prot · GG0997 · 1993-04-22 00:00:00 — mannens lön.Jag vet att kollega medveten om att föräldraförsäkringensutformning står i direkt relation till kvinnorsställning på arbetsmarknaden.Jag vet att han har lagt fram förslag om att införaen månadskvotering för att frånjämställdhetssynpunkt motverka de negativaeffekterna. Jag har inte återfunnit det förslaget ifinansplanen. Det skulle vara intressant att få hörahur diskussionen har förts i regeringen och framförallt vad man har kommit fram till. Det är alldelesuppenbart att om ersättningsnivån iföräldraförsäkringen sänks, permanentassituationen med få män som utnyttjarföräldraförsäkringen. Vi kommer säkert att få se entillbakagång i stället för ett ökat uttag blandmännen i fråga om föräldraförsäkringen. Det är entillbakagång som jag inte trodde låg i Folkpartietsintresse.Så till diskussionen om skatterna. Finansministernframhärdar fortfarande i att det är positivt attskatterna har sänkts och att det t.o.m. har gåttsnabbare än vad som förutsågs från början. Mendet måste väl ändå bero på vad resultatet har blivit?Det är väl inte positivt om resultatet av de sänktaskatterna inte har blivit att människor arbetar merutan att det i stället i vissa inkomstlägen, nämligende med stora skattelättnader, har blivit ett ökatsparande, som inte används till vare siginvesteringar eller konsumtion utan tvärtom är ettproblem i dagens budgetunderskott? Det är väl intepositivt om dessa sänkta skatter innebär att vi fårökade sociala klyftor och problem i samhället ochatt gapet mellan fattiga och rika ökar -- för attuttrycka det hela enkelt. Skatter ochskattesänkningar över huvud taget kan inte vara ettsjälvändamål. De är väl ett instrument för attutforma en politik som gör att vi får ett samhällesom är präglat av de värderingar vi har.Mina värderingar är rättvisa och jämlikhet. Då ärskatterna ett bra instrument att använda för attomfördela, dvs. ta pengarna där de finns och föraöver dem dit där de behövs. I det här fallet handlardet om att ta pengarna där de finns hoshögavlönade, ofta låsta i ett improduktivtsparande, och föra över pengarna till de hushållsom behöver dem för konsumtion. På det sättet fårvi en ökad konsumtion och efterfrågan.Det måste vara ett problem, , att såmånga av era förslag spär på det problem som enlåg inhemsk efterfrågan utgör. I och med det späsarbetslösheten på i stället för att föra fram det somborde vara huvudmålet för den ekonomiskapolitiken: arbete åt alla!Anf. 12 Finansminister ():Herr talman! Låt mig ta upp några av de punktersom har kommenterats här. Det skulle, till att börjamed, vara intressant att få veta om för eller emot en begränsning av den offentligakonsumtionen. Det gick inte att utläsa av hansinlägg. har Socialdemokraterna varitmotståndare till detta. Om man nu menar allvarmed att faktiskt ha ett saneringsprogram, om JanBergqvist och hela hans riksdagsgrupp är bekymradöver statsskulden, måste man faktiskt ålägga sig enstark restriktion i fråga om ökningen av denoffentliga konsumtionen.Jag tror att det som finns med i dettasaneringsprogram är ganska positivt. Det gällerinte minst i fråga om det som på många håll harutförts, och genomförs, i våra kommuner ochlandsting. Det finns många goda exempel på hurman med litet mindre pengar har lyckatsåstadkomma en bättre offentlig service. Det finnsexempel från barnomsorgen, äldreomsorgen ochsjukvården. Det allra mest tydliga är att ett stortantal operationer är utförda med färre kronor ochfärre människors arbetsinsatser. Detta måste varapositivt. Allt annat vore faktiskt ganska mycket avslöseri.Det är oerhört viktigt att ha klart för sig att om detinte finns någon restriktion på den offentligakonsumtionen i det saneringsprogram vi harframför oss, faller hela saneringsdelen för denprivata konsumtionen och för det som finns ienskilda människors plånböcker. De två punkternaär något av kommunicerande kärl. Det är viktigt atti ett rättvist och välbalanserat saneringsprogramgöra