prot · GG0990 · 1993-04-13 00:00:00 — Det innebär har passerat en spärr, att man har gjortnågonting som man kanske i själva verket vet äronyttigt och inte accepterat av föräldrar, skola ochvuxensamhälle. Det kanske är ettsymptom på saker som sedan kan leda till en annantyp av missbruk.Det finns faktiskt siffror på detta som är nog såoroande. Det har visat sig i enStockholmsundersökning för ett fåtal år sedan attav rökare var det faktiskt som hade prövatnarkotika också. Detta gällde då ungdomar somhade för vana att röka. Men när det gällde dem sominte rökte var det som hade prövat.Överläggningen var härmed avslutad.10 § Svar på fråga 1992/93:542 omrehabilitering av gravt synskadadeAnf. 24 Socialminister ():Fru talman! har frågat statsrådetBo Könberg vilka åtgärder han ämnar vidta för attfå till stånd en fungerande lösning, som gersynskadade personer tillgångtill rehabilitering. Arbetet i regeringen är såfördelat att det är jag som skall svara har betydande satsningar gjorts föratt genom en utvecklad arbetslivsinriktadrehabilitering motverka utslagning frånarbetsmarknaden och stärka arbetslinjen. Jagtänker här främst på den verksamhet som bedrivsvid arbetsmarknadsinstituten, på införandet av enrehabiliteringsersättning och på de särskilda medelsom försäkringskassorna har till sitt förfogande föratt upphandla rehabiliteringsinsatser. Jag uppfattardock fråga på så vis att det inte iförsta hand är denna form av rehabilitering hanavser, utan snarare det som kan betraktas somgrundläggande rehabilitering.Som påpekas i frågan gavs grundlägganderehabilitering tidigare främst somarbetsmarknadsutbildning i de så kalladeomställningsoch träningskurserna (OT-kurserna)med som huvudman. Frånjanuari 1980 upphörde OT-kurserna och ersattes avAmi-S inom , dvs.Arbetsmarknadsinstitutet med särskilda resurserför olika grupper funktionshindrade. Som ett led isträvandena att renodla denarbetsmarknadspolitiska inriktningen vidarbetsmarknadsinstituten har dock dengrundläggande rehabiliteringen där successivtupphört.Jag anser att det är viktigt att både synskadade ochandra personer med funktionshinder gesmöjligheter till en god rehabilitering. Regeringenhar därför i den avlämnade propositionenom stöd och service till vissa funktionshindrade(prop. 1992/93:159) lagt fram förslag som enligt minbedömning bör skapa förutsättningar för påtagligaförbättringar av rehabiliteringsverksamheten. Ipropositionen föreslås bl.a. attsjukvårdshuvudmännen genom ett tillägg i hälso-och sjukvårdslagen (1982:763) skall åläggas enskyldighet att erbjuda invånarna rehabilitering.Enligt den föreslagna lagen åläggs huvudmannenen skyldighet att i samverkan med den enskildefastställa en plan över de behövligarehabiliteringsinsatserna. I propositionen föreslåsockså att ett omfattande statligt stimulansbidrag föratt utveckla habiliterings- ochrehabiliteringsinsatser för personer medfunktionshinder. skallsammanlagt anvisas förändamålet.Enligt min bedömning bör stimulansmedlen ikombination med en fastlagd skyldighet försjukvårdshuvudmannen att erbjuda rehabiliteringge goda förutsättningar att få till stånd enfungerande rehabilitering för synskadade.Regeringen kommer senare att uppdra åtSocialstyrelsen att ingående följa effekterna avstimulansmedlen och lagstiftningen, för att säkraatt åtgärderna ger den avsedda förbättringen avrehabiliteringsverksamheten. Jag ser därför ingenanledning att nu vidta några ytterligare åtgärderinom området.Anf. 25 ():Fru talman! Först vill jag tacka socialministern försvaret.Varje år söker ungefär 12 000 människorsynrehabilitering vid syncentralerna. av demär ålderspensionärer. Men återstoden, ungefär1 200 personer, är . Av dem harde flesta, kanske inemot 80--, användbarasynrester.För en liten grupp på 100-200 personer ärsynskadan emellertid så allvarlig att det är närmasten rehabilitering som blind som dessa personermåste tillägna sig. För denna lilla grupp fanns dettidigare, vilket också påpekas i svaret, en enda formav rehabilitering