prot · GH0935 · 1993-12-02 00:00:00 — Det i sin tur gör, precis somMargareta var inne på, att man på PBUhar fått ta hand om de problem som dykt upp pågrund av nedskärningar inom skola ochbarnomsorg där problemen ökat. Naturligtvisspelar arbetslösheten och andra sociala problem in,men det som nämnts här är väldigt tunga delar i dethela.Däremot framställs , tyvärr,som ett undantag. I övriga landsting har man i stortsett fått igenom besparingskraven. I södra siffran kanske när det gällerbarnpsykiatrin.De ökade kraven inom barnpsykiatrin är ettfaktum. Det finns ju 40 000 bosniska flyktingar somskall kommunplaceras. Vi vet dessutom att mångaav dessa bär på mycket traumatiska upplevelser avkriget. Hur kommer barnpsykiatrin att kunnahjälpa dessa barn?Sedan vill jag bara beröra ytterligare en fråga -- jaghinner inte ta upp allting här. betonar attregeringen står bakom denna konvention och gör allt för att tillämpa den. Vi fick nyligenILO:s beslut vad gäller andra frågor,sjukförsäkringen och karensdagarna. ochBo Könberg som regeringens företrädare har sagtatt man inte finner anledning att tillgodose de kravsom har ställt. Vad har svenska folket förgarantier för att man tänker beaktabarnkonventionen? Det är ett mycket dåligtexempel att regeringen går ut med uttalanden pådet viset, eftersom det antyder att -- somändå är ett rikt land -- inte följer konventioner somvi begär att fattiga länder skall följa.Anf. 14 Socialminister ():Fru talman! På de flesta punkter råder det ingadelade meningar mellan mig och interpellanterna.Jag tror att vi är helt överens om att det finnsanledning att känna en viss oro för vad denekonomiska utvecklingen i kan medföra ikommunerna och för barnen.Som jag sade i mitt svar är just denna oro grundentill att vi har bett att noga följautvecklingen. Vi vill veta om kommunerna i sådanahär svåra situationer prioriterar barnen eller inte.Skulle det visa sig att man inte gör det i tillräckliggrad kan det självklart finnas skäl för regeringen attingripa på lämpligt sätt. Då räknar jag med att i allafall få stöd från två personer här i kammaren.Jag delar uppfattning att barnofta får bära en stor del av ansvaret och att de påolika sätt berörs av de problem som drabbarfamiljer i ekonomiska svårigheter. Det är ett avskälen till att vi i propositionen om barnomsorgm.m. understryker att det är viktigt att barn isådana familjer inte också t.ex. förlorar sin plats pådagis samt därmed sina kamratkontakter och detpedagogiska och sociala stöd som de kan få ibarnomsorgen.Jag hoppas att vi också på den punkten kan räknamed stöd från frågeställarnas sida. I väldigt mångakommuner har man ju ett annat synsätt. Barnen ide kommunerna förlorar sina dagisplatser närföräldrarna blir arbetslösa eller när barnen fårsyskon.Annars är det regeringens inriktning totalt sett attvi skall komma till rätta med de ekonomiskaproblem som vi har och som ligger bakom mycket ifråga om den här utvecklingen i kommunerna. Dessvärre är det inte så enkelt att det bara är att knäppamed fingrarna eller att fatta beslut här i ,utan det krävs ett mödosamt arbete och en lång radtuffa beslut, som det inte är så lätt att få igenom ikammaren, för att detta skall lyckas. Dess bättrekan vi väl nu se en del tecken på att utvecklingenhåller på att vända. Men det sker då från en sådannivå att vägen ändå är ganska lång innan vi har gjortoss av med problemen.Margareta tog upp frågan omhusläkarsystemet och dess effekter på barna- ochmödrahälsovården. Men detta är en sak som interegleras i husläkarlagen, utan de enskildalandstingen får själva avgöra hur de vill organiserabarna- och mödrahälsovården i förhållande tillhusläkarsystemet. Jag kan bara konstatera att mani de områden där husläkarsystemet införts harlyckats lösa problemen på ett bra sätt, också fört.ex. Där man har den längstaerfarenheten av husläkarsystemet -- det gäller delarav -- är alla patienter, inklusivebarnfamiljerna, utomordentligt nöjda med hursystemet fungerar.Jag har sett flera