prot · GH0911 · 1993-10-20 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1993/94:11Onsdagen den 20 oktoberKl. 12.001 § Justering av protokollJusterades protokollet för den 14 oktober.2 § Anmälan om ny vice ordförande isocialförsäkringsutskottetTalmannen anmälde att socialförsäkringsutskottetden utsettBirgitta () till ny viceordförande efter § Hänvisning av ärenden till utskottFöredrogs och hänvisadesPropositionerna1993/94:63 och 83 till näringsutskottetRedogörelse1993/94:RR1 till finansutskottet4 § BordläggningsdebattAnmäldes proposition 1993/94:25 Inriktning av denekonomiska politiken.Anf. 1 Finansminister ():Fru talman! Jag vill inleda med en utblick övergränserna, eftersom den handlingsfrihet som vi hari vårt land i så hög grad påverkas av utvecklingen ivår omvärld, särskilt i Europa.Två stora frågor har dominerat detekonomiska samarbetet inom EG, dels den svagautvecklingen av tillväxt och sysselsättning, delsvägen till en ekonomisk och monetär union.De europeiska länderna undergår en svår ochutdragen anpassningsprocess, som beror både pålågkonjunktur och på strukturella, långsiktigaproblem. En stabilisering av Europakonjunkturensker förmodligen , och nästa årväntas en viss uppgång. Men många av destrukturella problemen väntar ännu på sin lösning.Sedan det europeiska valutasamarbetet i praktikenhar brutit samman och valutorna flyter, råder enosäkerhet om den exakta utformningen av vägentill en monetär union. Målet ligger fast, men detförefaller svårare att uppnå.Många europeiska länder har alltså allvarligaekonomiska problem, men det är ändå positivt attalla är så medvetna om att dessa problem kan ochmåste lösas gemensamt mellan länderna. Fortsattliberalisering av världshandeln och stopp för allatendenser till protektionism är ett måste. Här ärSverige starkt pådrivande. Utan en GATT-överenskommelse riskeras nog EG:sförhandlingsförmåga, och därmed skulle Sverigesmedlemskapsdiskussioner kunna försenas.Frihandeln är också mycket viktig för utvecklingeni de öst- och centraleuropeiska länderna, somkämpar med de astronomiska problem somkommunismen efterlämnade.Målet för det europeiska tillväxtinitiativet är jobb,jobb och åter jobb -- riktiga jobb. Ingen europeiskregering eller ekonomi kan ensam häva sig urproblemen. De flesta länder har så storafinanspolitiska obalanser att kortsiktigakonsumtionsstimulanser i ett land skulle få direktnegativa effekter. Gemensamma tag kan å andrasidan ge dubbel utdelning: styrkan i tillväxtåtgärderpå europeisk nivå blir, om de samordnas väl, störreän summan av de enskilda ländernas satsningar.Det råder betydande samstämmighet om att denhöga arbetslösheten och den låga tillväxten måsteangripas inom ramen för en strategi med sundaoffentliga finanser och låg inflation. I såvälsom i gäller just detta att sundastatsfinanser ger utrymme för den effektivastestimulansen, nämligen lägre räntor.Man måste konstatera att det även utanför Europafinns orosmoln i form av svag, om ens någon,tillväxt i . Men det finns också glädjeämnen;en stabil, om än långsam, återhämtning i denamerikanska ekonomin.Fru talman! I plågas vi av två storaproblem: arbetslösheten och budgetunderskottet.För skulle jag också ha lagt till etttredje: finanskrisen. De fallande räntorna ochutvecklingen i övrigt har emellertid bidragit till attmarknaden för fastigheter har stabiliserats ochprisfallet planat ut något. Därmed har också lägetför kreditinstituten, särskilt bankerna, förbättrats.Arbetslöshet och budgetunderskott skulle kunnaväxa oss över huvudet. Men de problemen går attlösa. Den svenska ekonomin har hittills i årutvecklats svagt, men syns tydliga tecken på enåterhämtning. väntas BNP växa med nära2 %, och kan tillväxten bli nära 3 %.Arbetslösheten är det värsta problemet. Denorsakar utslagning och sociala problem. Den kanleda till ett hårt samhälle med grogrund förfrämlingsfientlighet och bristande solidaritetmellan människor. Det är svårt att komma ur ettsådant samhälle om man en gång har fastnat. Vi