prot · GG09105 · 1993-05-05 00:00:00 — Jagnämner dessa frågor , därför att det intealls är så självskrivet var gränsen går mellan vadsom är habilitering och vad som är stöd. Men enligtpropositionen så ingår rätten till personligt råd ochstöd i den nya rättighetslagen och kan därmed alltsåöverklagas, medan habilitering och rehabiliteringinförs i HSL och därmed inte kan överklagas. Baradet här är i sig en liten knepighet. Sedan är det frågaom vem som skall ha ansvaret för dessa uppgifter.Jag menar att det är riktigt att, som propositionenföreslår, ge sjukvårdshuvudmännen detta. Det är judär som den samlade kompetensen finns för de härinsatserna. Att överlåta uppgiften rådgivning ochstöd till kommunerna bör därför enligt min meningske i undantagsfall, annars kan det finnas fog förden oro som en del handikapporganisationerkänner för att viktig kompetens skall gå förlorad.Herr talman! Det finns många frågor som är värdaatt lyftas fram och det går inte att säga att någonär viktigare än andra eftersom insatserna har olikabetydelse för olika grupper och individer.En sak som vi har arbetat med mycket i ärstödet till anhöriga, dvs. att man uppmärksammarderas situation som ju ofta är mycket utsatt. Detgäller inte minst handikappade barns familjer, somju ofta har en totalt annorlunda situation än andrafamiljer och som har små möjligheter att leva ett,som andra tycker, normalt familjeliv. Den härfrågan har uppmärksammats mycketmer . Det är vi naturligtvis mycket gladaför.Stödet till handikapporganisationerna betydermycket, också de som omfattar små grupper.Vårdbidraget är naturligtvis viktigt.Den nya lagens rättigheter kommer också att varaav mycket stort värde för handikappades familjer.Det gäller rätten till avlastning, rådgivning och stödm.m. och naturligtvis också de 10 kontaktdagarnasom har både praktisk betydelse och ettsymbolvärde.Jag vill också som de tidigare talarna något berörafrågan om avvecklingen av specialsjukhusen ochvårdhemmen. I utskottet är vi ju överens om att destora institutionerna och vårdhemmen skallavvecklas. Däremot finns det delade meningar omifall en generell avveckling är nödvändig eller ensönskvärd.Från sida menar vi att man bör akta sig föratt vara alltför kategorisk i det här sammanhanget.Det kan mycket väl vara så att små hemliknandevårdhem för en del kan vara ett bättre alternativ änett eget boende. Människor kommer alltid att varaolika, ha olika förutsättningar och olika behov. Detär ett faktum som ingen ambition i världen kanändra på.Det handlar inte om något överförmynderi som dethar sagts tidigare, utan snarare om en ödmjukhetinför verkligheten och att verkligheten ser olika utför olika människor.Jag vill bara än en gång understryka att dethär beslutet är ett steg på rätt väg, men det betyderinte att vi får slå oss till ro. Arbetet med att gehandikappade människor en bättre tillvaro och enstörre delaktighet i samhällslivet måste fortsätta.Herr talman! Jag yrkar bifall till hemställan ibetänkandet i dess helhet.Anf. 122 ():Herr talman! I den princip som ligger till grund förbåde propositionen om stöd och service till vissafunktionshindrade och utskottets betänkande talasdet om att den handikappade skall få kontinuitet isin hjälp. Det innebär att den enskilde eller hansfamilj skall kunna känna sig säker på att stödet frånen personlig assistent inte plötsligt upphör ellerförändras. Detta har varit ett problem. kartläggningsbetänkandekom man fram till att av de svårtfunktionshindrade som erhöll hemtjänst vid en visstidpunkt själva kunde bestämma vem som skulle gehjälpen.Denna typ av beslut bör tas nära människorna. Enrättighetslag kan ju synas tala emot den principen.Men med tanke på att detta är en mycket utsattgrupp finns det skäl att stödja förslaget. Motbakgrund av problemet med ett kontinuerligt stödför vissa funktionshindrade är det därför medglädje jag noterar socialutskottets betänkande närdet gäller gränsen för när lagen skall gälla.Möjligheten att själv välja en personlig assistentoch därmed