prot · GG09114 · 1993-05-24 00:00:00 — har frågat mig omregeringen har för avsikt att ta upp eller agera ifrågan om att prefekterna vid kliniska institutionerinte skall få vara chefsöverläkare.Enligt den nu gällande högskoleförordningen är dethögskolestyrelsen som efter samråd medinstitutionsstyrelsen beslutar vem som skall varaprefekt vid en institution. Högskoleförordningenanger, att vid en institution som har verksamhetockså inom kliniskt område kan även en klinikchef,som inte är anställd vid högskoleenheten, utses tillprefekt.Den 1 juli träder en ny högskoleförordning ikraft. Denna innebär en väsentlig utökning av denlokala beslutanderätten inom universitet ochhögskolor. Den nya högskoleförordningeninnehåller således inga bestämmelser om hurverksamheten vid universitet och högskolor i dethär aktuella hänseendet närmare skall organiseras.Vilka institutioner som skall finnas och hur dessaskall ledas blir helt frågor för de enskildauniversiteten och högskolorna.I detta ligger givetvis också att det är dessa somavgör vilka krav de vill ställa på dem som skall ledaarbetet inom en institution och vilka personer somskall ges dessa uppgifter. Den nyahögskoleförordningen innebär inget hinder för ettuniversitet eller en högskola som så finner lämpligtatt till ledningen av en institution knyta t.ex. enchefsöverläkare.Liksom har jag noterat att det haruppstått diskussioner i frågan om att låtachefsöverläkare också fungera som prefekterutifrån att landstingen som arbetsgivare inte skullevilja se sina anställda åta sig denna typ av uppdrag.Det är självklart att varken jag som utbildnings-och forskningsminister eller regeringen råder överförhållandena inom landstingen i detta hänseende.Den pågående omstruktureringen av landstingen,främst beträffande de ekonomiska styrsystemenmen även i de organisatoriska delarna, kan givetvisfå konsekvenser för samspelet mellan universitetoch högskolor å ena sidan och sjukvården å denandra, vilket framhölls i åretsforskningsproposition. Jag har erfarit att enarbetsgrupp med företrädare för universiteten ochuniversitetssjukhusen diskuterar bl.a. denna fråga.Jag förutsätter för min del att det på ömse håll finnsen god vilja att på bästa sätt utnyttja kvalificeradepersoner.Anf. 75 ():Fru talman! Jag vill tacka utbildnings- ochforskningsministern för svaret och den markeringsom det ändå innehåller.Jag vill först säga att kvaliteten av den medicinskaverksamheten i hela landet är som alla säkert vet tillstor del beroende av verksamheten vid våraundervisningssjukhus. Det är där som vi utbildarblivande läkare och tandläkare samt en stor del avspecialisterna i olika discipliner. Det är där manbedriver huvuddelen av den kliniska forskningenoch det kliniska utvecklingsarbetet. Nästan allklinisk forskarutbildning är förlagd till vårauniversitet och sjukhus. Resultaten av detta spridssedan över hela landet och påverkar kvaliteten avsjukvård i hela landet.Staten är väl medveten om detta och har satsatbetydande s.k. LUA- och TUA-medel på dennaforskning, utveckling och undervisning. Dessamedel disponeras dock i praktiken nästan helt idagens läge av sjukvårdens huvudmän och dechefsöverläkare som sjukhusen tillsätter. För atthela detta system skall fungera ochundervisningssjukhusen skall kunna fylla sinafunktioner krävs även i fortsättningen en närasamordning mellan sjukvård, undervisning ochforskning vid våra undervisningssjukhus. För attuppnå detta var det tidigare faktiskt obligatorisktatt professorn och prefekten vid en kliniskinstitution, medicinsk eller odontologisk, ocksåblev överläkare och klinikchef. Sjukvårdengagnades av denna vetenskapliga förankring.Genom detta skapades goda förutsättningar förklinisk forskning och utvecklingsarbete.Undervisning och forskningsutbildningtillförsäkrades den helt nödvändiga förankringeninom sjukvården.I de allra flesta fall fungerade systemet utmärkt,men i faktiskt mycket få enstaka fall fungerade detinte. Därför beslutades för inte mer än ett tiotal årsedan