ärinte där ännu, men det är ganska bråttom. Det ärfaktiskt inte AMS-jobb som är framtiden, utanriktiga jobb inom produktionen.Budgetunderskottet innebär ju att statsskuldenväxer snabbt, och när statsskulden växer går meroch mer av skatterna till räntebetalningar i ställetför till utbildning, sjukvård eller äldreomsorg. Viskulle vältra över skulden på våra barn ochbarnbarn om vi inget gjorde. Detta vore orättvist.Man bör veta att den kanske viktigaste orsaken tilldessa obalanser är baksmällan efter 80-talets låne-och spekulationskarusell. Priserna på tillgångar harsjunkit, och lånen har överstigit tillgångarnasvärde. och hushåll har därför varittvungna att använda en stor del av inkomsterna tillskuldsanering; att betala räntor på lån och betalatillbaka lån.Den proposition som jag presenterar kansammanfattas i fyra delar, som alla angriper dessaproblem. Förslagen skall öka den ekonomiskaaktiviteten och ge företag och marknadsaktörerden extra knuff över tröskeln som krävs för att deskall våga satsa framåt, våga expandera och våganyanställa fler människor.För det första: Förhandlingarna med EG sker nu iett snabbare tempo, med sikte på medlemskap den1 . Detta är mycket viktigt för att lockahit och hålla kvar investeringar, både svenska ochutländska. Medlemskapet gör attraktivt förföretag och investeringar, och det är investeringar iföretag som skapar jobb och välfärd.För det andra: Saneringsprogrammet för deoffentliga finanserna fullföljs. Statens lånebehovskall minska och statsskulden stabiliseras. Ipropositionen konkretiseras stora delar av detförsta steget i det femåriga program som riksdagenantog . Det skulle normalt ske först i nästa årsbudgetproposition, men det är viktigt att göra detnu för att skapa säkerhet.Programmet innehåller besparingar i fråga om bl.a.tandvård och läkemedel. Vi föreslår en ny,obligatorisk arbetslöshetsförsäkring med höjdaegenavgifter, som minskar anspråken påarbetsmarknadsfonden och statens lånebehov medmer än . På några års siktminskar också utgifterna genom att den rundgångsom finns mellan a-kassa och åtgärderbromsas.Förslag om minskade utgifter inomlönegarantisystemet kommer också att läggas fram.Statsfinanserna förstärks dessutom genom attmiljö- och punktskatter indexeras. Det ökarinkomsterna fram till 1998med ca . Nära två tredjedelarav dessa skatter har en klar miljöprofil. Då har jagändå inte räknat tobaksskatten som miljöskatt,vilket säkert många ledamöter i denna kammareskulle göra. Miljöprofilen har en dubbel fördel,eftersom både den ekonomiska och den ekologiskaskulden minskar.För det tredje förbättras villkoren för de mindreoch medelstora företagen ytterligare genomförslagen. Detta sker genom lägre skatt föregenföretagare, genom anpassning av arbetsrättentill den verklighet som de mindre och medelstoraföretagen möter och genom förbättringar itillgången på privat riskkapital, främst genomkvittningsrätt och slopad dubbelbeskattning.Den ekonomiska bedömningen visar attlönsamheten inom näringslivet nu ökar ganskaordentligt och att den ligger kvar på en hög nivåframöver. En sådan lönsamhetsökning är heltnödvändig för att få expansion i näringslivet -- mankan nämligen inte ha framgångsrika företag sominvesterar och ger jobb om man inte accepterar ocht.o.m. gillar framgångsrika företagare.För det fjärde införs ett generellt anställningssstöd,GAS, för att förkorta den tid som normalt förflytermellan produktionsökning och nya jobb. Under år1994 kommer de som nyanställer och ökar sinsysselsättning jämfört med nivån attfå en rabatt påarbetsgivaravgifterna.Jag har varit skeptisk till sådana stödformermen har ändrat mig. Läget på arbetsmarknaden ärnu så allvarligt att även något ovanliga metodermåste prövas. Och läget i ekonomin är faktiskt nuprecis det rätta. Det generella anställningsstödet,GAS, hade inte fungerat under nedgångsfasen förett halvt eller , och det skulle varameningslöst i en uppgång med full fart -- om etteller . Men just nu ser vi en begynnandeuppgång med ökad