öka inflytandet över sitt eget liv vägerinte lättare när den handikappade har nått en vissålder. För vissa är det kanske t.o.m. så att behovetav kontinuitet i hjälpen från en personlig assistentär större när man åldras.Utskottet medger också att det ur principiellsynpunkt är tveksamt att införa en åldersgräns.Naturligtvis är det svårt att ur statsfinansiellsynpunkt motivera en utökning utöver denföreslagna 65-årsgränsen. Därför tycker jag att detär positivt att utskottet understryker attövergången måste vara smidig och att det måste tashänsyn till den enskildes önskemål när denfunktionshindrade byter från personlig assistent tillnågon annan stödform. Jag tycker också att det ärglädjande att utskottet förutsätter att denna del avreformen noga följs upp. I och med dessaskrivningar i utskottets betänkande kangrundprincipen om kontinuitet i vården av denfunktionshindrade uppnås.Anf. 123 Socialminister ():Herr talman. Det råder i praktiken nästan fullenighet om de förslag på handikappområdet somriksdagen skall besluta om. Det är glädjande.Men vägen hit har ingalunda varit alldeles spikrak.Den dåvarande socialdemokratiska regeringengjorde dagarna före valet ett desperat försökatt förstärka sin profil i handikappfrågor genom atttillsätta . Det var i och försig positivt. Men utredningen fick alltför snävaramar.För kommittén gällde, som för flertalet statligautredningar, s.k. nolldirektiv. Det innebar atteventuella förbättringar skulle, som det hette,genomföras med oförändrade eller minskaderesurser.Var och en inser att det är omöjligt att förbättrasituationen för gravt funktionshindrade utan atttillföra resurser.Den inställningen hade vi i , och denhade man i hela handikapprörelsen. Vi krävdedärför att skulle få ändradedirektiv. fick densocialdemokratiska regeringen ge med sig.Nolldirektiven försvann. Det gjorde det möjligt förutredningen att lägga fram det betänkande som ärunderlag för det förslag vi behandlar.Jag vill med detta inte ha sagt att svensksocialdemokrati inte skulle ha visat engagemang ihandikappfrågor. Det har man förvisso gjort. Detgäller framför allt många enskildasocialdemokrater.Men på ett område har jag fåttbekräftat att det svaga intresse som nolldirektivenindikerade inte bara var en tillfällighet. Det hargällt inställningen till familjer som har barn medfunktionshinder. År harSocialdemokraterna t.ex. gått emot våra förslag omförbättrat vårdbidrag. Det var först ,när förslaget lades fram i en proposition från dennya regeringen, som Socialdemokraterna anslötsig.Det är en svår och genomgripande händelse att fåett barn med funktionshinder. Det rör föräldrarnadjupt. Det förändrar deras liv för all framtid.Barnets födelse skulle bli ett av de störstaögonblicken i deras liv och så blir det i stället densvåraste stund de har varit med om. Mångaföräldrar skildrar det som ett fall från svindlandelycka, lättnad och upprymdhet till bottenlösförtvivlan. Få situationer i livet ställer så stora kravpå människors anpassningsförmåga.Under årens lopp har jag haft många kontaktermed föräldrar i den här situationen och med derasorganisationer. För mig personligen har de härmötena betytt oerhört mycket. De har givit migfördjupade kunskaper och större möjligheter tillinlevelse i andras svåra livssituation. De harbidragit till ett starkt personligt engagemang ochinspirerat till politisk handling.För ett år sedan höjdes alltså vårdbidraget. Nukommer de här familjernas situation att ytterligareförbättras. När man vaknar -- ja, t.o.m.på fredag, när formellt beslut är fattat -- kommerförstås allting att vara precis som vanligt. Detkommer att ta innan morgondagensbeslut omsätts i konkreta resultat. Men successivtkommer detta att märkas.I propositionen preciseras vissa rättigheter när detgäller att underlätta vardagen för familjer som harbarn med svåra funktionshinder. Det handlarframför allt om rätten till råd och stöd, omavlösning, om en individuell plan och, naturligtvis,om de förbättringar i föräldraförsäkringen somföreslås.Herr