prot · GG0991 · 1993-04-14 00:00:00 — Vad vill egentligensocialdemokraterna göra annorlunda? I motioneroch reservationer kan man möjligen hitta tvåledord; det ena är program, det andra ärkommission.Kanske finns här den besvikne socialistens sistaeftergift, en sista tribut till det ekonomiska systemman en gång trodde på men som grundligtbevisat sin totala omöjlighet, en sista liten ursäkt tillarbetarrörelsens tidiga ideologer: stöd tillmarknadsekonomiska reformer, men först en rejälkommission och ett rejält program. En sista storplan innan marknadsekonomin accepteras.Men utvecklingen i är rasande snabb.Den väntar inte på svenskt utredningsväsende. Denväntar inte på nationella kommissioner. Den väntarinte på vare sig nya eller gamla formuleradeöstpolitiker. Den kräver handling nu och denkräver stor flexibilitet. Detta har bl.a. uttryckts aven av de mest lyckade reformerarna, nämligentjecken , som har framhållit vilketproblem det var med alla som skulle göra storaheltäckande planer, när det krävdes omedelbarainsatser.För mig är den socialdemokratiska reservationenett försök att komma i kapp i en fråga där man såobarmhärtigt tydligt hamnat på efterkälken. Den ärsom ett försök att kravla sig upp på en vagn som gårmycket fortare än vad de socialdemokratiskapartistrategerna ville tro. Närandra talade om stöd till de baltiska staternasfrihetskamp sade socialdemokratiska politiker attdet var kallakrigshysteri och att inte varockuperat. När andra insåg att behövdenya ledare och totala ekonomiska reformer taladesocialdemokraterna om den tredje vägen förÖsteuropa. När regeringen nu har i stort sett allajärn i elden vill socialdemokraterna ha enkommission. Detta är för mig, om något, enpartitaktisk ynkedom som jag tror gudskelovknappast lurar någon.Det skall för säkerhets skull sägas att jag intemotsätter mig att samarbete med Öst- ochCentraleuropa utvärderas och ständigt omprövas.Det har ju nämnts att detta görs med , där vihar erfarenhet av samarbete. Turernamed , BITS och visar också attvi inte får tappa vår vaksamhet. Men det ärnågonting helt annat än kommissioner.Ny demokrati föreslår mer pengar. Det är i och försig på många sätt en sympatisk tanke, men jag ärändå skeptisk till att ösa på med mer pengar. Vi harett ansvar för den svenska budgeten; den skall gåihop. Men det är inte heller alltid som mer pengargör mer nytta.Ett av mina tidigare intryck från är denmängd aktivister från den demokratiskaoppositionen som var skeptiska till alltför generösabiståndsprogram. Framför allt var de oroliga för attbistånd kunde bidra till att sådana strukturerkonserveras som omgående borde reformeras. Devar också oroliga för att alltför många för egen delskulle sko sig på programmen. De varnade för attvi i sämsta fall skulle kunna skapa en känsla hospolitiker att det går att komma igenom allasvårigheter genom att skicka räkningar till någonannan.Ännu tveksammare blir jag när jag hör en del avförslagen om vad ytterligare pengar skulleanvändas till. Det är onekligen så att man iRyssland kunnat producera trähus i åtminstone1 och till en kostnad som förmodligen ärmindre än en tiondel av kostnaden i Sverige.Det finns andra förslag i motionsfloden som ocksåpräglas av att intresset kanske mera är inriktat påsvenska branscher och regioner än på Östeuropa.Det är naturligtvis vällovligt i sig, men det kan intekallas östbistånd.Skillnaderna mellan olika länder i blirallt större . För mig är stödet tillreformprocesserna viktigare än beloppen. Jag hadehelt möjlighet att göra en rundresa i de trebaltiska länderna, och . Det ärslående hur olika utvecklingen ter sig i de olikadelarna av det forna Sovjetimperiet. I någon månberor skillnaderna kanske på olika förutsättningar,olika historiska bakgrunder. Men i hög grad berorde på vilken väg man har valt.Estland, som i fråga om det forna Sovjetimperietväl allra mest står för begreppet chockterapi,framstod som ett land som närmast var rikt ochvälmående i jämförelse med övriga länder. Dendrastiska valutareformen , vilken följdepå totalt fria priser och på avskaffandet avransoneringar, har lett till att de estniskainkomsterna är ungefär tre fyra gånger så högasom de ryska och för den delen också de litauiska --för att inte tala om kontrasten till ochVitryssland.Regeringen i resp. låterständigt nya och alltmer värdelösa sedlar tryckasupp åt konkursfärdiga statliga företag. Mångapriser är fortfarande kontrollerade, och mångavaror är följaktligen slut. Man har