produktion och ökadorderingång. Det syns inte minst i den extremt storaövertiden. Vanligen tar det upp till innanövertid omvandlas till nya jobb -- med dettagenerella anställningsstöd bör kunnaförkortas rejält så att jobben tidigareläggs.Subventionen blir ju störst om de nya jobbenkommer eller i början av nästa år.Förslaget om GAS kan ses som ett tillfälligtkomplement till de arbetsmarknadspolitiskamedlen och ett ovanligt lönsamt sådant församhället, eftersom subventionen bara är en drygtiondel av lönekostnaden -- att jämföras med t.ex.ungdomspraktik eller ALU, där subventionen är100 % eller näst intill. GAS kommer att ökarörligheten på arbetsmarknaden och stärka dearbetslösas situation, särskilt i kombination medförändringarna i arbetsrätten. Helaarbetsmarknaden blir mer flexibel, och det bidrartill att snabbare få fram de nya jobben.Jag tror inte att de här åtgärderna var för sig ärnågon mirakelmedicin som löser alla problem, ochman kan inte välja ett av förslagen och strunta iresten. Däremot är jag helt övertygad om att dettasammantaget och i kombination med destrukturella reformer som redan har gjorts kan gejust den där extra knuffen som behövs för attekonomin snabbare skall komma in i en god cirkel.Fru talman! Förtroende har både en ekonomisk ochen psykologisk dimension. Från ekonomiskutgångspunkt förstärks förtroendet genom attåterhämtningen nu blir allt tydligare. Den starkaökningen av exporten -- exportvärdet har ökat med16 % -- ger spridningseffekter till resten avekonomin. har orderingången ökat medungefär på exportmarknaden och påhemmamarknaden. Konsumtionen väntas nu slutafalla, till stor del därför att hushållensskuldkonsolidering -- avbetalning på lån ochsådant -- har gått ovanligt snabbt.Industriproduktionen har faktiskt ökat varjemånad , och industrins orderstock var iaugusti högre än sedan.Antalet varsel på arbetsmarknaden och antaletkonkurser är klart mindre än sedan.Till detta hör också att inflationen är fortsattmycket låg. Trots deprecieringen av den svenskakronan ökar konsumentpriserna med bara ca 4,5 %i år och med blygsamma . Denunderliggande inflationen är ännu lägre -- kring1,båda åren. Räntorna har, som alla vet,sjunkit rejält. har den kortaräntan sjunkit med ochden långa med ungefär 2.De offentliga finanserna uppvisar också enförbättring från ett mycket stort underskott pånästan . Förstärkningen nästaår är nära , och underskottetminskar ytterligare 1995. Förbättringen är faktisktstörre för staten, men det motverkas av att AP-fondens överskott minskar och av attkommunsektorn har underskott.Budgetunderskottet beräknas för innevarandebudgetår också till ungefär 210 miljarder kronoroch statens lånebehov till knappt 270 miljarderkronor, dvs. samma siffror som jag redovisade förnågra veckor sedan. Lånebehovet är fortsattmycket stort, och förtroendet för svensk ekonomikräver att alla medverkar till att reducera dettalånebehov. Förtroendet kräver att såväl investeraresom företag och konsumenter kan lita på attunderskottet arbetas bort.Förtroendet kan också ökas genom att klarhetskapas om framtiden, bl.a. genom att politikernatalar om vad de ämnar göra, även om beskeden intealltid är så lättsmälta. När det gäller att ge ävenobehagliga besked är Socialdemokraterna oerhörtundanglidande. kallade ipartiledardebatten detta för bisatspolitik: Behovetav kärva tag för att klara statsfinanserna förnekasförvisso inte, men de nämns först i bisatser och imycket oprecisa ordalag. Regeringens konkretabesparingsförslag har med få undantag avvisats.Detta undanglidande från de svåra besluten skapartyvärr en osäkerhet som i slutändan drabbar -- interegeringen utan de arbetslösa!Fru talman! Avslutningsvis skulle jag viljaåterkomma till arbetsmarknadens flexibilitet. I helaEuropa pågår nu en diskussion om hur våraekonomier skall kunna göras bättre på att skapanya jobb. I har vi det faktiskt bättreförspänt än i de flesta andra länder därför attlångtidsarbetslösheten ännu inte har bitit sig fast.Den genomsnittliga