talman! kom jag ikontakt med STIL, . I allmänpolitiska debatt ifebruari 1987 berättade jag om det mötet.STIL hade beskrivit sig som enmedborgarrättsrörelse för människor medfunktionshinder.Vi är trötta på att andra, icke-handikappade,bestämmer över våra liv. Vi vill ha samma frihetoch samma ansvar som andra, sade var en av initiativtagarna till STIL och som förövrigt finns här i kammaren just nu.I stället för att kommunala myndigheter i skildasammanhang skall ställa upp med biträden, vårdareeller hjälpare ville STIL ha ordningen att de som såönskade själva skulle få anställa sina assistenter.Tanken var egentligen ganska självklar,konstaterade jag i mitt riksdagsinlägg. Den sombehöver service skall själv få ställa krav ochutforma servicen.Jag vågade mig också på en vision. Så här sade jag:''borde alla handikappade som harbehov av personlig service få samma möjlighet somAdolf Ratzka och hans vänner att anställa sina egnaassistenter. ''Jag anade inte då att det skulle bli jag som fickmöjlighet att lägga fram den proposition tillriksdagen där just den reformen skulle föreslås. är det med stor glädje -- om ni ursäktar vill jagsäga att jag också känner en smula stolthet -- somjag kan konstatera att denna min, och naturligtvisockså många andras, vision är på väg att gå iuppfyllelse.Med morgondagens riksdagsbeslut får tusentalsmänniskor med allvarliga funktionshinder rätt tillpersonliga assistenter. Det är en stor framgång förden medborgarrättsrörelse som ochhans medarbetare drog i gång här i försju sedan.Personlig assistans innebär att denfunktionshindrade får tillgång till ett mänskligthjälpmedel som utför det som denfunktionshindrades händer och fötter, öga, öra ellerförstånd inte klarar av. Assistenten skall följa denfunktionshindrade var han eller hon än är ochenbart ge service åt sin ''huvudman''.Egentligen borde det vara ganska självklart attsvårt funktionshindrade själva får avgöra vem somskall hjälpa dem med personliga angelägenheter.Det kan handla om att hjälpa till vid toalettbesök,med av- och påklädning eller med att lyssna på ochtolka samtal med andra i telefon eller öga mot öga.Men en självklarhet har detta alltså inte varit.Rätten till personlig assistans är ett principielltoerhört viktigt genombrott i den svenskahandikapplagstiftningen. Det handlar omsjälvständighet, om valfrihet och om integritet --om sådant som många av oss högt värdesätter mensom nästan alla funktionshindrade länge bara harkunnat drömma om.Med den statliga assistansersättning som vi ocksåinför nu tryggas reformen. Inga människor medgrava funktionshinder och omfattandeassistansbehov blir beroende av den egnakommunens, eller kommundelens, ambitionsnivåeller ekonomi.Herr talman! Det finns naturligtvis mycket att sägaom den här propositionen. Men tiden tillåter baraytterligare en kommentar.Många har ifrågasatt om det behövsspeciallagstiftning för svårt funktionshindrade ochframför allt om det är nödvändigt och lämpligt meden rättighetslagstiftning. Det är frågor som ocksåjag har ställt mig. Svaret är från principiellautgångspunkter inte självklart. Men det blir ändåför min del ett alldeles entydigt ja.Motivet för en speciallagstiftning är att defunktionshindrade har försummats.Det har alltså inte räckt med en allmän lagstiftningför att lyfta deras standard. hari väsentliga avseenden inneburit en radikalomprövning. Jag är övertygad om att lagstiftningenhar varit av stor betydelse för den.Jag hade i går till min stora glädje möjlighet att tillAllan överlämna medaljen förhans förtjänstfulla insatser på detta område. Fåinsåg så tidigt och så tydligt som han attlagstiftningen borde användas i defunktionshindrades tjänst.Erfarenheterna av omsorgslagen säger dessutom,enligt min mening, att rättighetslagstiftningfungerar. Mycket av uppmärksamheten när detgäller omsorgslagen har riktats mot de landstingsom har fått många domar mot sig och som inte harförmått att leva upp till domstolarnas beslut. Dettaär naturligtvis ett stort problem. Men det vore ändåhelt