att det inte skall vara obligatoriskt attprefekten och professorn också skall utses tillklinikchef och chefsöverläkare. harregeringen utsett en och samma person till bäggedessa befattningar.Utbildningsministern påpekade att det har uppståttdiskussioner om att låta prefekten också varachefsöverläkare. I verkligheten har under densenaste tiden den administrativa ledningen vidnågra men inte alla undervisningssjukhus i praktiken förbjudit kombinationen prefekt--klinikchef och prefekt--chefsöverläkare. VidKarolinska sjukhuset finns kvar tvåchefsöverläkare som är prefekter.Sjukhusledningen accepterar detta under enövergångstid på ett enda år. Sedan får man välja.Vid finns ingen prefekt kvar somchefsöverläkare. I finns två gamla för längesedan utsedda professorer som förenar prefektskapmed att vara chefsöverläkare.Som utbildningsministern säkert känner till harbetydande problem uppstått i , närsjukhusdirektören vid professorstillsättningenkonsekvent utsåg nya chefsöverläkare bland icke-professorer. Vid iGöteborg har det gått så långt attassistenttandläkare, tidigare amanuenstjänster ochrekryteringstjänster till forskningsutbildning ochtill stor del finansierade av staten, tillsätts avövertandläkare bland överblivna tandläkare efterde av kommunen beslutade budgetreduceringarna.Därvid tas ingen hänsyn till lämpligheten förforskarutbildning. Jag känner till attUtbildningsdepartementet ochutbildningsministern personligen har ingripit idenna fråga. Det var bra, men grundproblemetkvarstår.Denna konsekventa diskriminering av prefekteroch chefsöverläkare vid flera av våraundervisningssjukhus gagnar inte forskningen ochundervisningen. Det skapar faktiskt stora problem.Universiteten är inget problem. De vill ha fortsattsamordning. Jag talade om detta med fleradekaner. Som prefekt och som chefsöverläkare fårman numera administrativ hjälp, som man inte ficktidigare. Det är faktiskt mindre tidskrävande medsamordningen nu än det var tidigare ,, som jag var både prefekt ochchefsöverläkare.Många av de professorer som jag talade med vill hafortsatt samordning, därför att de behöverägna mycket mer tid åt överläggningar medchefsöverläkaren för att bevaka forskning ochundervisning. Man känner sig alltid vara iunderläge.Det är sant som utbildnings- ochforskningsministern sade, att regeringen inte råröver vem som landstingen utser tillchefsöverläkare. Men regeringen disponerarbetydande LUA- ochTUA-medel som efter enenda dag kan föras över till sjukvårdens huvudmän.Jag undrar: Överväger regeringen att användadessa medel som påtryckningsmedel eller attöverföra dem till universiteten för att sedanfördelas av universiteten?Anf. 76 Utbildningsminister ():Fru talman! Låt mig understryka att jag är hundraprocentigt ense omuniversitetssjukhusens alldeles avgörandebetydelse för en god läkar- ochtandläkarutbildning. Fungerar inteuniversitetssjukhusen i detta hänseende väl,kommer hela utbildningen av läkare och tandläkareatt bli lidande.Låt mig spekulera med utgångspunkti allra senaste fråga, nämligenhuruvida regeringen kan tänkas vara villig attanvända LUA- och TUA-medlen för attåstadkomma en tingens ordning som dag inte tycker att medlen åstadkommer. Jagskulle tippa, fru talman, att om vi träffas i en nydebatt i denna kammare omdessa frågor, kommer vi att debattera dem motbakgrund av ett hälso- och sjukvårdssystem sominte ser ut som det vi har . Vi kommer då attha ett hälso- och sjukvårdssystem med många olikavårdgivare. Jag tycker att det är bra att vi får ettsådant system. Hur det i sina enskildheter kommeratt se ut vågar jag inte spekulera i, men det kommeratt bli flera vårdgivare.I det läget kommer staten, när den sluter avtal medsjukvårdens huvudmän -- för i grunden är det frågaom det när staten vill ha verksamhet utförd inomramen för tandläkar- och läkarutbildning -- att haskäl att fråga sig på vilket sätt resp.sjukvårdshuvudman är beredd att leva upp till deförpliktelser som staten, utifrån läkar- ochtandläkarutbildningens