arbetslöshetstiden är faktisktinte högre än . På kontinenten däremothar nästan hälften av alla arbetslösa varit utan jobbi . Dit vill inte vi komma.I går inleddes storajobbkonferens. En av de faktorer somkommissionären för arbetsmarknadsfrågorframhävde var behovet av att minska regleringarnapå arbetsmarknaden. Han efterlyste vad hankallade en ny solidaritet mellan dem som har arbeteoch dem som inte har det. Regler och löneprinciperfår då inte bara gynna dem som redan har ett jobbutan måste anpassas så att den som inget har fårökade chanser. För mig är detta den absolutviktigaste fördelningspolitiska frågan under hela90-talet. Det är en av de tre faktorer som densvenska regeringen särskilt har pekat på i vårtbidrag till om tillväxt ochsysselsättning.För att den svenska ekonomin skall kunna genereraalla de nya jobb som krävs måsteförvisso villkoren för företag och företagare varagoda, konkurrens finnas i rejäla doser och dynamikoch utveckling prägla alla verksamheter. Men dettaräcker ändå inte om inte arbetsmarknaden ärflexibel, rörlig och har viss lönespridning.Sverige möter ökande konkurrens frånAsien och från de länder i Öst- och Centraleuropasom har frigjort sig från kommunismen.Människorna där har god utbildning men lågalöner. Vissa jobb kommer att flytta dit. Därförmåste vi i skaffa oss tillräckligutvecklingskraft -- inte statisk konkurrenskraftgenom en undervärderad valuta utan dynamiskutvecklingsförmåga så att nya idéer och kreativaprocesser kan komma i gång och byggas på.Forskning och utbildning som höjer människorskompetens är centralt men också en öppenhet ochfrihet från gamla regler och tankar om hurproduktion skall organiseras.Jag har ingen färdig lösning på detta. Men ett av deområden som har varit tabubelagt i ,nämligen lönebildningen och lönespridningen,måste kunna diskuteras. Ungdomslöner är ensådan fråga. Frågan om högre lön efter långutbildning är en annan. Om fler människor skallkunna lockas till mer utbildning måste det nogfinnas en belöning i form av bättre lön. Jag tror attmånga med mig tycker att det är ganska rättvist attden som kan mer också får mer betalt. Och för attinte ungdomar och andra skall fastna i låglönejobb,ingångsjobb, måste vidareutbildning ochvuxenutbildning uppmuntras ordentligt.Regler som hämmar rörligheten påarbetsmarknaden måste ses över. Den somfunderar på att byta jobb måste våga göra det, såatt fler av dem som står utanför får en chans attkomma in på arbetsmarknaden.Arbetslöshetsförsäkringen måste utformas så attrundgång motverkas, eftersom all erfarenhet tyderpå att aktiviteten, energin, för att ordna jobb ökardramatiskt, både för den enskilde och påarbetsförmedlingen, när det finns risk förutförsäkring. De nya regler som vi föreslår innebäratt långtidsarbetslösheten på det viset motverkas.Fru talman! Vi satsar i mycket stora belopppå den mera traditionellaarbetsmarknadspolitiken. Detta är nödvändigt,men det är ändå inte AMS, AMU eller ALU somskall trygga framtiden för dem som har haft oturenatt bli arbetslösa. Det är riktiga jobb som behövs.Med dagens proposition blir grunden fastare för ensådan utveckling. Målet är att kunna halveraarbetslösheten . Det går att göra det.(Applåder)Anf. 2 ():Fru talman! Vid sju tillfällen har finansministern inför denna kammareredovisat sin syn på det ekonomiska läget. Vidsamtliga dessa tillfällen har tvingatsrevidera sina prognoser för den svenska ekonomin.Gång efter gång har hon tvingats konstatera attverkligheten har varit dystrare än hennes alltförljusa prognoser har visat.I dag är det igen. Den här gången är detprognoserna som skall begravas. Nuligger det återigen nya siffror på bord.Tillväxten blir sålunda inte minus ,som finansministern trodde . Den blirheller inte minus , som hon trodde . Nuär dagsnoteringen att ekonomin krymper med2,8 %.Ett sådant dåligt BNP-resultat har ingenfinansminister före kommit inärheten av.Jag kan också nämna arbetslösheten. Den öppnaarbetslösheten kommer inte att uppgå till200 000 