undersökningar som ganskanyligen gjorts i områden där man senare harintroducerat det här systemet. Även där är det enmycket stor majoritet av de tillfrågade som tyckeratt systemet fungerar väl.Det här tillhör också de områden som vi har bettSocialstyrelsen att titta på. Frågan är alltså: Vadhänder inom barna- och mödrahälsovården i dessaförändrings- och besparingstider? Förhoppningsvisfår vi ett bättre underlag också på den punkten närSocialstyrelsen kommer med sinrapport.Margareta underströk vad som kan synassjälvklart, nämligen att man skall ta till varaerfarenheter och kunskaper och försöka samordnade resurser som finns. I det avseeendet tror jag attdet finns en hel del brister ute i våra kommuner.Det är ett av skälen till att vi driver det s.k. Barni fokus-projektet, som syftar just till utveckling avmetoder bl.a. i kommunerna.Även på annat sätt finns det naturligtvis skäl attfrämja samarbete. Men måste jag säga attdetta i huvudsak är en uppgift. Det ärväldigt svårt att i , och t.o.m.här i , tala om hur ett praktiskt samarbeteute på fältet skall fungera. Därvidlag liggeransvaret i första hand ute i riket, inte här.Margareta tog också upp frågan om attsprida ytterligare kunskap om barnkonventionen.Det är ett projekt som vi inom departementetarbetar med och som jag hoppas skall få konkretaresultat . Vi har haft förhandlingarmed flera frivilligorganisationer och en del andraintressenter om detta. Jag tror att det här kommeratt ge positiva resultat mycket snart.Eva tog upp frågan om utvecklingen iförskolan. Jag delar hennes oro för att vi nu börjarfå mycket stora barngrupper. Liksom EvaZetterberg gör också jag bedömningen att det ärmycket svårt att hantera grupper som har uppemot23 barn. Det finns kanske områden som har ensådan social sammansättning att det går om detfinns tillräckligt med personal. Men problemet är,det har vi kunnat se på några håll, att man har enmindre personal och mycket stora barngrupper. Dåblir det svårt, för att inte säga omöjligt, att leva upptill de pedagogiska mål som vi har uppsatt förförskolan i finns tydliga markeringar, även om det är svårtatt kvantifiera exakt hur stora barngrupperna skallfå vara, om oro och mål i denbarnomsorgsproposition som jag hoppas attriksdagen ställer sig bakom den 16 december.Eva drar en parallell med , men dethåller inte riktigt. Vad man gör i barnkonventionenär att man uppmanar varje land att göra så mycketsom möjligt för att hjälpa barnen, så att barnenssituation tas vara på i varje land. Det försöker vi iSverige att på olika sätt göra. Men en av de sakervi måste göra för att få resurser så att vi klarar denuppgiften är att göra en del besparingar. Där tyckerjag att de förslag som vi har lagt fram påsocialförsäkringsområdet när det gällerarbetsskadeförsäkringen är rimliga, oavsett vadILO säger. Det är ett uttryck för de prioriteringarsom vi i regeringen gör, och dem står jag självklartbakom.Anf. 15 ():Fru talman! Jag tackar för socialministernssynpunkter och svar.Det är klart att vi, åtminstone kommer jag att göradet, skall försöka ge stöd och följa den situationsom våra barn just nu befinner sig i. Jag tycker attsituationen är väldigt oroande för många. Detgäller då både barn och unga. Det är klart att manockså blir oroad över den process som harskett i t.ex. Jag tänker då på de tvåelvaåriga pojkar som har blivit hårt dömda förett mycket svårt brott som de har begått.Men vad är de här pojkarna för något om inte ettsymtom på en situation som inte ärtillfredsställande? Det skulle vara oerhörtskrämmande för hela vårt samhälle om någotliknande inträffade hos oss.En annan skrämmande bild under den senaste tidensom vi har kunnat följa via massmedierna gäller densjuårige pojke som fått sova i en container pånätterna efter att ha blivit utkastad hemifrån.Jag tycker att det är positivt att socialministernkommer att följa utvecklingen och att han harvidtagit många olika åtgärder för att verkligenförsöka följa utvecklingen på olika sätt, bl.a.genom