utgångspunkter, haranledning att ålägga. I ett sådant läge förutsätterjag att staten vid sitt kontraktsskrivande med resp.huvudman för tillgodoseende avutbildningsbehoven kommer att ställautomordentliga krav på att dessa utbildningsbehovfaktiskt också kan tillgodoses. Om landstingen inteär beredda, eller om annan huvudman inte ärberedd, att leva upp till dessa förpliktelser, är minuppfattning att staten i så fall inte skall teckna avtalutan teckna avtal med en annan huvudman för atttillgodose de intressen som staten har att främja.För statens vidkommande gäller alltså, oavsett hurde olika tekniska och tjänsteorganisatoriskalösningarna kan se ut, att tillse att statensutbildningsintressen tillgodoses till hundra procent.Anf. 77 ():Fru talman! Det är bra att vi tänker på situationenom . Jag delar helt utbildningsministernsinställning till framtida sjukvård. Den kommer attförändras och behöver förändras. Men nudiskuterar vi situationen som den är . Jagbedömer att det faktiskt i dagens läge är merangeläget än , mer angeläget ännär det var ett obligatorium, att vi samordnaransvaret för forskning, utbildning, undervisningoch sjukvård vid våra universitetssjukhus.Sjukhusen och sjukhusledningar är hårt pressadeav kommunernas sparbeting. För t.ex. Stockholmsdel blir reduceringar av universitetsklinikernasbudget väsentligt större än de 350 miljoner somstaten tillför för forskning och undervisning. I dettaläge har jag personligen, som har arbetat många årinom sjukvård, i och för sig stor förståelse försjukvårdshuvudmännens handlande. Sjukvårdensdagliga behov är oerhört trängande. Dock är de avstaten anvisade medlen inte avsedda för att lösasjukvårdens problem. Man kan inte garanteraatt så inte är fallet.Det bästa vore, tycker jag själv, att man i samtligadärtill lämpliga fall åter kunde sammanförafunktioner som klinikchef och prefekt, för detfungerar fortfarande utmärkt vid ett stort antal avvåra undervisningssjukhus.Det är litet paradoxalt att prefekten, som har detövergripande ansvaret för forskning och utbildning,inte har kontroll över statliga medel, avsedda förändamålet.Om man bibehåller denna olyckliga delning, borderegeringen undersöka möjligheterna att LUA-medlen tilldelas institutionen, varefterinstitutionen förhandlar med kliniken om hurpengarna skall användas för olika ändamål.Jag vill inte förlänga den här debatten, eftersomutbildningsministern och jag har samma syn pådessa frågor, vilket utbildningsministern mycketklart har markerat. Frågan är: Hur skall vi bevakadessa frågor i en föränderlig omvärld?Anf. 78 Utbildningsminister ():Fru talman! Jag vill instämma i det viktiga uttalandesom gjorde, nämligen att LUA-medel inte är till för att lösa allmännasjukvårdsproblem. LUA-medlen är statensersättning till sjukvårdshuvudmannen och TUA-medlen är statens ersättning tilltandvårdshuvudmannen för de tjänster som resp.huvudman är beredd att ge till staten förfullgörande av statens läkar- ochtandläkarutbildningar. Dessa medel är alltså intetill för att stärka sjukvården i största allmänhet.I fallet måste man iärlighetens namn säga att om man räknar riktigt,tillskjuter ur sinlandstingskassa en del till medicinsk forskning. Jagtycker att det är rätt att landstingtar detta ansvar.Personligen har jag svårt för varje regel somexkluderar en alldeles speciell kategori människorför ett visst uppdrag. Att man bara för att man harett annat uppdrag är exkluderad för ett annat är förmin del en egendomlig princip. Jag kan förstå attdenna princip i praktisk tillämpning ibland kan hafog för sig. Om t.ex. människor har hårdarbetsbelastning, bör de inte förena olikartadeuppgifter. Enligt min mening är den rimligametoden snarare att se till personen än funktionenför att på bästa sätt lösa de uppgifter som man harför handen.Fru talman! Som svar på fråga omden fortsatta processen vill jag säga att denarbetsgrupp med företrädare för universiteten ochuniversitetssjukhusen, som jag nämnde i mitt svar,nu närmare analyserar konsekvenserna för läkar-och