inom Arbetsmarknadsverket vidarbetsmarknadsinstituten. Denna rehabiliteringhar nu upphört utan att någon annan rehabiliteringhar kommit i dess ställe. Det är detta problem somvi diskuterar . Problemet gäller dess värre bådedet praktiska ansvaret i samhällets regi ochfinansieringen.För två år sedan tog Synskadades riksförbundinitiativet till en rehabiliteringsanläggning iUppsala. Den verksamheten har fortfarande intekommit på fötter på grund avfinansieringsproblem.Nu hänvisar i sitt svar till detkommande stimulansstödet och till den lagfästaskyldigheten för landstingen att erbjudarehabilitering. Detta är utmärkt. Det är ocksåutmärkt att det finns betydande resurser iförbindelse med denna reform. kommerdetta att ge ett gott resultat. Men dess värrekommer ytterligare år att gå innan landstingen harbyggt upp denna nya grundrehabilitering för gravtsynskadade. Därför måste jag fråga BengtWesterberg om han på kort sikt är beredd attmedverka till att två saker fungerar bättre än i dag.Den ena gäller att ochförsäkringskassorna på ett helt annat sätt än --smidigare, snabbare och enklare -- ställer resursertill förfogande för den rehabilitering somsynskadade behöver. Den andra saken gäller attArbetsmarknadsverket återupptar rehabiliteringen för gravtsynskadade.Anf. 26 Socialminister ():Fru talman! , 1990, utgavSocialstyrelsen allmänna råd om samordning avsynskadades rehabilitering. Bakgrunden till det varett tillkännagivande av om en bristandesamordning av resurserna inomsynskaderehabiliteringen. I dessa råd konstaterarman att det finns väldigt många aktörer på dettaområde. Men man kom också fram till slutsatsen attdet grundläggande ansvaret borde ligga hoslandstingens syncentraler som borde få dennasamordnande rollen inom rehabiliteringen. Därfinns enligt råd den medicinska,pedagogiska, psykologiska och sociala kompetenssom krävs för att klara denna uppgift.Resursbristen är emellertid betydande i dessasyncentraler. Därför är det ett av de områden sommåste ryckas upp när vi nu kommer att satsa mer pårehabilitering framöver.Jag är medveten om det som tillsist påpekade, nämligen att det naturligtviskommer att ta innan vi har entillfredsställande ordning på detta område, innan vihar tillräckligt mycket resurser för att klarabehoven. Jag skall naturligtvis försöka medverkatill att ochförsäkringskassorna blir effektivare, om det finnsett sådant behov. Och jag utgår från det, eftersomBengt säger det. Däremot är jag tveksamtill att skall få tillbaka denna uppgift när mannu har rustat ned på detta område. Jag tycker attden upprustning som behövs snarare skall ske vidsyncentralerna än att återtar den funktionsom man har haft. torde, i flertaletfall, de nödvändiga resurserna saknas vidarbetsmarknadsinstituten. Det är därför bättre atttillföra resurser till det som långsiktigt skall varalösningen på problemen.Anf. 27 ():Fru talman! Jag tackar för de positiva beskeden.Men har resurserna kvarnär det gäller den yrkesinriktade, denarbetslivsinriktade, rehabiliteringen. Jag tror attvarken eller jag här och klartskulle kunna definiera skillnaderna mellangrundrehabilitering och arbetslivsinriktadrehabilitering för en synskadad person.Jag tror alltså att , med litetgenerositet, mycket väl skulle kunna fortsätta ettpar år till. Därmed skulle vi få en situation därtredje man, dvs. den det faktiskt gäller, densynskadade själv, inte kommer i kläm. Det är ändåArbetsmarknadsverket, som genom att avveckla enverksamhet utan att se till att någon annan tar över,som har skulden till att synskadade inte fården rehabilitering som de behöver.Anf. 28 Socialminister ():Fru talman! Låt mig bara säga att jag inte har någonannan mening i sak än . Jag skallgärna undersöka möjligheten attArbetsmarknadsstyrelsen ellerArbetsmarknadsverket fortsätter att ta detta ansvarunder ytterligare , om det är möjligt eller inte.Vi får sedan återkomma till denna fråga i ett senaresammanhang.Överläggningen var härmed avslutad.11 § Svar på fråga 1992/93:506 ombarnkonventionen och reglerna för avvisning avbarnAnf. 