fel, menar jag, att dra slutsatsen atträttighetslagstiftningen har varit utan värde.Under de senaste tio åren har omsorgerna förutvecklingsstörda ökat sin budget varjeår -- vilket kan jämföras med sjukvården i desshelhet, vars ökningstakt har varit hälften så snabb.Under senare år har ökningstakten t.o.m. varitnågot lägre.Herr talman! Vi hade aldrig, tror jag, fått den härökningen av omsorgerna om det inte hade varit förrättighetslagstiftningen. Det har heller inte saknatstecken på att andra handikappgrupper utöver deutvecklingsstörda har halkat efter därför att de intehar haft någon rättighetslag.Samhällsutvecklingen visar enligt min uppfattningatt ju mer man integrerar och decentraliserar och justörre krav som ställs på effektivisering ochomprövning, desto viktigare blir det medpreciserade rättigheter för grupper med särskildabehov.I morgon skall besluta om den nya lagenför funktionshindrade, LSS. Jag skulle gärna se attden lagen blev onödig. Men är denfaktiskt nödvändig.Anf. 124 () replik:Herr talman! När det gäller nolldirektiven har mannog inte någon regering större anledning än andraatt slå sig för bröstet.Jag har en klar minnesbild av hur det var mednolldirektiven och . Ettenigt socialutskott med socialdemokratiskmajoritet gjorde nämligen ett tillkännagivande tillregeringen.Också jobbade undernolldirektiv. Den borgerliga regeringen har i detfallet inte tagit något initiativ till att med en gång tabort nolldirektiven. Även då gick det hela viautskottet. Jag minns att socialdemokratiskamotioner tillstyrktes i socialutskottet.Utredningarna har varit viktiga, och borttagandetav nolldirektiven var också väsentligt.Jag delar uppfattning i fråga omden här reformen, som är synnerlig viktig.Reformen är ett viktigt steg på vägen. Mensamtidigt vill jag påpeka attHandikapputredningen måste ses i dess helhet.Slutbetänkandet om de generella insatserna ärockså väldigt viktigt.Bengt nämnde , som sattmed som expert i utredningen i fråga. , såvitt jag förstår, en av de viktiga kuggarna närdet gäller tillkomsten av omsorgslagen.En fråga som har debatterats här och som BengtWesterberg inte berört gäller vårdhemmensavveckling. Liksom när det gäller övriga delar avomsorgslagen menar jag att att detta med denenskildes rätt till en gruppbostad har varit väldigtbetydelsefullt. Trots att överklaganden har gjortsoch trots att alla inte har fått sina önskemåltillgodosedda har omsorgslagen varit, och ärfortfarande, väldigt betydelsefull, liksom detta medvårdhemmens avveckling.Jag skulle vilja höra vad har föruppfattning när det gäller den reservation från osssocialdemokrater som bygger på detställningstagande som görs i propositionen,nämligen: Så länge vård, oberoende av samtycke,finns kvar kan man inte ha en slutpunkt.Men som ställning tas i den här frågan villvi att regeringen kommer med besked om ettavvecklingsdatum. Är inte det rimligare än det,enligt min uppfattning, rätt anmärkningsvärdaställningstagande som den borgerliga majoriteten isocialutskottet gör, dvs. att vårdhemmen inte skallavvecklas?Anf. 125 Socialminister ():Herr talman! Låt mig bara erinra om attnolldirektiven beslutades av densocialdemokratiska regeringen och utsattes förmycket hård kritik från mig och flera andra.Handikapprörelsen var mycket aktiv i dennadebatt. Det dröjde dock rätt länge innan regeringenvar beredd att ändra de här nolldirektiven.Också nolldirektivbeslutades av den tidigare regeringen. Det är riktigtatt det tog innan direktiven ändrades, mendet blev en ändring.Det viktiga som man kan konstatera är att denutgångspunkt som den socialdemokratiskaregeringen valde, nämligen att man skullefinansiera handikappreformer inomhandikappområdet, var orimlig. Jag är övertygadom att delar min uppfattning på denpunkten.Jag delar naturligtvis uppfattningom att slutbetänkandet också är viktigt. Dennareform är mycket viktig. Det är kanske den störstahandikappreform som någonsin genomförts iSverige. Men med all säkerhet är det inte den sistareformen. Mycket återstår att göra på