tandläkarutbildningarna av den pågåendeförändringen av sjukvården i stort. Dennaarbetsgrupps resultat kommer alldeles säkert såsmåningom att hamna såväl på mitt som påriksdagens bord.Anf. 79 ():Fru talman! Jag tackar för den här korta debatten.Utbildningsministern och jag har ju sammauppfattning. Det är det mest naturliga att man inteskall diskriminera vissa personer bara därför att dehar ett annat uppdrag. Det skulle leda till mycketallvarliga konsekvenser. Men faktum är att dettasker . Det är ingen tillfällighet att skillnadernaär så enormt stora. En sådan diskriminering skerganska godtyckligt på grund av en sjukhusledningsåsikt och inte av några andra skäl.Herr statsråd! Om jag får ge ett råd, så är det attstatsrådet bör försöka följa -- och kanske i den måndet är möjligt påverka -- de överläggningar sompågår. Om man inte finner en bra lösning på dennafråga, kommer regeringen ochutbildningsministern att bli tvungna att ganska oftaingripa på det sätt som man nu har gjort i Göteborgpå den odontologiska fakulteten. Om man försökeratt lösa det grundläggande problemet och inte desseffekter, skulle man spara mycket av det arbete ochden frustruation som finns påundervisningssjukhusen.Överläggningen var härmed avslutad.16 § Svar på interpellation 1992/93:176 omStatens . 80 Utbildningsminister ():Fru talman! har frågatmiljöministern om han avser att drivaombildningen av förbyggnadsforskning (SIB) parallellt med bådaberörda forskningsgrenar, dvs. den tekniska resp.den samhällsvetenskapliga, samt hur den framtidasamhällsvetenskapliga forskningen skallfinansieras. Frågan har överlämnats till mig förbesvarande.I den forskningspolitiska propositionen föreslås attden nuvarande verksamheten vid SIBomstruktureras. Huvuddragen i den föreslagnaförändringsstrategin är att en ny institution förbygg- och fastighetsforskning bildas med kopplingtill Tekniska högskolan i (KTH) menmed lokalisering i . Regeringen har uppdragitåt för byggnadsforskning att, medförbehåll för godkännande, träffaöverenskommelser härom med . Regeringen förutsätter att den nyainstitutionen kommer att ha en betydande förmågaatt erhålla extern finansiering av forskningen, inteminst från branschen.Förslaget innebär vidare att verksamheten vid SIBunder kommande budgetår koncentreras påsamhällsvetenskapligt inriktad forskning samt attdenna forskning utvärderas. kommer påregeringens uppdrag att utvärdera densamhällsvetenskapliga forskningen vid SIB ochpröva förutsättningarna för dess fortsatta existens.Detta uppdrag rapporteras till regeringen senastden 1 oktober 1993.Av vad jag nu har sagt framgår att det finns entidsförskjutning mellan de två aktiviteterna, vilketockså klart uttrycks i forskningspropositionen.Regeringen betonar i forskningspropositionenvikten av en samhällsvetenskaplig forskning ombostadspolitik och bostadssociala frågor med högkvalitet. Regeringen konstaterar attforskning av detta slag, i likhet med byggforskning iövrigt, i ökad utsträckning måste bedrivas med stödfrån forskningsråd, sektorsorgan och andraintressenter. Vad vi diskuterar är alltså inte omforskning av detta slag skall bedrivas utan formernaför den.Vad gäller finansieringen av just densamhällsvetenskapligt inriktade byggforskning sombedrivs vid SIB har regeringen klargjort att den börgaranteras oförändrad omfattning /94 i avvaktan på resultatet avutvärderingen men knytas till universitet.Frågan om fortsatt finansiering därefter blirberoende av vad utvärderingen visar och deställningstaganden den ger anledning till. Iforskningspropositionen klargörs att regeringeninte utesluter att fortsatt statligt stöd i någonomfattning kan ges efter budgetåret1993/94.Förslaget i forskningspropositionen är formellt såutformat att SIB som myndighet avvecklas den 1juli 1993. Jag vill betona att regeringensbestämda avsikt är att omstruktureringen avbyggforskningen skall genomföras på ett sådant sättatt det finns en reell handlingsfrihet och att enfaktisk sakprövning av den samhällsvetenskapligtinriktade