undvikitmassarbetslöshet, sägs det. Men saknarkaféerna kaffe, bensinstationerna bensin ochölhallarna öl. I stort sett vilken inrättning som helstsaknar det som den borde syssla med. Däremotfinns det gott om Leninstatyer vid vägkanterna, ochLeninstatyerna får sällskap av såväl barn som vuxnasom försöker sälja allt, från cigarettpaket tillmöbler.Det finns alltså en kontrast mellan chockterapinsländer i , dvs. mellan och,kanske ännu mer, och å ena sidanoch den försiktiga reformens väg å andra sidan, dvs.Vitryssland, och, kanske ,. Den första åtgärden för var att utöka krediterna till destatliga företagen, varefter man fick enhyperinflation även i . harbrödransonering införts i vissa distrikt i föratt, som man säger, undvika att utlänningar köperupp brödet -- detta som är ettland som normalt sett borde ha en omfattandelivsmedelsexport.Kontrasten när det gäller chockterapiländerna ochdessa ''socialt omtänksamma'' länder är påtaglig.Det måste också prägla vår inställning till biståndet.Vissa av dessa länder har nog en position, omutvecklingen fortsätter i samma riktning, sominnebär att man snart inte behöver något bistånd.Andra är i en situation där ingenting hjälper, hurmycket pengar vi än öser på.Jag tror att vi måste vara medvetna om att detverkligt avgörande egentligen inte är biståndet somsådant utan möjligheterna till handel ochinvesteringar. Detta har sagts i går och påkonferensen i , och då inte bara frånMargaretha sida utan också, det kan jagmed stor säkerhet säga, från företrädare förpraktiskt taget samtliga närvarande östeuropeiskaländer.Den ryske utrikeshandelsministern t.ex.sade det i en lång intervju i FinancialTimes. Den polska premiärministern har sagt: Den tid är förbi då vihoppades på ekonomiskt stöd och lån från väst. behöver vi framför allt en större öppenhet förpolska produkter på de europeiska marknaderna. ''Trade, not aid'', är budskapet från tillVladivostok.Den verkliga utmaningen för vår vilja att hjälpaÖst- och är inte vare sig det ena ellerandra förslaget till budget eller några andrainsatser, alldeles oavsett de goda, eller sämre,egenskaper de kan ha. Avgörandets stund kommeregentligen först den dag då varor från öst på allvarbörjar konkurrera. Kan vi stå emot när det börjarropas efter skyddstullar och andra begränsningarför att skydda vår egen tillverkning? Är vårtnäringsliv och politiska liv tillräckligt flexibla för attomformas inte bara till den nya politiska utan ocksåtill den nya ekonomiska verkligheten i ?Fru talman! Det är vad jag hoppas på, och därföryrkar jag bifall till utskottets hemställan och såledestill det stöd för en ökad östhandel som regeringensbudgetförslag innebär.Anf. 129 () replik:Fru talman! När jag lyssnar på PeeterLuksep konstaterar jag att han har läst desocialdemokratiska partimotionerna mycket dåligt.Han har inte gett sig tid att reflektera över det somvi har skildrat och föreslagit.Vidare konstaterar jag att han har lyssnat dåligt påde olika tal som företrädare för socialdemokratinhållit beträffande just detta viktiga ämne, nämligenSveriges stöd till och vårt ansvar förutvecklingen där.Anf. 130 () replik:Fru talman! Jo, , jag har läst bådemotioner och reservationer relativt grundligt.Tyvärr hjälper det inte, eftersom det där finnsmånga ord men litet innehåll.Anf. 131 ():Fru talman! Behovet av stöd till länderna i Öst -ochCentraleuropa är, som tidigare omvittnats här,oerhört stort. Det gäller kunskap. Det gäller stödtill kompetens och teknik. Det gäller finansiellamedel. Därför gläds jag, precis som andra härtidigare har gett uttryck för, över att vi harkunnat hålla fast vid målet 1 miljard , trots det besvärliga budgetläge som vibefinner oss i.Lika positivt tycker jag att det är att det finns enmajoritet här i kammaren som anser attöstbiståndet skall vara skilt från det övrigabiståndet till tredje världen. Vi i harframhållit vikten av detta i en motion till dettariksmöte.Att bygga upp demokratier kräver enorma insatser.Det framstår allt klarare. Den planekonomiskamodell som fanns i det tidigare varen katastrof. Den ledde till enorma miljöproblemoch till dagens akuta försörjningsläge vad gällermat och energi. Det gäller då energi till bostäderoch transporter.Vidare har nämnda modell lett till arbetslöshet ochtill den kriminalitet som breder ut sigoroväckande snabbt. Detta i sin tur har lett till attfolk i öst har börjat ifrågasätta avskaffandet avkommunismen. Människor är besvikna, för dehade en övertro när det gällde att