29 Kulturminister ():Fru talman! har frågat mig om jagavser att se över reglerna så att FN:s konvention ombarnets bästa blir vägledande i avvisningsärenden.Denna frågeställning har jag tidigare diskuterat häri kammaren , och därför har jag nuför avsikt att endast redogöra för de viktigareståndpunkterna i det svaret.Jag anser att svenska myndigheter, i asylärendenliksom i andra sammanhang, tar stor hänsyn tillbarnens behov. Man tar särskild hänsyn till barnenssituation vid prövningen av asylansökningar, ochärenden rörande ensamma barn behandlas alltidmed förtur.FN:s kommitté för barnets rättigheter höll , i enlighet med förfarandet enligt FN:skonvention om barnets rättigheter, förhör medSverige på grundval av den svenska rapporten omtillämpningen av konventionen. Kommittén ansågatt i stort uppfyller konventionens krav.Förutom vissa synpunkter på förvarstagande avbarn framfördes ingen kritik rörande behandlingenav asylsökande barn.Svenska myndigheter kan naturligtvis aldrig skickatillbaka ett litet barn, om man inte vet att någon tarhand om det vid ankomsten till hemlandet. Dettabetyder emellertid inte att ensamma barnautomatiskt har rätt till uppehållstillstånd i Sverige.Det skulle knappast vara i enlighet med principenom barnets bästa som bl.a. uttrycks i FN:sbarnkonvention. I denna princip ingår ju att barn imöjligaste mån skall få vara med sin familj. Därförförsöker svenska myndigheter så långt det ärmöjligt hitta barnets familj och se till att familjenkan återförenas, om möjligt i sitt hemland. Ettavvisningsbeslut verkställs därför inte med mindreän att man kunnat tillse att barnet kan tas om handav sin vårdnadshavare.Enligt vår lagstiftning finns det möjligheter att ettbarn som befinner sig i omhändertas avsvenska myndigheter om detta bedöms somnödvändigt. Men det bästa för barn är ju normaltatt få vara med sin familj, och detta söker manuppfylla då det är möjligt. Vid våra myndigheterstolkning av lagar och bestämmelser utgårmyndigheterna från barnets bästa.Anf. 30 ():Fru talman! Jag vill tacka statsrådet för hennes svari den mycket känsliga fråga som jag tror att vi allatycker att fallet med den här lille ensamståendepojken är. Det fanns uppenbarligen ingen somkunde ta hand om pojken i hemlandet, men ändåstod fast vid uppfattningen att detinte fanns hinder för verkställighet. Detta stridersåvitt jag förstår emot konvention nr 22 om barnensrättigheter.Fru talman! Jag vill fråga om invandrar- ochkulturministern tycker att det finns tillräckligaförordningar och regler för att förhindra att sådanahär fall skall hända.Anf. 31 Kulturminister ():Fru talman! Låt mig först säga att jag är glad för detengagemang som har visats för denne treårigepojke. Det är många människor som har engageratsig i hans situation. Jag skulle vara ännu gladare omdet över huvud taget vore fler svenskar somengagerade sig för människor som söker asyl iSverige.Som är väl medveten om kan viinte diskutera ett enskilt fall här i kammaren, menlåt mig betyga och stryka under att det inte fårförekomma och inte heller förekommer att någotbarn sänds i väg från med mindre attmyndigheterna är övertygade om att det finnsnågon vårdnadshavare som tar emot barnet.Det nu aktuella fallet är ganska ovanligt, eftersomdet rör ett litet barn. Det vanligaste är att dethandlar om ungdomar som är 15--, och i dessafall ser myndigheterna alltid till att det finns någonsom tar emot barnet, om det sänds i väg frånSverige. Detta understryker att det är ensjälvklarhet att ett så här litet barn aldrig sänds i vägmed mindre att man har garantier för att det finnsnågon som tar emot det. Så är det, och så var detäven i detta fall.Anf. 32 ():Fru talman! Hur länge kan det dröja, omföräldrarna ej kan hittas eller inte är kapabla att tahand om barnet, innan ett sådant här beslutverkställs?Anf. 33 Kulturminister ():Fru talman! Det går inte att ge ett rakt svar på denfrågan. Vad som händer i ett fall som detta är att