forskningens framtid vid nuvarande SIBsåledes kan ske efter utvärderingen.Anf. 81 ():Fru talman! Utbildningsministerns beskrivningöver hur interpellationen har vandrat mellan olikadepartement illustrerar delvis frågans ochbyggnadsforskningens bredd. Jag framställdeinterpellationen till utbildningsministern, varefterden hamnade på , men svaretskulle lämnas av näringsministern. Ändå är detutbildningsministern som står här . Jag tackarför svaret.Det finns vissa saker som är väldigt motsägelsefullai årets forskningsproposition, liksom det finns iutbildningsministerns svar. Forskningen vid mindreoch medelstora högskolor föreslås nu få ökaderesurser, vilket sprider kompetens över hela landetoch bidrar till regional utveckling. Kontakternamed forskarvärlden och näringslivet skall stärkas,och detta är mycket bra. Dock är förslaget när detgäller statens byggnadsforskning och dess framtidobegripligt.Regeringens förslag har väckt upprörda känslor,inte enbart i , som är lokaliseringsort för SIBsedan 1976. Även i forskarkretsar inom landet ochockså utomlands har förslaget väckt storuppmärksamhet och undran.Man kan fråga sig om det var nödvändigt attbehandla en för landet viktig verksamhet såuppseendeväckande nonchalant. Det är svårt attförstå hur man kan utveckla, förnya ocheffektivisera en verksamhet, som manföreslår att låta säga upp den arbetandepersonalen, som utgör kompetensen på institutet.Lika litet ändamålsenligt är det att dra undan 37 avde 52 miljoner som utgör den finansiella grundenför institutets verksamhet.Enligt uppgifter har redantagit kontakt med institutet och uppmanat till skall förbereda avvecklingen -- personalenskall alltså sägas upp -- så att ärendet kanexpedieras utan uppskov så snart harfattat beslutet . Departementetsåtgärd är anmärkningsvärd, eftersombostadsutskottet ännu ej har justerat sittbetänkande -- det görs eventuellt -- ochriksdagen ännu mindre har fattat något beslut.Varför denna brådska? Först gör man ett hastverk ipropositionen, sedan kommer man med ettavvecklingsförslag före riksdagsbeslutet, utan kan argumentera i sak för en nedläggning.Enligt svaret betonar regeringen vikten avsamhällsvetenskaplig forskning om bostadspolitikoch om bostadssociala frågor med hög kvalitet. Detär alltså inte forskningen som sådan som diskuterasutan det är formerna, säger utbildningsministern.Det har tidigare gjorts både utredning och översynav verksamheten, men dessa redovisas inte iforskningspropositionen. Eftersom regeringenförordar en fortsatt utvärdering av densamhällsvetenskapliga forskningen vid SIB, måsteman tolka detta så, att regeringen anser attforskningen inte håller måttet. Ändå har institutetsom helhet haft gott renommé internationellt. Detbetraktas som ett av de tre fyra främstaforskningsmiljöerna inom området i Europa.Det är personalen som är resursen isammanhanget. Den kompetens och denforskningsmiljö som har byggts upp vid SIB sedanomlokaliseringen till 1976 har ett omvittnathögt anseende, både nationellt och internationellt.Inte minst forskningen om samhällsbyggande,regionalpolitik, ekonomi, förvaltning ochbostadssociala frågor, s.k. urbanforskning, är avstor betydelse för den fortsatta utvecklingen, sett iett europeiskt perspektiv när det gäller EES-avtaletoch ett eventuellt EG-medlemskap.Den tekniska forskningen hänger intimt sammanmed den samhällsvetenskapliga. Det behövs utöverden föreslagna branschforskningen på den tekniskasidan även en oberoende svensk expertmiljö. Manbygger nämligen inte för byggandets egen skull,utan det är människorna som är själva funktionen ibyggnaderna. Det är människorna som formarboendemiljöer.Det är viktigt att det fattas beslutsom gäller för båda enheterna. Därför undrar jagfortfarande om inte utbildningsministern är bereddatt parallellt ombilda verksamheten vid SIB, och attäven klart anvisa pengar till bådaforskningsgrenarna. Om inte, skulle jag gärna viljaha sakargument för den förskjutning som finnsmellan de två olika forskningsgrenarna