snabbtåstadkomma förändringar genommarknadsekonomin. Marknadsekonomin skullelösa alla problem oerhört kvickt, trodde man.Många drömmer sig nu tillbaka till tiden medkommunismen, därför att då -- som man säger --hade människor åtminstone jobb och mat fördagen.Det är alltså oerhört viktigt att vårt land och andraländer ger sitt stöd genom bidrag till utveckling ochförbättringar för att demokratin skall leva vidare ide här länderna och även överleva i framtiden.Vi i har också i en motion till dettariksmöte föreslagit en ökning av biståndet till öst,nämligen till av BNI, så fort som deekonomiska resurserna medger detta. Jag kannämna att har satt upp målet att försökaatt snart uppnå av BNI.Utskottet framhåller att det inte är lämpligt att göranågon utfästelse om framtida biståndsinsatser. Detsker en så snabb förändring i vårt närområde, ochdet är svårt att se in . Vi har frånCenterns sida accepterat denna bedömning, pågrund av dagens resursbrist, men vi är ändå välmedvetna om att det egentligen skulle ha behövtsmycket mer än vad vi kan ge våra grannar i öst.Eftersom behoven är mycket stora i våragrannländer och det är brist på biståndsmedel, ärdet oerhört viktigt att medlen används på mesteffektiva sätt och ger bästa möjliga resultat. Deskall ges bilateralt och multilateralt. Det ärnödvändigt med prioriteringar. Det är nödvändigtatt mottagarländerna gör sina prioriteringar och attvi från svenskt håll gör våra. Därefter börprioriteringarna koordineras. Så sker ocksåalltmer.Mot bakgrund av den miljöförstörelse som skeddeunder den kommunistiska ledningen, har vi frånCenterns sida länge pekat på behovet av attprioritera miljöfrågor i biståndet. Det gynnaröststaternas barn, och det gynnar våra barn nu ochi framtiden. Av propositionstexten framgår detockså att miljövårdsinsatser skall fortsatt vara ettprioriterat samarbetsområde, vilket är mycketpositivt.I centermotionen Jo631 har vi framfört åsikter omstöd till uppbyggande av framtida energiförsörjningi . Denna bör vara inriktad påeffektivisering, energihushållning och alternativaförnybara energikällor, som biobränsle. I motionenframför vi också att svenskt bistånd inte skallanvändas för att förlänga användningen avkärnkraft, utan enbart för att minimera de riskersom finns i nu befintliga anläggningar, som det ärnödvändigt att ha kvar en tid.Energiförsörjningen i de baltiska staterna ärkritisk, som många känner till.Energihushållningen är dålig. Isoleringen avbyggnader är i stort sett obefintlig, och den energisom finns utnyttjas inte effektivt. Förklaringen tilldet är att det i den tidigare planekonomin inte fannsnågra incitament att spara. Energin var billig, ochingen brydde sig om att effektiviseraenergianvändningen.Nu behövs en förbättrad energihushållning ochförbättrad isolering. Ett sätt att uppnå det är attlära befolkningen hur man på ett enkelt sätt isolerarsina bostäder.Huvuddelen av östländernas energiförsörjningbygger på olja, gas och kärnkraft. Koleldadekraftverk svarar för en mindre del avenergibehoven, men tyvärr står de för en mycketstor del av miljöförstöringen.Säkerhetsriskerna är mycket stora i många av deösteuropeiska kärnkraftverken.Säkerhetsstandarden är dålig. Bara tvåkärnkraftverk i hela uppfyllervästeuropeisk säkerhetsstandard. Det krävsmångmiljardinvesteringar om befintligakärnkraftverk skall göras så säkra att de motsvararvästeuropeiska säkerhetskrav.Sosnovyj Bor i , kärnkraftverket iMurmansk på och i ärkärnkraftverk i närhet som innebär ettdirekt hot mot vår miljö vid en olycka.Enligt bedömningar av Statenskärnkraftinspektion, SKI, är Sosnovyj Bor i S:tPetersburg i så dåligt skick att det av säkerhetsskälbör stängas och ersättas med andraenergikällor.Säkerheten i bedömer SKI vara bättre, ochden kan förbättras ytterligare -- dock inte så attsäkerhetsnivåer kan uppnås motsvarande dem iväst. Om 8--bedömer man att mycketkostsamma reparationer blir nödvändiga. Vi iCentern anser att det är en lämplig tidpunkt attavveckla Ignalina.Det är alltså viktigt att vi stödjer länderna i Central-och med kunnande och kompetens föratt minska riskerna för kärnkraftsolyckor. Det skertill viss del . Vi bidrar till att förbättrasäkerheten och i frågor som rör strålskyddet.Vi bör ytterligare bidra med planering ochutformning av framtida energisystem, som går ut påförnybar energi i mycket stor omfattning. Risken ärannars stor att öst behåller kärnkraften somenergikälla på en permanent bas.Jag vill därför återupprepa att tycker attdet