det härområdet.Jag går vidare till frågan om vårdhemmen. Det ärsant att den socialdemokratiska reservationenligger närmare propositionen på denna punkt. Densocialdemokratiska reservationen är ocksåtydligare än utskottsmajoritetens formuleringar.Om jag skall vara alldeles uppriktig begriper jaginte riktigt vad de innebär.Jan ställde tidigare frågan: Vilkakommer att nekas rätten till eget boende? På denfrågan kan man bara ge ett, alldeles klart, svar,nämligen att ingen kommer att nekas rätten till egetboende. Jag har också tolkat inläggen från deborgerliga ledamöterna här i kammaren så, attutgångspunkten är att man skall lyssna på dem somberörs, dvs. de funktionshindrade och derasanhöriga. Det är bara för den händelse attmänniskor absolut vill bo kvar i ett sådant här litetväl fungerande vårdhem som det talas om -- jag harinte själv sett så många sådana som motsvararbeskrivningen, men låt oss ändå anta att de finns --som de skall bo kvar. Om de själva inte vill bo kvar,är det deras egen vilja som skall vara styrande.Svaret på fråga är att ingenkommer att nekas rätten till eget boende.Anf. 126 () replik:Herr talman! Jag tackar för svaret. Jag hoppas attåtminstone egna partikamraterlyssnar på sin partiledare, därför att det skulleinnebära att vi i kammaren skulle kunnafå en majoritet att rösta i enlighet med densocialdemokratiska reservationen. Det i sin turskulle innebära att den positiva utvecklingen närdet gäller vårdhemmen kan fortsätta.Jag blir allvarligt oroad om den borgerligamajoritetens förslag i socialutskottet vinner gehör ikammaren. Det skulle ge en alldeles felaktig signal,inte minst till landstingen.Historieskrivningen när det gäller nolldirektiven ärriktig. Men den historieskrivning som jag gav ärockså riktig, nämligen att socialutskottet i enighethar drivit fram ett borttagande av nolldirektiven.Till slut kommer jag till två andra frågor.Jag vet att utvecklingen är beroende av denstatsfinansiella situationen. Ändå vill jag peka påett par saker. Jag antar att harsamma uppfattning som jag.För det första är det nämligen viktigt attsysselsättningsgarantin kan genomföras så snartsom möjligt. En avsevärd skillnad föreligger trotsallt när det gäller sysselsättningssituationen för demsom har de svåraste funktionshindren, ävenbortsett från dagens arbetsmarknadsläge.Säkerligen är det fortfarande av demsom står utanför arbetsmarknaden. Därför skulledet vara bra om det inom de ramar som gäller gickatt hitta en försöksverksamhet för att på det sättetfå erfarenheter.För det andra är detta med åldersgränsproblematiskt. Principiellt och praktiskt råder dettvivel om nyttan av en sådan. I praktiken kan detbli så att det är en annan lag som gäller. Med tankepå kommunernas ekonomiska svårigheter kan detinte uteslutas att servicen blir sämre när en personsom haft rätt till LSS fyller -- detta trots attbehoven kvarstår, ja, kanske t.o.m. blir ännustörre.Anf. 127 Socialminister ():Herr talman! Jag har lyssnat på hela denna debatt,och jag har hört inlägg från flera borgerligaledamöter. Jag tror att jag har tolkat dem riktigt omjag säger att avsikten är att de utvecklingsstördasjälva, och i viss utsträckning deras anhöriga, skallavgöra frågan om boendet.Om tolkningen inte är riktig utgår jag från attnågon av de borgerliga ledamöterna begär replikoch talar om för mig hur jag skall tolka det någotoklara uttalande som gjordes. Men är tolkningenriktig kan jag garantera att vi när viför frågan vidare -- det handlar ju nu om etttillkännagivande till regeringen -- medutgångspunkt i den tolkningen kommer att se till attbehandlingen av denna fråga blir bra.Jag delar naturligtvis bekymmernär det gäller sysselsättningsfrågorna. På sätt ochvis var det ett nederlag att vi tvingades skjuta påden här reformen, som kanske var väl så viktig somandra inslag i förslag. Jagtycker visst att förslaget om försöksverksamhet ären ganska god idé. Jag har inte förstått att det rådernågon oenighet mellan ledamöterna isocialutskottet på den punkten. Det är nog