precis så som regeringen har föreslagit,nämligen en begränsning både i den offentliga ochi den privata konsumtionen. Märk väl att detfaktum att utgifterna för den offentligakonsumtionen blir mindre och att bördan lättar förde offentliga finanserna är ingalunda liktydigt medatt servicen blir sämre. Vi mäter i tabeller osv. överden offentliga konsumtionen hur mycket det kostaratt få fram tjänsterna. Det viktiga för människornaär att det finns tjänster, att de själva får välja vilkatjänster de vill ha och att tjänsterna är av brakvalitet. Det måste var ett jätteplus om tjänsternatill råga på allt kostar mindre. Diskussionen om denoffentliga konsumtionen är helt central isaneringsprogrammet.Låt mig också ta upp de saker som ,och nämndeom ungdomar. Inom ramen för det upprustnings-och förnyelseprogram som regeringen nu läggerfram finns det ett huvudtema. Det är att ungdomarskall hjälpas till bra utbildning och att komma in påarbetsmarknaden. De skall inte riskera att behövadriva runt på gatorna och inte ha något vettigt attgöra. Detta är en utomordentligt massiv satsning,och det finns med i bilagorna från bl.a. BörjeHörnlund och är fråga om en mycket stor utbyggnad avungdomspraktiken och ökade insatser i fråga omutbildningspolitiken. Detta är mycket bra. Detta äri själva verket ett program som väl tar hand om våraungdomar i den meningen att vi ser till att det finnsnågot vettigt att göra. Det är oerhört angeläget atttala om för ungdomarna att det är bra att gå etttredje gymnasieår. Det kräver också attungdomarna vill själva. Jag tror att många villutbilda sig. Men det är angeläget att ävenattitydmässigt påverka i positiv riktning. Dessaungdomar skall ju konkurrera omjobben med de ungdomar som kommer ut från denvanliga treåriga gymnasieutbildningen. Det ärangeläget att få så bra utbildning som möjligt medhjälp av de massiva insatser som regeringen harföreslagit.Det ställdes också några frågor om karensdagar iarbetslöshetsförsäkringen. Såvitt jag förstår måsteden tolkning som har givits här bero på ettmissförstånd.Ian frågade om miljöskatterna ochom tillverkningen skall skrämmas ut ur landet.Svaret är självklart nej. Vi vill ha företag här iSverige -- flera, inte färre.Vidare har vi frågan om småföretagen. Jag har ettpar gånger sagt i kammaren att detviktigaste som kan göras är denna saneringsinsatsoch att förstärka utbildningen ocharbetsmarknaden. Denna kombination möjliggörett bättre företagsklimat och en lägre ränta. Vi harhaft många diskussioner om räntemarginaler osv.Det är något som regeringen tar på högsta allvar.Herr talman! Den samlade strategin, som finns i detdokument som har överlämnats till ,kombinerar just varsamheten i offensiva insatser påkort sikt i kriget mot arbetslösheten med dennödvändiga kompletteringen av att få bort de storaframtida underskotten. Det är en politik somkommer att ge oss flera jobb och bättre välfärd.Överläggningen var härmed avslutad.4 § Internationellt utvecklingssamarbeteFöredrogsutrikesutskottets betänkande1992/93:UU15 Internationelltutvecklingssamarbete (prop. 1992/93:100 delvis).Anf. 13 ():Herr talman! har kammarendiskuterat problemen här hemma. Jag tänker interecensera debatten, men jag vill gärna göra enjämförelse så här i början av biståndsdebatten. Jagtror nämligen att det är viktigt att vi harsammanhangen klara för oss.Trots alla problem med budgetunderskott, stiganderäntor på statsskulden -- en statsskuld som gårgenom biljonstrecket --, rekordhög arbetslöshet,osv., problem som vi självfallet måste ta på allvar,hör till de rikaste länderna i världen.I FN:rapporten om mänsklig utveckling redovisasatt de rikaste i världen, och där hör vi alltsåhemma, tillsammans har av världensinkomster medan de fattigaste bara har 1,4 %av inkomsterna. De därnäst fattigaste får delapå av världsinkomsten.Herr talman! Detta är en jämförelse som tål attbegrundas. Vi har nog inte riktigt klart för oss densprängkraft som här ligger dold. Men vaknarmedvetandet hos de