att ge många olika uppdrag.Exempelvis nämns det s.k. Barn i fokus-projektet,som syftar till att öka medvetenheten hossocialarbetare och andra som arbetar med utsattabarn. Detta är mycket bra. Men det gäller attskynda sig. Det här arbetet måste alltså gå litetfortare. Jag är ivrig på denna punkt, eftersom jagär rädd för att nedåtgången kan ske ganska snabbt.Vi måste därför ha en beredskap. Då är det, precissom socialministern sade, viktigt att vi tar vara påden kunskap som finns i de olika verksamheter somi dag arbetar behandlande och förebyggande bådeinom landstingen och inom kommunerna.Naturligtvis är det svårt att sitta på central nivå i ettdepartement och bestämma vad som skall händaute i kommuner och landsting. Det har man väl intealltid rätt att göra heller. Men man har möjligheteratt ta fram olika projekt och visa hur man kan göraoch på olika sätt erbjuda de projekten tillkommunerna och landstingen. Det tycker jag ärbra. Det är många bra exempel som socialministernhar lämnat i sitt svar.Jag är oerhört rädd för, som jag har nämnt, att vi iSverige skall få nollmänniskor, människor somingen bryr sig om eller lyssnar på. Jag har sett demi när jag har varit där, och jag tycker attdet är fruktansvärt. Jag är oerhört rädd och ängsligför att en sådan situation skall uppstå i vårt land.Med nollmänniskor menar jag sådana människorsom ingen egentligen bryr sig om, som har varitarbetslösa i generationer, som har barn som kanskeockså går in i en arbetslöshetstid. Vi måste göra alltvi kan för att hjälpa de här barnen. Det är vårtansvar.Anf. 16 ():Fru talman! Socialministern nämner attSocialstyrelsen kommer att lämna sinslutrapport vad gäller utvärdering av hurnedskärningarna drabbar barn och ungdomar. Menredan nu har vi kunnat ta del av en rad delrapporterfrån och från många som arbetar utepå fältet. Det är väldigt tydligt och man varnarstarkt för att det är de tysta barnen, de barn sominte tar för sig, som drabbas. Barn som uppenbartbehöver betydligt mer stöd än de får är de somfar mest illa. Vi vet alltså en hel del.Socialministern tar upp frågan om det generellavälfärdssystemet, och jag instämmer till fullo. Detär det som är grunden. De olika projekt somsocialministern nämner, Barn i fokus, är allautmärkta. De behövs för att just fokusera enskildaproblem. Men jag menar att som mannedrustar inom skola, barnomsorg ochbarnhälsovård blir det generella skyddsnätet såoerhört mycket svagare.Margareta tog upp fallet med de bådapojkarna som har dömts i . Det har medrätta upprört många. Men problemet är att mångainte har reagerat och upprörts över att domen riktasmot barnen. hade en utmärkt artikelhäromdagen i , där hon just frågar omdet inte är vuxna som skall dömas, vuxna som intehar tagit ansvar för att ge barn kärlek ochomvårdnad, som inte har hjälpt till att sätta gränser.Man kan undra om något sådant skulle kunnahända i och vem som då skall kunnaanklagas.Jag vill ta ytterligare ett exempel från , frutalman. Några ministrar har på fullt allvar framförtatt ensamstående mödrar som har så svårt att klarasina barn i stället skulle adoptera bort dem. Tackoch lov finns det inte bara ministrar, utan det finnsen ärkebiskop som tog itu med saken och talade omatt han tyckte att detta var oanständigt. I ställetskulle de mödrar som gör en väldigt stor insats fåhjälp av samhället för att bättre kunna klara avsituationen. Han anklagades då för att varaomoralisk.Mina frågor är: Kan man vänta sig några sådanaförslag från den här regeringen? Skall vi behöva fåärkebiskopen att uppträda tilll försvar för barnen istället för regeringen, som är vald av oss?Fru talman! Jag skulle också vilja beröra de andraförslag som nämner är på gång.Barnomsorgslagen, utmärkt. Den var i och för siglovad , men det är bra att den kommernu. Jag beklagar att den har kopplats ihop medytterligare privatisering och med vårdnadsbidrag.Andra förslag är familjerådgivning ochbarnombudsman. De är också mycket bra.Föräldrautbildningen skall vi inte