och naturligtvis renmateriell hjälp. Det hjälper föga att säga till densom svälter i brist på mat att han borde äta.Anf. 67 Statsrådet ():Herr talman! Jag är faktiskt litet bekymrad över attEva inte med litet större emfasunderstryker nödvändigheten av att nu tarsitt ansvar och börjar leva upp till vad internationelllag kräver. Det här handlar sannerligen inte om attSveriges regering i ett huj har försökt övertygaeritreanerna om att det är en självklarhet attacceptera vad alla andra länder får acceptera. I tvåår har vi diskuterat denna fråga med , medEPLF-kontoret och senare med företrädare förregeringen. Det är en nödvändighet för Eritreasegen skull. Man binder ris åt egen rygg, tro mig!Det gäller inte bara relationerna mellan ochSverige. Det gäller också relationerna mellanEritrea och rader av västeuropeiska stater och förden delen andra stater.Jag är oerhört glad över att det finns ett stortengagemang för . Jag tror att jag har resonerat kring Eritreafrågan tidigarehär och kunnat vara helt överens om att vi skallställa upp och engagera oss. Det har inte heller frånmin sida handlat om att beröva någotbistånd. Det har inte handlat om hot, även om detkanske i någon tidningsartikel kunde presenterassom så. Det har handlat om en mycket bestämdvilja att övertyga om att man måsteacceptera internationell lag. För jag vet inte vilkentingens ordning som skulle infinna sig om man intebörjar göra det.Som jag sade i mitt svar handlar det inte om storagrupper eritreaner utan om en grupp på 400--600.Vi hade ett fall, låt oss erinra det, då en person somskulle utvisas till hade varit iKronobergshäktet , om jag inteminns fel. Det finns alltså fler fall, om inte av såallvarlig art så dock. Hur skulle det te sig om denena nationen efter den andra skulle säga: Vi bryross inte om den här typen av internationelllagstiftning. Vilka skulle vi då våga släppa in i vårtland? Till vilka länders medborgare skulle vi kunnasäga: Ni får komma över vårt lands gränser. Nej, enförutsättning för att relationer länder emellan skallfungera är att ländernas medborgare får kommatillbaka till sitt land.Det handlar alltså inte om att det är svårt att få passeller något sådant. Inte ens en gång en sådanhandling behövs för att man skall få komma in i sitthemland som medborgare.Det tyska återvändandestödet nämndes. Det ärknappast relevant i den fråga som vi nu diskuterar.Återbördandet av personer som inte har rätt attstanna i är en annan kategori. Det tyskaprogrammet riktar sig till eritreanska experter inomolika områden som har uppehållstillstånd iTyskland och som väljer att återvända till Eritrea.Vi skall se till att hjälpa på fötter. Vi skallnaturligtvis finnas där med bistånd. Det sade jag imitt första anförande. Jag vill gärna ha sagt atteritreanerna försvårar för sig själva om de inteaccepterar att det finns internationell lag som statenmåste acceptera.Jag tycker att det är så trist, herr talman, att dennaunga fräscha stat, dit efter alla dessa år avvedermödor så många blickar riktas, skall behövafå en sådan här start. Det är de facto inte bara frånvårt land som bekymmersamma signaler går ut utanfrån åtskilliga andra länder också.Anf. 68 ():Herr talman! Min interpellation har från början tillslut handlat om den grupp eritreaner som inte haruppehållstillstånd. Den debatt jag hade medinvandrarministern och som tar upp isitt svar handlade om återvändandestödet, likt dettyska stödet eller det som vi utvecklade med Chile.Jag vet inte riktigt varför nämnerdetta i sitt interpellationssvar, men jag ville passa påatt få reda på frågan var bollen ligger. Jag har välinte riktigt fått klart för mig ännu om det ärbiståndsministern eller invandrarministern somhåller i utvecklandet av detta. Jag fick i varje fall etthalvt löfte av invandrarministern om att hon skulleta upp överläggningar och fundera över hur ettsådant återvändandestöd skulle kunna utvecklas.Det skulle kunna vara till god hjälp i Eritrea.När det gäller de människor som jag talar om ochsom onekligen utgör ett bekymmer ärbiståndsministern närmast bekymrad över att jaginte