fattiga i världen. En dagvaknar vreden över orättvisorna. Här finns enenorm sprängkraft. , dentidigare norske utrikesministern, har talat omfattigdomsbomben.Vi kan på våra TV-skärmar se svältande,utmärglade och döende människor i ochandra hårt drabbade områden. finns denmoderna kommunikationstekniken också för deallra fattigaste. Orättvisorna kommer att bli tydligaför dem. Då sätter sig massorna i rörelse. De ärvana att vandra. Vi kommer att få se folkvandringarav en storlek vi inte kunnat drömma om. Från sydtill nord, från öster till väster.Länderna i det forna Sovjetblocket kunde inteställa sig utanför den modernakommunikationstekniken.Kommunikationssamhället med TV, datorer ochfaxar sprängde blocket inifrån. Det modernakommunikationssamhället kommer en gång att fåfattigdomsbomben att brisera.FN:s samordnare för jämförde en gångvärldssituationen med en jumbojet där det börjatbrinna i ekonomiklass. Passagerarna i första klassoch i business klass begriper att branden angårockså dem. Men när det gäller situationen i världenhar vi inte alla samma insikt.Det är ganska naturligt att vi ibland studsar inför deenorma problem som vi ser framför oss, när vi välhar blivit medvetna. Vi kan kanske lära oss litet avmoder sätt att se på problemen när hon somung nunna arbetade i . Vi måste göra någotåt dem som ligger och dör på gatorna, sade hon endag till sina medsystrar. Det är omöjligt, sade mantill henne. De är så ofantligt många att vi inte klararav det. Jag tänker på de fyra som jag passerar påväg till jobbet, blev moder kommentar.Ingen kan hjälpa alla, brukar man säga, men allakan hjälpa någon. Det är viktigt att vi svenskar påbästa möjliga sätt är med bland dem som gör något,att vi är med bland dem som hjälper. Jag tror attjag vågar påstå, herr talman, att vi har haft ett brabistånd . Det var det entydiga beskedsom vi i utrikesutskottet fick vid vår offentligautfrågning om bistånd.Vi får samma betyg av , FN ochVärldsbanken samt av våra samarbetsländer.Naturligtvis blir det ibland misslyckanden,tillkortakommanden och då och då ocksåskandaler. Men det hör tyvärr till mänskligverksamhet. Det är viktigt att erkänna misstag. Vihar sådana att begrunda. Vi kanske t.o.m. har vissasystemfel i biståndet som vi behöver studera ännumer. Men låt oss inte som vissa av svartmålarnafastna i skandaler. Då kommer vi fel.Visst ger vårt och andras bistånd också resultat. Vikan avläsa de konkreta resultaten. Jag har någraexempel från utvecklingsländerna.Medellivslängden var . är den 63år. är dennere i . Andelen barn i skola har ökat från55 % till . Barnadödligheten har halverats frånår 1960 till i dag.Det finns naturligtvis också klyftor som har ökat.Jag tänker bl.a. på omfattningen och kvaliteten igrundutbildning, forskning, kommunikationer avalla slag, osv.Denna debatt kallas för biståndsdebatt. Vi har iSverige försökt att komma bort frångivarbegreppet. Jag har tagit upp den frågantidigare. Man talar utomlands om givarländer,givarkonferenser, osv. Vi har här i i ställetförsökt betona samarbete i utveckling. Har vi ettutvecklingssamarbete innebär det att vi både geroch får.Vi socialdemokrater har en obehaglig känsla av attsvenskt bistånd är på väg tillbaka till nådegåvornaoch presenterna. Vi tror att det är olyckligt försvenskt bistånd om det är på det sättet. Vi ser motdenna bakgrund, enligt vår mening, hur detlångsiktiga biståndet eroderas.Herr talman! Det finns med andra ord tendenser tillförändringar som vi socialdemokrater vill varna för.Det är viktigt att vi behåller den fastlagdafattigdomsinriktningen i det svenska biståndet.Kärnan i solidaritetens idé är just de fattigas rätt tillmänniskovärdighet.På samma sätt som kraven på rösträtt och rätt tillarbete gick hand i hand i måste kravenpå en mer demokratisk och rättvis världsordningockså gå hand i hand. Vi behöver alla biståndet.Det fattiga angår oss. Bara på en grund avinternationell solidaritet kan en gemensam framtidbyggas.Ett bistånd som skall leva upp