heller glömma.Men var också inne på bristenpå förebyggande insatser. Här finns inte etttillräckligt stöd. Utan förebyggande insatser skaparvi barn med problem som man måste ta in isärskilda projekt. Vitsen måste vara att ge stöd, såatt barn slipper bli barn med s.k. problem.Anf. 17 Socialminister ():Fru talman! visar otålighet närdet gäller åtgärder, och jag delar i hög grad dennaotålighet. Det är klart att vi alla önskar att det skallhända saker snabbt. Vi känner ofta inte baraotålighet, utan också vanmakt när det går långsamtoch vi tycker att det är trögt.Det vi kan göra förutom en rad konkreta åtgärdersom vi kan besluta om i regering och riksdag ärnaturligtvis att jaga på våra egna partivänner ute ikommuner och landsting. Det är ofta där somtrögheten finns. Kanske möter man motstånd hosdem som själva är verksamma. De är ofta emot deförändringar och effektiviseringar, ofta ocksåförbättringar, som vi tycker kan ligga i sådana häromorganisationer.Våra möjligheter att centralt göra någonting ärnaturligtvis begränsade. Vi stiftar lagar, vi läggerfast de ramar som man sedan har att hålla sig till utei kommunerna. Det är en central och viktig uppgiftför regering och riksdag att göra detta. Vi ställerockså resurser till förfogande. Det finns en hel delresurser. talar om nedrustning.Man skall ändå komma ihåg att även med debesparingar kommunerna nu gör handlar det om attde ute i kommunerna har lika mycket eller merresurser än för bara . Det är intenågon återgång till stenåldern det är fråga om, utandet är en återgång till situationen eller slutet av 80-talet. Det kan vara svårt nog.Jag vill inte alls förneka det. Det är en besvärliguppgift ute i kommunerna, och dess värre speglarden den allmänt deprimerade situation vi har iekonomin. Allt vi gör är, som jag sade förut,inriktat på att försöka förändra den.Vi har gjort en lång rad konkreta saker. Jag nämndede pengar vi avsätter för projekten inom ramen förfamiljeåret. Vi har tidigare avsatt pengar för attarbeta med det vi har kallat det mångkulturellasamhället redan i barnomsorgen. Vi har avsattpengar för att följa ett försök med s.k. ReggioEmilia-pedagogik här i . Vi haruppmärksammat mobbningsproblemen, speciellt isamband med att vi firade dageller det vi hoppas skall bli barnens daghär i . Jag vet att deltog i allafall under en del av den konferensen. Det är en heldel saker på gång. Vi hoppas naturligtvis att det härskall generera en del goda exempel som vi kan visaupp och som kan få efterföljare ute i landet.Eva påpekade att det redan av de olikarapporter vi har fått från framgår atttysta barn riskerar att drabbas. Det är ett viktigtpåpekande, tycker jag, för det är naturligtvis så.Det är de tysta barnen som riskerar att drabbas närman gör förändringar. Det är kanske inte bara tystabarn, utan tysta människor över huvud taget somriskerar att drabbas. Därför är det mycket viktigtatt påpeka detta, vilket också hargjort, så att man ute i kommunerna när mangenomför förändringar också ålägger sig själv attlyssna på vad de tysta barnen har att säga eller vadde inte säger, så att man tar särskild hänsyn till dehär barnens situation.Jag vill livligt instämma i det som om vuxnas ansvar för barn. Bakom alla barnsom det på olika sätt går snett för finns ofta en bristpå vuxenansvar eller över huvud taget en brist påkontakt med vuxna. När man har följt upp s.k.värstingar här i har det visat sig myckettydligt att det är brist på vuxenkontakter som liggerbakom. Ofta saknas t.ex. en pappa i familjerna. Jagtror att det i av fallen saknas pappa ochpappakontakter. Pappa och pappakontakter ärmycket viktiga. Jag tycker att en av de uppgiftersom vi kan se som vår på den här nivån är attförsöka främja kontakterna mellan små barn ochpappor på ett tidigt stadium. Där hoppas jag kunnaåterkomma till kammaren med merkonkreta förslag.Eva tog också upp frågan om deensamstående mammorna och de attacker som denbrittiska regeringen har gjort mot den gruppen. Jaghar reagerat lika starkt