tycks förstå problemen. Jag förstår problemen.Jag är också mycket medveten om att Eritreanaturligtvis måste följa internationellaöverenskommelser och internationell rätt och se tillatt eritreanska medborgare kan komma tillbaka tillsitt land. Landet tar också emot väldigt många somkommer från olika delar av världen, som alltsååtervänder till . Man har prioriterat denstora gruppen flyktingar som kommer från Sudan.Det återvänder tiotusentals eritreaner i en ständigström. Man har inte stängt landet på något vis.Just dessa personer hade inga pass, ingaresehandlingar med sig när de for. De harfortfarande inga sådana. En komplicerande faktorär det väl ändå, biståndsministern, att de ocksåvägrar att söka några. De vill inte tillbaka. Dettaugör naturligtvis en komplikation.Som biståndsministern själv nämnde rör det sig intebara om eritreaner, utan det rör sig också ometiopier. Men det är ingen som är riktigt säker påderas egentliga identitet i många fall.Det viktiga är nu att få svar på frågan hurbiståndsministern är beredd att bidra till att lösafrågan på ett humanitärt sätt. Det är en akutsvårighet. Det handlar om människor som finnshär. borde på något sätt kunna bidra till attlösa problemet och till att ge möjligheter också förEritrea att leva upp till internationellaöverenskommelser. Jag vet att detta är en strävan iEritrea. Det låter på biståndsministern som att maninte skulle ha den strävan, men det har mandefinitivt.Anf. 69 Statsrådet ():Herr talman! Vid ett sammanträffande för ett med en representant för deneritreanska regeringen sade jag mycket entydigt attvi vill hjälpa till med projekt i , som gör detmöjligt att ta hand om de människor somåtervänder eller som -- om jag får uttrycka det såbrutalt -- skickas tillbaka. Men vi kan naturligtvisinte betala för att kunna skicka hem personer sominte får stanna i . Det säger sig självt. Vadskulle det leda till? Och vilket prejudikat skulle detinte rymma? Jag tror inte heller att en sådan utveckling.I det svenska samarbetet med ingår som enkomponent en konsultfond om 3 miljoner kronor.Syftet med fonden är att underlätta för attrekrytera exileritreaner för att bygga upp landetsförvaltning. Fonden skall i första hand användas avFinans- och utvecklingsdepartementet ochJustitiedepartementet, men kan också efter samrådmed SIDA utnyttjas av andra departement ochuniversitetet i har dessutom beslutat om ett bidrag om2 till FN:s volontärprogram, UNV,som har ett liknande projekt för att främjatemporär eller permanent hemflyttning averitreaner som vill göra en insats för sitt land.Herr talman! Jag ville gärna nämna detta, men EvaJohansson och jag är ju helt överens om att detegentligen inte är dessa eritreaner som det handlarom, utan det handlar om en annan grupp.Avslutningsvis vill jag än en gång säga att det vareoss fjärran att inte på alla tänkbara sätt vilja stöttaoch stödja denna stat. Vi känner problemen ochtror oss känna alla de svårigheter som statenkämpar med. Men detta får icke innebära att vi inteparallellt ställer krav på att internationell rätt måsterespekteras.Anf. 70 ():Herr talman! Det som biståndsministern avslutademed är en självklarhet som vi allanaturligtvis ställer upp på. Jag vill bara återigenunderstryka att jag är alldeles övertygad om att deneritreanska regeringen har precis sammainställning, att det är det målet som man strävarefter. Att den sedan inte kan åstadkomma alltgenom ett enda kliv är en annan sak. Men denkunskapen om biståndsministerns inställning fickjag ju i den förra debatten, att man också kan nöjasig med mycket små steg.Vi måste beväpna oss med ett visst tålamod när detgäller och ge en ung stat som bara är någramånader gammal möjligheter att utveckla sindemokrati. har redan visat stor kunnighetgenom den folkomröstning som genomfördes på ettsätt som hedrade den eritreanska organisationen,både den organisation som genomfördefolkomröstningen och den provisoriska regeringen,som har övergått till en permanent regering.Anf. 71 Statsrådet ():Herr talman! Det är just detta som jag tycker attdet är så angeläget att understryka, attfolkomröstningen gick så bra. Övrigaadministrativa och organisatoriska insatser somgörs är berömvärda. Därför harmonierar det såväldigt dåligt att den eritreanska regeringen intekan säga att den skall lösa frågan, ta itu medproblemet och börja vandringen åt rätt håll. Dessvärre har jag inte fått sådana signaler, trots att jagvädjade utomordentligt enträget om att få dem vidmitt möte med representanten för den eritreanskaregeringen. Men om är övertygadom att man har börjat att ta små steg åt rätt håll, dåär också jag mycket glad och tacksam.