mera enfråga om formuleringar. Jag tror inte att dettakommer att bli ett problem. Vi skall se om vi kanfinna vägar för att stimulera en försöksverksamhet.Jag delar också uppfattningen att det här medåldersgränsen är ett problem. Därför har jag ipropositionen skrivit att vi skall ta uppöverläggningar med när detgäller anvisningarna om hur problemet skallhanteras. Min utgångspunkt är självklar, nämligenatt personer som en gång fått personlig assistentföre i praktiken skall få den servicenäven därefter, fast med stöd av annan lagstiftning.Det vi av ekonomiska skäl inte har vågat föreslå nuär att alla personer, även de med åldersrelateradehandikapp, skall få personlig assistent. Mednämnda förslag hade reformen blivit dyrare, och det fanns det idagsläget inte utrymme för. Men när det gäller denförsta gruppen som jag talat om skall vi i samrådmed försöka se till att frågankan lösas på ett smidigt sätt.Anf. 128 () replik:Herr talman! Jag vill först säga att jag tycker attBengt har rätt att vara både glad ochstolt över det här förslaget. Jag har kanske inte rättatt känna samma stolthet över det somåstadkommits som , men jagdelar hans glädje.Jag ställde ett par frågor i mitt anförande somgällde fortsättningen. Det har ju betonats attHandikapputredningens arbete måste ses som enhelhet. Detta är den individuella delen. Det somskall komma handlar mer om generella åtgärder,som gynnar den personkrets som vi arbetar med.Men det kommer också att gynna dehandikappgrupper som vi enligt direktiventvingades att så att säga definiera ut, genom attåtgärderna leder till allmänna förbättringar.En hel del av de åtgärder som föreslås islutbetänkandet är inte sådana som direkt medförkostnader för staten. Jag tänker påombudsmannainstitutionen. Det här kostar något,men inte så förfärligt mycket. Jag tänker även pådetta med en antidiskrimineringslagstiftning och ettlagfästande av ansvars- och finansieringsprincipen.Det här är viktiga steg på vägen, och jag skulle varatacksam om vi kunde få en markering som är någottydligare än det som sade,nämligen att denna handikappreform är densenaste men inte den sista.Anf. 129 Socialminister ():Herr talman! Man kan väl konstatera attHandikapputredningen i sitt slutbetänkande harredovisat vad som skulle kunna ses som ett slagsstrategi för samhällsutvecklingen när det gäller attanpassa samhällsutvecklingen till personer medsvåra funktionshinder. Handikapputredningenspänner ju över ett mycket stort område. Medandet första betänkandet, som alltså har resulterat ien proposition och som resulterar iriksdagsbeslut, handlar om individuellastödinsatser, handlar slutbetänkandet om hur vikan förändra samhället så att olika funktionshinderkan undanröjas.Det här är en strategi som inte kan förverkligasgenom ett enda beslut. I stället handlar det om enplan som sträcker sig över . Detfinns en del frågor som vi på ett tidigt stadiumkommer att ta itu med. Tillgänglighetsfrågorna ärett sådant komplex av frågor som det är viktigt börjar arbeta med. Det kommer ändå att talång tid innan vi kan förverkliga målen.Remisstiden för slutbetänkandet går ut i dagarna.Så fort som vi har fått in alla remissyttrandenkommer vi att börja arbeta med dessa frågorpraktiskt, och vi kommer att bedöma vilkaprioriteringar som skall göras. Det liggernaturligtvis mycket i det som säger,nämligen att det som snabbt kan genomföras intemedför stora kostnader. Han gav själv någraexempel. Och det är väl rimligt att anta att vi pådepartementet och inom regeringen kommer attprioritera en del av de förslagen och ganska snabbtåterkomma till riksdagen.Anf. 130 ():Herr talman! Det skulle vara bra om vi kundeavsluta dagens debatt med ett så klart besked somöver huvud taget är möjligt till ,nämligen att detta är starten på ett kontinuerligtreformarbete och att det inte är fråga om att skapaen skyddad zon, eller, som det sagts, enundantagsstuga i en fientlig omvärld.Anf. 131 Socialminister ():Herr talman! Beskedet till ochRolf L är ett entydigt ja.Anf. 132 ():Herr talman!