till dessa ambitionermåste vara långsiktigt och fattigdomsinriktat. Detbilaterala landprogrammerade biståndet genomSIDA är kärnan i ett sådant bistånd. Multilateraltsamarbete genom t.ex. ochVärldsbanken, bistånd genom folkrörelser ochenskilda organisationer, är likaledes omistligabiståndsformer. kommer attutveckla detta närmare senare under debatten.När vi tvingas till hårda prioriteringar är det avstörsta vikt att biståndet koncentreras till defattigaste länderna och att det utformas så effektivtsom möjligt med sikte på de mest angelägnabehoven. Regeringens nedprioritering avsamarbetet inom landramarna, som vi kunde anaoss till redan i biståndspropositionen, stämmer intemed denna ambition.Det har kommit en proposition om styrning ochsamarbetsformer i biståndet. Det är egentligen litetolyckligt, nästan talande, att rubriken ärSamarbetsformer i biståndet. Vi har genom årenhaft ett brett samarbete om det svenska biståndetöver partigränserna. Men här har regeringen lagtfram en proposition som skarpt bryter mot dentradition av politisk enighet som funnits kringprinciper och former i det svenska biståndet.Vi har alltid sökt enighet under biståndets drygttrettioåriga existens. Vi har också försökt att få detsamförståndet vid avgörande förändringar. Men vidtillkomsten av den här propositionen harregeringen inte sökt det samförståndet, trots attden måste ha varit medveten om att vi har riktatkritik mot den. Det gäller framför allt förslaget attta bort landramarna och de övergripandesamarbetsavtalen med mottagarländerna. Vi anseratt det är viktigt att behålla detta.En framgångsrik kamp mot fattigdomen kräver attbiståndet medverkar till en socialt och ekologisktansvarsfull marknadsekonomi och ett gottstyresskick. Dogmatiska marknadsekonomiskarecept fungerar inte. Vi får ibland i debatten, meden hänvisning till i ,höra talas om att länderna i den Europeiskasäkerhets- och samarbetskonferensen harförbundit sig att stödja demokrati, mänskligarättigheter och marknadsekonomi. Men då citerarman slarvigt för det är fråga om enmarknadsekonomi med social dimension. Det ärviktigt att hålla detta i minnet.När det gäller biståndets närmare utformning stårvi socialdemokrater bakom de uppfattningar somframförs i vår partimotion om befolkningsfrågor, enradikalare skuldstrategi, importstödets betydelse,utveckling av institutionell kapacitet ochbiståndsformer som medför så litet snedvridningarsom möjligt i mottagarländernas ekonomi. Vi villsärskilt framhålla tre områden där vi faktisktuttryckt oro över regeringens politik.För det första skall biståndet utgå frånmottagarlandets egna ansträngningar och resurser.Biståndet till ett land måste utformas mer somprocess och program än som enstaka projekt.Biståndet får inte bli alltmer fragmenterat.För det andra skall biståndet stödja utvecklingen avdemokratiska samhällen. Detta kan inte ske om viintar en förenklad villkorande attityd snarare än ensom främjar en långsiktig strategi. Demokrati kaninte kommenderas fram. Den måste växa ocherövras inifrån.För det tredje måste biståndet vara starktkvinnoinriktat. Kvinnans ställning, hennes maktoch rättigheter är också avgörande för att höja defattigas produktivitet. En mer uttryckligprioritering av det kvinnoinriktade biståndetbehövs.Biståndet har ansatts hårt. Å enasidan har en värld i snabb förändring ställt långtstörre krav på ökade resurser och nya ändamål. Åandra sidan har biståndets volym urgröpts genomhöstens krisuppgörelse, utnyttjandet av biståndetsresurser till vissa flyktingkostnader osv. samt nuockså genom att dess reala storlek sänkts genomkronans minskade värde. har biståndetutsatts för hård osaklig kritik som sökt undergrävadet starka och djupa stöd biståndet haft härhemma.De globala överlevnadsproblemen kommer attställa stora krav på och alla andra länder attta gemensamt ansvar. Globaliseringen kommer attkräva ökade resurser och bättre politik. FN:saktivare roll, kraftfullare fredsrelaterade insatser,de