inom SIB. (Talmannen: från åhörarna äricke tillåtna.)Anf. 82 ():Fru talman! Låt mig först i korthet nämna att jagär positiv till den planerade klyvningen av -- i denna fråga harjag själv varit aktiv -- liksom i frågan om den näraanknytningen till den utvecklade forsknings- ochutbildningskulturen vid Tekniska högskolan resp.Uppsala universitet.Detta kan ses som en garanti för att kvalitet ocheffektivitet skall kunna upprätthållas även iframtiden. Genom detta ser jag också ökademöjligheter till framtida expansion inom det alltviktigare byggforskningsområdet.Som en självklarhet måste man kunna förutsätta attde två enheterna som efterträder SIB blir kvar iGävle och att de fortsätter att utveckla samarbetetmellan sig och med /högskola.Vad som framför allt förbryllar mig är attomstruktureringen i forskningspropositionenframställs på ett sådant att man får intrycket av attden samhällsvetenskapliga delens framtid är någotosäker, dels därför att finansieringen inte fått någonfast struktur då förändringarna skallgenomföras, dels därför att personalen förutsättssägas upp , således , dvs.innan utvärderingen och än mindre den framtidaorganisationen är bestämd.Beträffande finansieringen noterar jag attutbildningsministern i sitt svar verifierar att den börgaranteras oförändrad omfattning /94 iavvaktan på resultatet av utvärderingen.Att uppsägningarna av berörd personal kanupplevas som ett slag i ansiktet är för mig inteöverraskande. Det ter sig för mig som en ickegodtagbar hantering av de anställda, i vart fall ärden mycket tveksam. Varför denna brådska?Nyligen har ett cirkulär om organisations- ochstrukturförändringar inom statsförvaltningenframlagts av Statsrådsberedningen ochFinansdepartementet, i vilket anförts att i det fallarbetsuppgifter överförs från en nedlagd myndighettill en nybildad eller en redan existerandemyndighet, bör i första hand personal erbjudasanställning, som i den nedlagda myndigheteninnehade motsvarande arbetsuppgifter. Vidare sägsatt personal som på detta sätt förs över till en annanmyndighet inte behöver sägas upp.Min fråga till utbildningsministern är: Vore det interimligt att i detta läge låta uppsägningen avpersonal bero tills utvärderingen och huvuddrageni framtida arbetsuppgifter klarnat? Det finns annarsrisk bl.a. för att kvalificerad personal söker sig bortoch att det därigenom blir en svacka i kapacitetenför den viktiga byggforskningen.Anf. 83 ():Fru talman! Det är med stigande olust och irritationsom jag har följt detta ärendes gång det senastehalvåret. I bästa fall skulle man kunnakarakterisera hanteringen från kanslihusets sidasom sällsynt brist på ''Fingerspitz-gefühl''.Som jag hade anledning att framhålla i enfrågedebatt för en månad sedan medutbildningsministern gäller detta i särskilt hög gradför , som från början haransvarat för denna fråga. Jag vill , liksom dengången, uttrycka en personlig förhoppning att detfaktum att utbildningsministern nu tycks ha tagitöver huvudansvaret för frågans fortsatta hanteringskall kunna borga för att den sköts på ett ärligaresätt, dvs. ett sätt som bättre stämmer överens meddet övergripande ansvar som utbildningsministernhar för forskningens framtid och kvalitet i dettaland.Jag skall inte trötta kammaren med att citerapropositionens skrivningar om värdet av denstrategiska betydelse som byggnadsforskningen ochuttryckligen också den samhällsvetenskapligabyggforskningen har i vårt land. Jag tror att allasom är insatta i ämnet kan intyga detta. Dettaunderstryks inte minst av de kraftiga reaktionerfrån utländska forskningsmiljöer, som hotet motden samhällsvetenskapliga byggforskningensframtid i har väckt.Fru talman! Varför då denna oro, om vi är överensom propositionens förslag? Vi är många som,allteftersom vi har följt frågans hantering frånkanslihusets sida, undrar om det rör sig om någotannat än kosmetika.Hösten 1992 avlämnades ett betänkande från enutredare som hade tillsatts avNäringsdepartementet för att se överbyggnadsforskningens framtid.