Överläggningen var härmed avslutad.12 § Svar på interpellation 1993/94:28 ombiståndet till AngolaAnf. 72 Statsrådet ():Herr talman! har i eninterpellation frågat vilka insatser regeringenplanerar göra för att snabbt bistå folket i Angola.Jag vill svara genom att dels redogöra något för denaktuella situationen vad gäller vårt bistånd tillAngola, dels peka på vad som kan göras.Sverige är en av de större biståndsgivarna tillAngola. Vi har tillsammans med angolanerna byggtupp ett långsiktigt samarbete inom bl.a. fiske, hälsaoch telekommunikationer. Medelsramen för dettasamarbete höjdes inför det demokratiskagenombrottet , då valen genomfördes, till210 . Därtill kom insatsr via FN föratt stödja freds- och demokratiprocessen i landet.Efter alla år av krig skulle nu äntligen angolanernafå möjlighet att i lugn och ro bygga upp landet. Detsvenska biståndet skulle genom att få en störregeografisk spridning kunna göra större nytta äntidigare.Så blev det nu inte. Valresultatet godtogs inte avoppositionspartiet , vars ledare tog till vapen. Landet har därmed blivit utsattför ett inbördeskrig av ännu mera förödande följderför folket än vad som skedde . Detrör sig om en katastrof som enligt mångabedömare är den värsta i för närvarande.Det finns uppgifter om 1 000 dödade människor omdagen. De flesta dör av undernäring, epidemier ochsvält som ett resultat av kriget. FN:s humanitärahjälpinsatser har svårt att komma fram på grund avkriget.Vad gör då det svenska biståndet för nytta i dagensAngola? Dess värre har det försämradesäkerhetsläget gjort att biståndet koncentrerats tillområdet kring . Insatserna inom olikasektorer har begränsats, då arbetet påverkats av attmånga svenska experter kallats hem. Det mesta avarbetet koncentreras nu till insatser avkatastrofkaraktär och till områden där det ärmöjligt att nå resultat på kort sikt. Medelsramenhar minskat från till 160miljoner kronor, därför att det inte gick att fullföljadet planerade biståndet. Outnyttjade medel haranvänts för akuta katastrofinsatser. Av detta lär vioss att utveckling förutsätter fred.Regeringen beslutade att anslå 75miljoner kronor till FN:s katastrofprogram. Detsvenska bidraget inriktas främst på hälsoinsatser,vatten och sanitet genom , men även påtransporter, logistik m.m. genom andra FN-organ.Dessutom satsar stora summor på attkanalisera katastrofhjälpen genom de enskildaorganisationer -- lokala eller utländska -- somsköter verksamheten på fältnivå. Det finns ocksåexempel på svenska enskilda organisationer, somgör insatser såsom Afrikagrupperna och Rödakorset. Röda korset stödjer bl.a. enprotestillverkning.Vi följer nu noga utvecklingen av situationen ilandet. SIDA har haft en delegation påplats. Enligt rapporterna är FN:s katastrofprogramfinansierat fram till jul. Vi räknar med att anslåmedel för nya katastrofinsatser så snart som vi fåren begäran om detta från FN. Jag kan dess värreinte se att vi med bistånd kan göra mera just nu.Anf. 73 ():Herr talman! Jag tackar biståndsministern försvaret.Vi känner alla förtvivlan över det som sker just nui delar av . Det gäller , det gäller detlilla landet , det gäller Somalia.För bara var vi optimistiska. I Angolahade man just genomfört demokratiska val.Internationella observatörer fanns på plats, somkunde rapportera att valen hade gått rätt och riktigttill. I hade man påbörjat endemokratiseringsprocess som såg hoppingivandeut. Valen var också där rena och korrekta.De som hoppades mest på demokratin varnaturligtvis angolanerna