fattigaste ländernas svåra utvecklingsproblem,den förvärrade flyktingsituationen, de ökadefolkförflyttningarna, vikten av att Östeuropasomvandling säkras och de globala miljöfrågorna --dessa och andra utmaningar måste vi klara.Sverige måste kunna bära sin del av dettagemensamma internationella ansvar. Vi behöverdärför, menar vi socialdemokrater, en nationellkommission för att se över internationellaansvarstagande. En viktig uppgift för dennakommission kommer bl.a. att vara att se överbiståndspolitikens roll i detta bredareinternationella perspektiv. Den översynen kommerockså att bereda tillfälle att se över, bekräfta ochföreslå förändringar i biståndspolitikensutformning.Det är uppenbart att den rådande ekonomiskanedgången påverkat de industrialiserade ländernasvilja och förmåga att leverera ett ökat bistånd. Desvåra ekonomiska problemen i , som vi hardiskuterat förut , har också medfört attSocialdemokraterna medverkat till en tillfälligneddragning av det svenska biståndet med drygt10 %. När kronans fasta växelkurs släpptes föllvärdet av biståndet mätt i dollar med ytterligare20 %. Det gäller framför allt multibiståndet.Vi vill understryka att neddragningen är tillfällig.Det är glädjande att nästan alla i utskottet äröverens om detta och om att enprocentmåletsnarast möjligt måste återuppnås.Sverige ger trots nedskärningen fortfarande ettbetydande bistånd och tillhör den lilla gruppindustriländer som ger av BNP ibistånd. Övriga länder är ,ochNederländerna.Det är djupt otillfredsställande att de rika fortfarande ger ett så förhållandevisblygsamt bistånd. På om miljö ochutveckling i bekräftade i-länderna på nytt sitt åtagande att nå upp till det avFN antagna målet på av BNP. måstetillsammans med de länder som uppnått FN:svolymmål energiskt fortsätta att arbeta för att ocksåandra länder ökar sitt bistånd.Herr talman! Jag vill avsluta med en markering ommänskliga rättigheter. Jag tror nämligen att maninte kan göra det ofta nog. Svenskt bistånd måstefrämja mänskliga rättigheter och demokrati. Vimåste stärka alla goda krafter i kampen motnationalism av den aggressiva typ som vi ser it.ex. det tidigare , mot rasism och motde etniska konflikter som uppstår här och var.Många länder befinner sig i en övergångsfasfrån auktoritära system till politisk demokrati. Vimåste naturligtvis vara medvetna om de svåraproblem som detta innebär. Men vi vet också attinsikten om mänskliga rättigheter och betydelsenav mänskliga rättigheter har ökat. ökarockså nationella, religiösa och etniskamotsättningar. Vi har den förfärande utvecklingeni det tidigare som ett verkligtåskådningsexempel. Vi vet att det är fler regionalakonflikter som är olösta.Här måste världssamfundet ta ett fortsatt ansvar,inte bara för att upprätthålla fred, utan också för attaktivt bidra till att lösa konflikter inom länder. och inbördeskrig har brutit ut måstevärldssamfundet se till att konflikterna löses ochkrigen upphör för att vara trovärdigt också ifortsättningen. Nationell suveränitet får aldrig stå ivägen när centrala humanitära principer står påspel.Herr talman! Även om jag anmälde mig för 20minuter talartid, var jag medveten om att jag barakunde beröra delar av det omfångsrikabiståndsbetänkandet. Det är på hela 255 sidor.Vi socialdemokrater har formulerat vår syn påbiståndet i partimotionen. På viktiga punkter har viföljt upp i reservationer. Vi står naturligtvis helt ochfullt bakom dessa, men för att spara kammarenstid, herr talman, yrkar jag bifall endast till tvåreservationer, nämligen reservation 2 om debiståndspolitiska målen och reservation 3 omöversyn av biståndspolitikens roll i ettinternationellt perspektiv.I detta anförande instämde ochJan (båda s).Anf. 14 (nyd):Herr talman! Så var det då dagsför en ny debatt kring biståndspolitiken.Det svenska statliga biståndet, som funnits idrygt , utformades i hög grad av densocialdemokratiska regeringens vision av att medbiståndets hjälp bygga upp en socialistisk värld. Sålänge kommunsimen