personer, som trodde ijanuari . Den kommer heller inte attuppgå till 297 000 personer, som hon hoppades ivåras. räknar hon med att arbetslösheten blir8 %, dvs. att 345 000 svenskar kommer att varaöppet arbetslösa under detta år. Till detta skallläggas drygt 300 000 personer som finns iarbetsmarknadspolitiska åtgärder.Den kanske största prognosmissen gäller faktisktnågonting annat, åtminstone om man mäter medregeringens egna mått. I den förstaregeringsförklaring som läste upp frånden här talarstolen stod följande attläsa: ''de offentliga utgifterna -- -- -- skall minskasom andel av landets samlade produktion. Därmedskapas utrymme för att inom ramen för en stramfinanspolitik sänka skattetrycket och därmedåtervinna utvecklingskraften i ekonomin. ''Det var ord och inga visor. Det var precis detta somModerata samlingspartiet hade sagt i årtionden.Här skulle minsann regeras. blev densom fick sköta det regerandet. Men hur blev detmed de stolta orden om minskade offentligautgifter som skulle finansiera skattesänkningar ochbana väg för ökad tillväxt? Hur blev det medutgifterna, tillväxten och skatterna? vet visvaret.Utgiftskvoten, dvs. de offentliga utgifternas andelav bruttonationalprodukten, blir inte lägre än de63 % som man talade om 1991. Inte heller blirutgiftskvoten lägre än de som regeringentrodde att den skulle bli i sin första finansplan. Inteheller blir den , som man trodde . Idagens proposition anger man i stället attutgiftskvoten ökar till smått ofattbara avbruttonationalprodukten.De offentliga utgifterna kommer att uppgå till drygt1 . har därmed denhögsta offentliga utgiftsandelen av samtligaOECD-länder. Bara har de offentligautgifterna ökat med . Aldrigtidigare i historia har någon finansministerredovisat en sådan siffra -- aldrig ,aldrig , inte ens hänger detta ihop, när regeringen harpresenterat det ena sparpaketet efter det andra?Hur kan utgifterna trots detta fortsätta att öka,dessutom med en moderatledd regering?Svaret är lika enkelt som det har varit förödande förmänniskors välfärd och trygghet. Den nuvaranderegeringen har inte förstått vad de grundläggandeobalanserna i den svenska ekonomin beror på.Regeringen, med i spetsen, vägrar attförstå att roten till den ekonomiska krisen är denlåga efterfrågan i den inhemska ekonomin. Det ärden som gör att produktionen faller ochsysselsättningen minskar.Arbetslösheten ökar kraftigt, och med den ökar deoffentliga utgifterna för bl.a. kontantstöd.Samtidigt viker de offentliga inkomsterna till följdav den låga aktiviteten i ekonomin och den högaarbetslösheten. Därmed ökar ocksåbudgetunderskottet, vilket i sin tur gör attstatsskulden växer och att räntebördan blir allttyngre. Så ser sambanden ut.Det här ekonomiska förloppet är unikt. Aldrignågonsin har befunnit sig i den härsituationen, men den svenska ekonomin uppvisarpåfallande likheter med den finska. Där liksom härförmår inte exporten, som växer i vårt land,hejda BNP-fallet då den inhemska efterfrågan --när det gäller kommuner, detaljhandeln,transporter, byggandet och allt som tillhör densektorn -- faller som sten.Arbetslösheten fortsätter därför att öka också nästaår, liksom budgetunderskottet ochupplåningsbehovet.Initierade bedömare menar att den svenskaekonomin befinner sig i samma läge som den finskaekonomin gjorde . Vi har ännu intesjunkit lika djupt som , men för varje dagsom går pressas allt djupare ner idepressionsspiralen. väg tycks vara vår.Det är däri den djupa tragiken och den oerhördafaran ligger i den utveckling som vi nu ser framföross.Så här är det, . Saneringsplaner i allära, men om man inte har insett de grundläggandesambanden -- att om ekonomin krymper ochproduktionen viker, om sysselsättningen faller ocharbetslösheten ökar exploderar de offentligautgifterna -- så blir även , biträdd av AnneWibble, världsmästare i offentliga utgifter, hur illani två än tycker om den offentliga sektorn. Det ärresultatet av politiken.Vilken slutsats drar då regeringen av att man intehar lyckats leva upp till