själva, burundierna, demänniskor som upplevt inbördeskrig ellermilitärkupper som avlöst varandra. Men hoppetom ett liv i fred och frihet grusades. Det vet vi i dag.De nya demokratierna i är sköra. Denlärdom som vi drar från händelserna i ochBurundi måste vara att vårt stöd från givarländernaoch det internationella samfundet är otillräckligt.Vår slutsats måste vara att vi i ännu störreutsträckning måste medverka med sådana insatsersom är avsedda att stödja och främja demokratinsmöjligheter. Fred är en förutsättning förutveckling.Jag är övertygad om att både och jagi dag känner samma otillräcklighet inför det somsker i dessa båda länder. Jag utläser i svaret enkänsla av vanmakt -- att biståndsinsatserna inte ärtillräckliga. Det är politiska lösningar som ärnödvändiga för att skapa en bestående fred iAngola.Herr talman! Det är en ohygglig rapportering somnår oss om inbördeskriget i . Efter valen vägrade Unita med dessledare att respektera valutslaget.Savimbi bär huvudansvaret för kriget. Detta måsteklart och tydligt fastställas.Angola har plågats av någon form av krig under 30år, därav inbördeskrig.Fredsöverenskommelsen 1991 följdes av en FN-insats för att förbereda övergången tillflerpartisystem och demokrati. Men det kandiskuteras hur helhjärtad denna insats var. FN-mandatet var mycket begränsat. FN skulle intedirekt övervaka demobilisering och avrustning avde rivaliserande arméerna, inte heller medverka iatt en nationell armé bildades och inte heller direktdelta i utarbetandet av vallagar eller ivalregistrering.Denna insats omfattade bara 350 militäraobservatörer, 126 polisobservatörer och 100valobservatörer som visserligen utökades till 400under själva valet. Det fanns en möjlighet till fred,men den svaga FN-missionen utnyttjades snabbt avUnita för egna syften.I oktober kollapsade freden ochUnita tog kontroll över större delen avlandsbygden. Det är ohyggliga siffror som vi fårrapporterade. 100 000 har dödats under det senasteåret, ett par miljoner befinner sig på flykt och detråder livshotande svält för 2--3 miljoner människor.I rapporteras att 2 000 barn har dött i enmässlingsepidemi, och de flesta av de här barnen eller yngre.Vi har hört talas om staden -- ett nytt namnpå vår karta -- som är en belägrad stad sedanjanuari. Detta är ett veritabeltinferno där t.o.m. kannibalism förekommer.FN varnar för en svältkatastrof -- ett nytt Somalia.Ingen vågar så eller använda jorden på grund avminrisken. Vi vet att de har fruktansvärda månaderframför sig med hunger och svält.FN:s specielle sändebud, Alouine Beye, harrapporterat att hjälptransporterna stoppas ochdärför inte når fram. Men vädjade han iinternationell press om föromedelbart humanitärt bistånd, dvs. framför alltmat och medicin.Jag tolkar biståndsministerns svar så, att Sverigekommer att anslå medel för katastrofinsatser såsnart en begäran kommer från FN.Att utveckling förutsätter fred, har vi båda tvåupprepat. Vår just nu viktigaste insats jämtekatastrofinsatser måste därför vara att aktivtmedverka till en politisk lösning. Jag undrar var vistår i den frågan. Var finns i detta arbete?Anf. 74 ():Herr talman! har i en välskriveninterpellation tagit upp situationen i . I detsvar som har lämnat liksom i KristinaSvenssons anförande målas bilden upp av ett land idjup kris, ett land i krig där barn och vuxna dör ochtvingas till landsflykt. Vi kan fortsättabeskrivningen av hur ett ödelagt land ser ut, menjag tror att vi som är inblandade i den här debattenkänner till tillräckligt för att kunna övergå till attdiskutera hur vi på ett väsentligt sätt skulle kunnaanvända det politiska inflytandet för att få fred ochför att se till att insatserna når fram.Det jag vill ta upp och tillägga till de frågor somKristina hade är frågan om vad Sverigeytterligare kan göra. I svaret tar uppatt en hel del svenskt bistånd har satsats. Jag tyckeratt det är bra. Det är självklart att skallställa upp med biståndspengar inklusivekatastrofbiståndet. I dagens läge tror jag inte att detär en ytterligare ökning av biståndspengar sombehövs, utan det handlar om andra