behärskade och sålänge hade en socialdemokratisk regeringfick denna biståndspolitik inte ifrågasättas. , närdet politiska läget förändrats, är det emellertidlegitimt att kritisera den. Men kritiken bemöts medmoraliserande argument vars genomslagskraft harsin förklaring i det svenska biståndets starkaförankring i folkrörelser och missionsverksamhet.Att det svenska biståndet i huvudsak varit ett stortoch mycket dyrt fiasko är uppenbart. Biståndet somhelhet har skapat flera problem än det löst.Misslyckandet bottnar både i de utvecklingsteorierman byggt på och de metoder med vilka biståndetgenomförts.En central tes för biståndet var tesen omkapitalbildningens roll för tillväxten. Ju störreinvesteringar som gjordes, desto snabbare skulletillväxt nås. Det hävdades att fattiga länder intekunde spara tillräckligt för att generera en rimligtillväxt. Massiva kapitalöverföringar från i-världenantogs därför kunna häva u-världens ekonomiskastagnation.En annan tes var den om dåligtfungerande marknadsmekanismer. Man antog attmänniskorna i underutvecklade länder intehandlade ekonomiskt rationellt utan styrdes avtraditionella kulturmönster. Följaktligen var deinte i stånd att själva ta ansvar för sin ekonomiskautveckling. Ansvaret överfördes i stället på staten,som kom att betraktas som den goda garanten förutveckling.Statliga resursöverföringar, som kanaliseradesgenom offentliga förvaltningar, sågssom en effektiv metod att stimulera tillväxt ochsocial välfärd. Den amerikanska Marshallhjälpentill blev modellen.Teorierna man stödde sig på höll inte, ochmetoderna fungerade dåligt. Investeringarnasstorlek har visat sig ha föga betydelse för denekonomiska och sociala utvecklingen. Det somvarit av betydelse har i stället varit valet avinvesteringsobjekt. Antagandena om attmarknadsmekanismer inte verkar i harvisat sig vara fel. Människor i tredje världenhandlar ekonomiskt, vilket utifrån deras samhällesgivna villkor betyder samhällsekonomisktrationellt.Däremot fungerar, åtminstone i , de statligtstyrda marknadskrafterna på makronivå mycketdåligt. U-landssaten saknar strukturella rötter isamhället och svävar med biståndets hjälp som enballong över samhället, oförmögen att fåmakroekonomin att fungera.Vidare har det med stor tydlighet visats attuppfattningen att staten agerar rationellt och tillalla medborgares bästa, utan hänsyn tillspecialintressen, utgör en övertro helt utanverklighetsförankring. I åtskilliga länder i tredjevärlden har staten, inkl. centralförvaltningen, blivitutsugare och ett effektivt hinder för utveckling.Den planhushållning som krävs för att genomförastora kapitalöverföringar har i u-världen, liksom iÖsteuropa, lett till ekonomisk katastrof.Analogin med Marshallhjälpen visade sig ocksåirrelevant. saknade, och saknarfortfarande, den tekniska kunskap, infrastruktur,kompetenta arbetskraft och förvaltningsapparatsom var en förutsättning för att den amerikanskakapitalinsatsen i blev så framgångsrik.En övergripande orsak till att både teorier ochmetoder slagit slint har varit givarnas ytliga och imånga fall felaktiga kunskap ommottagarkulturerna -- om de normer ochvärderingar som styr människornas attityder ochhandlande i de specifika övergångssamhällen somde postkoloniala samhällena utgör. Svenskapolitiker och biståndsadministratörer harorealistiska föreställningar om mottagarnas behovav bistånd, om deras syn på användningen avbiståndet och om deras förmåga att hantera det.Utan att se till mottagarlandets historiskaförutsättningar har vi försökt exportera svenskaidéer och utvecklingsmodeller och också trott attmottagarna skulle anamma dem. Speciellt naiv harkanske den föreställningen att vi som kulturellt ochinrikespolitiskt helt marginella aktörer skullekunna påverka inkomstförtdelningen i våramottagarländer varit.Till följd av vår bristande medvetenhet om attkorruption och nepotism är kulturellt accepteradefenomen i mottagarländerna har vi varitförsvarslösa mot den skada som de vållat.