sin egen ambition attminska de offentliga utgifterna och öka tillväxten?Har man insett att det därför inte går att sänkaskatterna? Svaret är som ni alla vet -- nej. Om baranågra veckor kommer regeringen att föreslåriskdagen att ytterligare skattesänkningar skallgenomföras. Men de förslagen förstärkerorättvisorna i vårt samhälle. Den rättvisafördelningen sätts på undantag.Folkpartisten , som var en varmtillskyndare av skattereformen, medverkar nu tillatt riva upp en av skattereformens hörnpelare -- attdet skall vara balans mellan skatt på arbete ochskatt på kapital. är det inte första gången dettasker under den här regeringens mandatperiod.Politiken har genomgående varit inriktad på attsänka skatten på kapital men att höja den påarbete. Det kan var och en konstatera genom atttitta i sin egen plånbok och göra en kalkyl för detegna hushållet.Regeringens skattepolitik är inte bara orättvis ochinkonsekvent i förhållande till skattereformensprinciper. Den är också ekonomiskt ohållbar.Någonstans utmed den enda vägen glömderegeringen nämligen bort sina egna ord frånrivstarten . Kom ihåg vad man sade:Först lägre andel offentliga utgifter, därefter sänktaskatter.Nu blir det inte så. Det blir i stället precis tvärtom.Det blir som en annan ledamot av denna kammare,, en gång förutspådde. Han sadeatt vi först skall sänka skatterna och sedan skall vise vad vi skall spara. Var det verkligen såcenterpartister och folkpartister ville ha det när degick med i den här regeringen?Fru talman! Vi har hört finansministernsanförande. Jag har under några sena kvällstimmari går och haft tillfälleatt läsa hennes ekonomisk-politiska proposition.Det är en proposition som beskriver de mångaprognosmissar som jag har pekat på. Efterdetta måste jag ställa en fråga till var och en somlyssnar på den här debatten: Är det verkligen någonsom tar på allvar längre? Tror någonpå vad hon säger? Hon står nu för sjunde gångenpå i den här talarstolen och hävdar attsysselsättningen, budgeten och statsfinanserna ärunder kontroll.Jag tror faktiskt att de allra flesta hör att det ekartomt när finansministern förkunnar sitt budskap.Den proposition som presenteras innehållerinte ett enda förslag som bryter den ekonomiskanedgången. Det är sannerligen en dyster läsning.Trots att konkurrensläget för exportindustrin harförbättrats avsevärt fortsätter fallet utför för densvenska ekonomin. Tillväxten, arbetslösheten,statsfinanserna -- de viktigaste kurvorna i vårekonomi pekar fortfarande åt fel håll.Jag påstår inte att allt det här är regeringens fel. Detvore inte seriöst. Men jag påstår att regeringenspolitik har fördjupat och förvärrat krisen. Jagpåstår dessutom att regeringens attityd och hållninghar legat den i fatet, då man har utformat denekonomiska politiken.Vi minns t.ex. talet om den enda vägen. Vi kommerihåg självsäkerhet, trots misstag. Vi har inte glömtden nedlåtande attityden gentemot oss iopposition. Men låt oss trots det försöka att gåvidare.Så här i efterhand vore det t.ex. ganska klädsamtom finansministern åtminstone på en enda punktkunde erkänna att regeringen har haft fel och att visocialdemokrater har haft rätt.Redan i vårt ekonomisk-politiska program och i vårmotion varnade vi för en politik somskulle minska den inhemska efterfrågan ochdärmed hämma tillväxten och öka arbetslösheten.Vi skrev följande: ''I nuvarande svagakonjunkturläge, med dålig tillväxt och stigandearbetslöshet, finns det heller ingastabiliseringspolitiska skäl att ytterligare strama åtekonomin. Regeringens förslag att genomföra enytterligare åtstramning av efterfrågan leder bara tillännu lägre produktion och ännuhögre arbetslöshet. ''Detta skrev vi . Vi blev hånade. Inteminst min företrädare fick löpagatlopp för den typen av förutsägelser. På varendapunkt som vi har kritiserat regeringen på kan vimed facit i hand konstatera att vi har fått rätt.Dess värre insåg inte regeringen vilka dramatiskakonsekvenser åtstramningspolitiken skulle få förtillväxten och sysselsättningen.