desociala myndigheterna är engagerade för att ordnadet som är bäst för barnet. Utgångspunkten ärnaturligtvis i första hand att det skall förenas medsin familj, i andra hand -- om det inte går -- att manskall hitta någon annan vårdnadshavare som kan gebarnet en bra framtid.Anf. 34 ():Fru talman! Jag vill tacka statsrådet för hennesengagemang och för det klara beskedet att man intesänder i väg något barn utan att man har hittat envårdnadshavare. Jag hoppas att vi i fortsättningengemensamt skall kunna engagera oss till förmån förflyktingar som har det mycket svårt och kanskesärskilt små barn som till synes är lämnadeensamma.Överläggningen var härmed avslutad.12 § Svar på fråga 1992/93:547 ombehandlingen av flyktingar som tas i förvarAnf. 35 Kulturminister ():Fru talman! har frågat migom jag avser att vidtaga någon åtgärd så attflyktingar som inte har begått någon brottslighandling inte skall hållas i fängsligt förvar.Inledningsvis vill jag poängtera att ett förvarsbeslutär en ingripande åtgärd för den enskilde individenoch därför bara får förekomma i situationer där detär oundgängligen nödvändigt. Förutsättningarnaför att ta en utlänning i förvar är därför nogapreciserade i utlänningslagen, och dessutom ärtiden för förvarstagandet begränsad. Av tillgängligstatistik framgår att 4 520 vuxna personer togs iförvar . Av dessa var 3 010 förvarstagnakortare tid än , och av totala antaletvar tagna i förvar mindre än tio dygn.Det är polismyndigheten som är ansvarig förverkställandet av ett förvarsbeslut. Förutomförvarslokalen i använder sig polisen avtre olika typer av förvarslokaler: polisarrest vidkorta förvar, allmänna häkten samtkriminalvårdsanstalter. Enligt uppgift frånRikspolisstyrelsen saknas centrala riktlinjer för deolika polismyndigheterna i vilka fall resp. typ avförvarslokal bör användas. Det är enligt minmening något förvånande, men skall manvara medveten om att beläggningssituationen på deallmänna häktena och kriminalvårdsanstalterna ärså ansträngd att polisen i många fall får accepterade lösningar som vid det tillfället finns till hands.Som tidigare nämnts är ju också förvarstiden i deallra flesta fall mycket kort.När det gäller behandlingen av utlänningar somhålls i förvar är lagen om behandlingen av häktadeoch anhållna tillämplig. Därutöver skallutlänningen beviljas de lättnader och förmåner somkan medges med hänsyn till ordning och säkerhetinom anstalten, häktet eller polisarresten. Jag utgårfrån att man i dessa fall beviljar så mycket lättnadersom möjligt, samt tillser att den förvarstagne istörsta möjliga mån hålls ifrån de övriga intagna.Anf. 36 ():Fru talman! Jag får tacka så mycket för svaret. Jaguppmärksammades personligen på det här genomett TV-inslag och förbryllades något av vadreportern hade att berätta. Jag trodde faktiskt inteatt det gick till på det sättet att personer som ickeär brottslingar i vanlig bemärkelse kan få sitta ihäkte och i fängsligt förvar så lång tid.Det är glädjande att man, som statsrådet säger, i86 % av det totala antalet fall hålls i förvar mindreän , men det finns ändå kvar. Det varnärmast dem som jag tänkte på när jag ställde minfråga. Jag har förstått att det förekommer att en delav dem får sitta i förvar ända . Detär klart att en flykting som kommer till ochblir satt i fängelse tillsammans med andra fångar iett halvår har en mycket svår situation. Det harockså visat sig att en del av dessa flyktingar har måstfå psykiatrisk vård för att klara sin situation.Om man jämför sex månaders förvaring med straffför brottslig gärning här i , finner man attdet ungefär motsvarar ett fängelsestraff för grovmisshandel med knivskärning och svår kroppsligskada eller för stöld av ett värde motsvarande100 000 kr.I artikel 7 i görs ett ganskaklart uttalande, nämligen att fördragsslutande statskall tillerkänna flyktingar samma ställning somstaten i fråga tillerkänner utlänningar i allmänhet.Statsrådet säger att saknarcentrala riktlinjer för de olika polismyndigheternaom i vilka fall