som motdetta. Jag tog också upp det i ett av minaanföranden på landsmöte som hölls förett tag sedan och slog fast att i kommernågot sådant i alla fall inte att inträffa så länge vifinns med i regeringen. Jag tycker att det är mycketuppseendeväckande när man lägger en stor del avskulden för de sociala och ekonomiska problemman har just på de ensamstående mammorna, somnaturligtvis tar ett mycket stort ansvar och harmycket stora problem att få både sin tid och sinekonomiska budget att gå ihop.Allra sist vill jag också instämma i det som EvaZetterberg och sade ombehovet av förebyggande insatser. Jag tycker att deär oerhört viktiga. Det gäller både mödra- ochbarnahälsovården, men också förebyggandeinsatser, t.ex. fritidsaktiviter för unga människor.Det är viktigt att man ser det när man nu håller påatt förändra i kommunerna, så att man inte baraskär ner på de här områdena utan att försöka hittaalternativa lösningar som kanske ryms inomsnävare ekonomiska ramar. Då kan man komma attfå betala längre fram.Det vi centralt behöver göra i förebyggande syfte ärbl.a. att ytterligare förbättra den information somvi försöker ge om alkohol och narkotika. Där har vivarit mycket framgångsrika, vilket jag tycker det ärviktigt att understryka. I den färska rapport som vihar fått om narkotikautvecklingen i har vikunnat konstatera att vi har ''nyrekryterat'' ganskafå i . Antalet unga personersom har prövat på narkotika har minskat kraftigt.Detta är en mycket glädjande utveckling. Men vikan inte slå oss till ro och bara konstatera att nu harvi nått resultat. Varje ny generation måste vinnasför detta. Då krävs ännu större insatser i framtidenän vad vi har gjort på detta område. Det ärett exempel på förebyggande insatser. Självfallethar också kommunerna sitt ansvar i dettaförebyggande arbete.Anf. 18 ():Fru talman! Det är mycket som är glädjande i detsocialministern säger om den förebyggandeverksamheten, som jag tycker är oerhört viktig. Jagmåste erkänna att jag har varit och är fortfarandeorolig för mödra- och barnhälsovårdens framtidasituation, även om socialministern nu egentligengaranterar att den oron är obefogad. Jag hoppasoch vill tro att det är så. Men jag är som sagtfortfarande orolig. Jag vet hur mycket kunskap somfinns inom den verksamheten och hur mycket somkan göras om den verkligen kan utvecklas i enpositiv miljö.Det är väldigt bra att socialministern säger att hanvill utveckla pappornas roll. Jag håller helt medhonom om att den rollen är oerhört viktig. Väldigtmånga pojkar i vårt samhälle saknaridentifikationsobjekt. De har ingen pappa ellermanlig förebild som de vill eller kan identifiera sigmed. Det har visat sig att väldigt många av depojkar som sitter på olika kriminalvårdsanstalterinte haft någon pappa eller någon manlig förebildatt identifiera sig med. Detta är oerhört allvarligt.Men flickorna behöver också sin pappa, som talarom för dem att de är duktiga och bra och att deduger. Så pappan är oerhört viktig. Papparollenmåste lyftas fram i vårt samhälle.Det är bra att man har lyckats med informationenom narkotika och alkohol. Det är bra att man återtagit upp den aktiviteten. Det är just sådan aktivitetsom minskar med jämna mellanrum. Att man numed intensitet satt i gång med den är mycket bra.Vidare tycker jag att det socialministern säger omsatsningarna när det gäller ärbra, att han tänker informera om den på de övrigadepartementen och i andra sammanhang. Dettycker jag är mycket positivt, och jag tror att detbehövs.Anf. 19 ():Fru talman! Även jag delar över mycket av det som pågår. Tyvärr ärglädjen inte odelad. Jag tycker att tecknen påproblem är oerhört många.Jag skall bara kort kommentera några av de frågorsom vi har diskuterat. Jämförelsen mellanregeringens ställningstagande till respektive är inteså halsbrytande som kan tyckas. När man i Sverigesäger att man inte genast tänker åtgärda det somILO satt tummen på och där undrat varförSverige inte uppfyller intentionerna ikonventionen, är det en allvarlig