lösningar. NärFN återkommer med en begäran om medel är detviktigt att markera att har beredskap, så attfrågan inte behöver dras i långbänk utan att visnabbt kan svara: Ja visst, är berett. Jaghoppas därför att denna beredskap kommer att ståsig till dess ytterligare förfrågningar kommer.Det som jag ytterligare vill ta upp gällersanktionerna mot Unita som FN fattade beslut omi september, om vilka vi har fått enregeringsproposition. Det är bra att sanktionernaäntligen blir lagfästa, men jag undrar varför manfrån regeringens sida har dröjt så pass . Varförkunde man inte direkt när FN-beslutet hade fattatsinformera om detta? I så fall hade efterden gängse motionsskrivningen direkt kunnat fattabeslut så att sanktionerna kunde träda ikraft. Jag ser sanktionerna som ett sätt att få stopppå kriget.Vidare vill jag ta upp frågan om vad mer vi kangöra. har varit inne på FN:s roll.Jag tror att det är väldigt viktigt att stärka FN:s roll,men jag menar att man från regeringens sidadessutom kunde markera ett intresse för detlidande som det angolanska folket utsätts för. Mankan framöver markera det genom att exempelvisgöra ett regeringsbesök i . Vi har sett andraexempel på hur utrikesministern har gjort besök idelar av f.d. , där det också pågår ettkrig.Jag är litet undrande över regeringens politik. Ärdet kriser i som alltid har företrädesrättmedan och länder som ligger långt härifrånfår stå tillbaka? Katastrofen och den situation sområder i är ju minst lika allvarlig som den if.d. Jugoslavien.Har själv eller utrikesministern föravsikt att besöka ? Jag tror att ett besökskulle kunna ge ytterligare tyngd åt det faktum attSverige faktiskt bryr sig om att tusentals människorhar dött i kriget där.Jag vill också ställa en fråga till omden uppvaktning från Afrikagrupperna och andraorganisationer som ägde rum , där man krävdeatt regeringen skulle sätta ett ökat tryck på FN ochUSA både för politiska insatser och för att på olikasätt visa var står i dessa frågor. Hur har AlfSvensson förvaltat detta, bortsett från satsningar påkatastrofbistånd?Herr talman! Jag vill slutligen ställa en fråga om enkonkret sak som nämnde i svaret,nämligen Röda korsets arbete vad gäller proteser.Detta är tyvärr en verksamhet som lär vara ökande.Det finns ett ökat behov av insatser från Rödakorset vad gäller tillverkning av proteser. Jag har enundran beträffande stödet till frivilligaorganisationer. Naturligtvis skall man fortsätta attge pengar till dem som vill göra insatser. Uppmanarregeringen frivilliga organisationer som t.ex. Rödakorset att garantera att vi från svensk sida är villigaatt ge mer pengar till protestillverkning? Hur skallvi från svensk sida öka engagemanget och ihandling visa att vi i är beredda att bjudatill för att de människor som drabbas i kriget skallkunna få den hjälp de behöver?Anf. 75 Statsrådet ():Herr talman! Jag måste säga att det är något som manofta känner, men vet vi ju att man inte fårfastna i den. Vi vet att den vedervärdiga situationsom angolanerna nu lever i och under kommer attupphöra. Det är viktigt att vi beväpnar oss, höll jagpå att säga, med den mentala inställningen.Låt mig med all kraft slå fast att kommeratt anslå medel så snart FN tar initiativ. Jag trordäremot inte att vi skall ta egna initiativ, utan FNskall, när de vänder sig till oss, finna att vi ärberedda.Det har faktiskt också tagits en del initiativ. Någranya insatser har kommit till stånd under de senasteveckorna. Den angolanska regeringen har storaproblem med elförsörjningen i Luandaområdet. 2--3 miljoner människor är beroende av el och indirektvattenförsörjning genom tre gasturbiner som är iakut behov av underhåll och upprustning. SIDAhar beslutat om att göra en konsultinsats för atthjälpa regeringen med råd om hur man bäst skallkunna säkra el- och vattenförsörjningen i Luanda.Det finns vidare en ansökan om papper förtidningsutgivningen i . Jag nämner detta,herr talman, för att visa att det ändå går att göra endel; även om det inte är något stort och grandiostkan vi visa vårt intresse för regimerna och de armamänniskor som berörs.