resp. typ av förvarslokal böranvändas. Statsrådet uttrycker sin förvåning överdetta. Kommer statsrådet att vidta någon åtgärd föratt medverka till att någon ändring sker på denpunkten?Anf. 37 Kulturminister ():Fru talman! Jag har den uppfattningen att detnaturligtvis är svårt för dessa personer oavsett varde sitter i förvar -- på den förvarslokal som finns iCarlslund och som är avsedd för förvarstagande, iallmänt häkte eller i fängelse. Jag tror inte att mankan göra någon större åtskillnad däremellan.Man skall vidare vara klar över bakgrunden tillförvarstagandena. I en del fall är förvarstagandetnaturligtvis oförskyllt för den enskilde individen i såmåtto att det handlar om att hitta någontransportlägenhet, att ordna med resebiljetter ochliknande. I sådana fall är det ofta fråga om mycketkorta förvarstider. I andra fall handlar det ompersoner som har gjort sig av med sina handlingar,pass och annat, och det tar då att försökafå fram det. En del personer vägrar att medverkatill att få ut sina handlingar, även om det skulle varamöjligt. Några fall blir därför väldigt komplicerade,eftersom det tar att få fram nya handlingarfrån vissa länder. Man skall vara klar över att i endel fall kan personerna själva medverka till att intebehöva sitta i förvar så länge.Den direkta frågan ställdegällde om jag avser att initiera ett utfärdande avsärskilda riktlinjer. Jag utgår från attRikspolisstyrelsen, mot bakgrund av dennauppmärksamhet, tar itu med den frågan. Då finnsdet också anledning att titta på varförförvarslokalerna i utnyttjas bara tillhälften. Där finns 38 bäddar. I regel är 15--20bäddar belagda medan resten står tomma. Detmåste innebära att det finns någon brist i systemetsom gör att man inte utnyttjar de förvarslokalersom finns för detta ändamål.Anf. 38 ():Fru talman! Min fundering när jag såg dettainslag -- det visar hur viktigt det är med pressensagerande och att pressen sätter tummen på dessafrågor och belyser hur det går till -- var om man inteskulle kunna tänka sig att det finns någon annan typav förvar än fängelse för dessa flyktingar. Att sitta ien sådan cell med en timmesrast på en rastgård -- precis som alla andrainterner -- kan ju inte vara tillfredsställande.Utgångspunkten är ju att ha ett bra förhållande tilldenna person. Där måste ju finnas ett samarbete,precis som statsrådet säger, att hjälpa till att ordnafram handlingar osv. Sitter då flyktingen som enintern i ett fängelse blir det inte det allra bästasamtalsklimatet. De vistas ju dessutom tillsammansmed andra brottslingar. Jag förstår också attpersonalen på dessa fängelser inte mår bra avsituationen när de ser hur flyktingar går ner sig.Flyktingsituationen i sig är ju tillräckligt svår utanatt flyktingarna skall behöva sitta i fängsligt förvartillsammans med andra ''vanliga'' kriminellaindivider. Det är ju inte kriminellt i sig att varaflykting.Finns det inte möjlighet, enligt statsrådet, att hanågon annan typ av förvaring t.ex. med hjälp avokonventionella lösningar?Anf. 39 Kulturminister ():Fru talman! Det finns särskilda förvarslokaler fördessa personer, nämligen i . Där har manuppenbarligen inte utnyttjat den fulla kapaciteten.Jag utgår från att man försöker ändra på detförhållandet.Jag har sagt att det är svårt attgradera den plats som personen i fråga befinner sigpå. Det är nog bekymmersamt i alla situationer. Avsvaret framgår att personen skall, enligt deriktlinjer som finns, beviljas lättnader ochförmåner med hänsyn till ordning och säkerhetinom anstalten. Det säger sig självt att man börförsöka särskilja brottslingar från de förvarstagna.Jag tror inte att det går att göra en gradering mellanförvar i fängelse eller i häkte. Jag skulle tro atthäktet i vissa avseenden är mer påfrestande. Därgäller ju reglerna med korta raster. I ett fängelse gårdet att ha mer öppenhet och större frihet. Men, somsagt, jag vill egentligen inte göra en gradering,eftersom situationen är säkert påfrestande oavsettvar man sitter i förvar.Anf. 40 ():Fru