signal tillomvärlden. Om vi på samma sätt skulle bryta motbarnkonventionen och säga att vi inte tänkeråtgärda de problem som enligt barnkonventionenfinns i , är det också fara å färde. Däravjämförelsen.Bengt svarade aldrig på frågan omnedskärningarna inom barnpsykiatrin generelltinom landet och på frågan hur vi skall hantera denspecifika situationen med ett ökat antal barn i denbosniska flyktinggruppen. Det kanske är någontingsom jag inte kan få svar på direkt men som BengtWesterberg förhoppningsvis tar med sig tillinvandrarministern, för att se om det i deschablonbidrag som ges till kommunerna finnstäckning även för detta eller om det krävs extraresurser.Fru talman! fortsatte attdiskutera frågan om barn som begår brott och ivilken mån de själva är skyldiga till dessa brott. Isjälva verket har inte -- där tycks vi vara överens --vuxenvärlden gett dessa barn en rimlig chans attväxa upp och bli trygga unga och så småningomvuxna som inte begår brott. Det finns väldigt braunderlag från som har visat hurinsatser på tidigt stadium, förebyggande insatsermen också direkt riktade insatser, för ungdomaroch barn som behöver extra stöd kostar relativtlitet. De lönar sig jämfört med de oerhört högakostnader som det blir fråga om vidinstitutionsplacering eller fängelsevistelse. Detfinns alltså inte bara humanitära utan också rentkrassa orsaker till att ge stöd tidigt.Jag skulle också vilja ta upp frågan om resurser.Bengt säger att man inte kan befallakommunerna att göra på ett visst sätt. Nej, men detsom vi som parti har krävt är att kommunerna skallfå rimliga resurser för att klara sitt åtagande mot idet här fallet barn och ungdomar.Jag vill upprepa vad många har sagt och som stårsig: Barn går inte i repris och tyvärr inte i slowmotion, som många av oss föräldrar skulle önska.Det gäller att satsa , så länge de är barn.Anf. 20 Socialminister ():Fru talman! Barn- och ungdomspsykiatrin tillhör deområden där skall titta på vad somhände 1993. I var detuppenbarligen så att de förslag som kan ha funnitspå ett tidigare stadium väckte sådant motstånd attdet inte blev aktuellt med nedskärningar, utantvärtom påplussningar. Jag vet att man imotsvarande diskussion i också gickemot i varje fall de stora nedskärningar som hadeföreslagits i ett tidigare skede i budgetprocessen.Vi kommer att få en mer heltäckande bild såsmåningom, och då får vi försöka bedöma om dethär är ett allvarligt problem eller inte.De rapporter som de bägge interpellanterna harrefererat till när det gäller ökningen av antalet barnsom sökt till barn- och ungdomspsykiatrin har nåttockså mig. Jag tror att det finns ett stort behov avresurstillskott på detta område.Det är möjligt att mottagandet av bosniskaflyktingar kommer att ställa ytterligare krav påbarn- och ungdomspsykiatrin. Det kan jag interiktigt bedöma, men de schablonbidrag somkommunerna får är tilltagna för att kunna täcka endel av just sådana här tillkommande kostnader. I enöversikt som gjorts av , enkonsultfirma som sysslar med revision ikommunerna, har man konstaterat attschablonbidragen i det stora flertalet kommunergott och väl räcker för att under en ganska lång tidta emot flyktingar.Eva underströk ännu en gångvuxenvärldens betydelse. Det är vi helt överensom. Det sociala arvet väger väldigt tungt för ungamänniskor. De som råkar illa ut, begår brott ellerblir missbrukare, har ofta ett mycket tungt socialtarv med sig hemifrån. De kommer ofta ifrånfamiljer med kriminell belastning eller missbruk.Därför delar jag helt uppfattningen att det är viktigtmed tidiga insatser för att hjälpa dessa barn.Nu är det ganska enkelt för att sägaatt vi skall ge kommunerna mer resurser. I denföregående interpellationsdebatten tyckte ett antalledamöter att vi skall sätta in mer resurser för attförhindra vräkningar, få hyrorna lägre, ökabostadssubventionerna och mycket annat. Jagskulle säkert kunna ha interpellationsdebatter heladagen med olika personer som tycker att vi på olikaområden skall öka resurserna.