talman! Jag vill än en gång tacka statsrådet försvaret. Jag tror att det är viktigt att frågan har blivituppmärksammad. Jag förstår att myndigheterna nutydligen skall agera för att ändra litet grand påsakernas tillstånd. Var och en förstår att det kanupplevas mycket inhumant för en flykting att blibehandlad på det sättet. Det visar också en del falldär flyktingar har gått ner sig och lider psykisktmycket illa. Vi får hoppas att denna diskussion ären vink till myndigheterna att handla på annat sätt.Anf. 41 Kulturminister ():Fru talman! Det är inte fråga om flyktingar. Derasflyktingstatus har prövats i regel av bådeInvandrarverket och . Det ärpersoner som har tagit sig hit och sökt asyl, mensom inte befunnits vara flyktingar.Överläggningen var härmed avslutad.13 § Svar på fråga 1992/93:527 om förbud motblyhagel vid jaktAnf. 42 Miljöminister ():Fru talman! har frågat mig omregeringen ämnar besluta om förbud av blyhagelvid jakt i våtmarker och andra känsliga områden.Riksdagen har beslutat (prop. 1990/91:JoU 30,rskr. 338) att en övergång från användning avblyhagel till hagel som inte är miljöfarliga skall skegenom i huvudsak frivilliga överenskommelser ochvara genomförd . Övergångenbör ske vad gäller jakt ivåtmarker och andra känsliga områden.Som jag redovisade medanledning av en fråga från omförbud mot att använda blyhagel, sker endast enmindre del av all blyhagelanvändning vid jakt inomvåtmarker. Det är likafullt angeläget attblyhagelanvändningen upphör där medhänsyn till de särskilda risker som föreligger.Jag redovisade vidare att Statens naturvårdsverkförbereder förslag till förbud mot jakt med blyhagelinom landets 30 särskilt skyddsvärdavåtmarksområden. Jag har erfarit att förslaget ärremissbehandlat och att bl.a. ställer sig positivt till förslaget omförbud.Jag redovisade också att regeringen gett och Kemikalieinspektionen iuppdrag att redovisa huravvecklingen av bly- resp. kvicksilveranvändningenfortgår. Myndigheterna skall i förekommande fallföreslå de ytterligare åtgärder som kan krävas fören sådan avveckling.Anf. 43 ():Fru talman! Jag vill tacka miljöministern för svaretpå min fråga.Skälet till att jag har ställt frågan är att det är treår sedan vi fattade beslut om en god livsmiljö, dvs.propositionen /91. Där utgick densocialdemokratiska regeringen från att det underde närmaste åren skulle bli en frivillig uppgörelsemellan naturvännerna och jägarintressena om enavveckling av användandet av blyhagel vid jakt ikänsliga våtmarker.Nu har det alltså gått , och det har inte häntnågot i vårt land. I flera andra länder -- ,, , vissa delstater i ,-- har man tidigare beslutat om totaltförbud av användandet av hagel vid all jakt. ISverige har vi fortfarande inte antagit något sådantförbud.Jag tycker att tiden är inne att miljöministern måstese till att det blir ett beslut. I och med att har sagt ja under remissomgångenfinns det inget hinder. Jag utgår från attnaturvännerna vill ha förbudet.När kan vi förvänta oss ett förbud när det gäller dekänsliga våtmarkerna? Varför skall förbudet baraomfatta de mest känsliga områdena? Varför inte alljakt vid våtmarker och insjöar i det här landet?Anf. 44 Miljöminister ():Fru talman! Först tycker jag att vi skall varaöverens om matematiken -- i varje fall om det varbeslutet som åsyftades. Det är alltså utan betydligt , drygt ett ochett halvt år sedan, som det är fråga om. Men det ären struntsak i sammanhanget.Vi har följt det beslut som har fattat. Detär därför vi har lagt ut utredningsuppdragen tillmyndigheterna, som jag har redovisat i frågesvaret.Däremot har vi inte funnit anledning att avbrytaden trafiken. Behandlingen av ärendet följer denvanliga gången med de tidsgränser som är satta förjakt i våtmarker. Det betyder att en redovisningskall komma in . Då har detgått ungefär efter det att beslutadeom frivillighet som huvudprincip. Om intefrivilligheten fungerar, måste det ske något starkareän så.Anf. 45 ():Fru talman! Jag medger att jag sade fel i vad gällertidsmarginalen.