är viktigt att svenskt bistånd inte skall användasför att förlänga användningen av kärnkraft i öst,utan bara som det är nödvändigt attgöra den säkrare. har 118 miljoner kronoravsatts för samarbete med Central- och Östeuropapå detta område.Jag anser att vi från svensk sida, efter SKI:suttalande om Sosnovyj Bor, måste arbeta för attdetta stängs så snabbt som möjligt. Den modellman skulle kunna använda är den som användes närett kärnkraftverk stängdes i . Ett antalländer gick ihop och bidrog till att finansiera importav energi till från andra länder, så att detkärnkraftverk som ansågs vara en mycket storsäkerhetsrisk kunde stängas omgående.Vi har i vår motion också talat om att vi anser attinternationella fonder bör byggas upp, som kanbistå med alternativ energi och göra dekärnkraftverk säkrare som måste vara kvar en tid.Jag utgår från att regeringen arbetar mycketintensivt för detta.Därmed vill jag yrka bifall till utskottetshemställan.Anf. 132 ():Fru talman! Socialdemokraterna anför i sin motionU251 om samarbete med Central- och Östeuropabl.a. att regeringens östpolitik har misslyckats ochatt regeringen saknar strategi för ett svensktansvarstagande i förhållande till Central- ochÖsteuropa. Det sade också i sittanförande nyss.Det är intressant att konstatera, att i och meddenna motion och detta uttalande erkänner detstora oppositionspartiet att nu ändå har enöstpolitik. Det är bra. Termen östpolitik förbehållssom bekant bara politiska program, likt WillyBrandts, som kännetecknas av aktiva initiativ.Willy var ju den socialdemokratiske ledaresom på ett positivt sätt var orienterad mot öst.Jag vill påstå att den rätta bilden snarare är att enmålmedveten östpolitik nu börjar sättas i gång.Signalerna från våra baltiska bröder och systrar ärnästintill entydiga. Äntligen finner de politiskakrafter som de kan tala med. Under de svåra åren --särskilt de sista innan de fick sin ''frihet'' åter --saknade de en målinriktad östpolitik från dendåvarande regeringen.Hur var det ? Då svävade de baltiska länderna iovisshet om vilja till stöd och erkännande.Tidigare socialdemokratiska utrikesministrarsuttalanden är tyvärr alltför välkända. Den enesavvisande kommentarer till baltisk självständighetsvider . Den andres doktrin om att inteskulle kritisera politiska system utan endastenskilda politiska händelser var synnerligenolycklig. Detta gagnade inte våra baltiska vänner.Nu säger sig Socialdemokraterna vilja ha en''nationell kommission för internationellaansvarstagande''. I bästa fall kan det karakteriserassom en elegant lösning på oppositionens internaproblem. De upplever kanske att mycket avutrikespolitik, inkl. bistånds- och öststatspolitik,håller på att gå dem ur händerna. Nya och merframåtriktade lösningar och projekt hotar denmaktstruktur som de har byggt upp och som deönskar bygga upp.Sällan har en svensk regerings internationella ochsäkerhetspolitiska analys varit så heltäckande som . Från socialdemokratiskt håll har det inte alltidvarit fallet. Det har funnits tillfällen dåkabinettssekreterare har hotat att avgå på grund avatt den utrikespolitiska kompetensen höll på attideologiseras till nackdel för sakkunskapen. Mentill oppositionens fördel kan man nämna att den ialla fall erkänner detta. Jag uppfattar det så att detstora oppositionspartiet är frustrerat över att manhar tappat kontrollen över utrikespolitiken, överatt man inte längre har privilegiet att formuleraproblemen. Det är klart att det svider.Fru talman! Det är också klart att jag och mångamed mig önskar att vi kunde hjälpa framför allt debaltiska staterna ännu mer. Det jag tror är viktigt iuppbyggnadsarbetet är de nära och personligakontakterna med olika politiska partier, regering,riksdag, landsting och kommuner. En verksamhetmed vänortskommuner tror jag också på, liksom ettnära samarbete och kunskapsutbyte mellansjukhus, universitet, högskolor, forskningscentreroch annat. Jag tror också på ett joint-venture-samarbete inom näringslivet. Med allt det härarbetar den och hela detsvenska folket, skulle jag vilja säga, på olika nivåerjust nu.Jag kan hålla med Socialdemokraterna om att detkan vara svårt att se helheten i alla de insatser somgörs därför att initiativen är så många och trafikenså intensiv. Med trafik menar jag i det här falletsamverkan mellan olika organ och individer i deolika länderna.Jag anser att de baltiska staterna framför alltbehöver vårt stöd i arbetet med tillbakadragandetav de ryska trupperna. Regeringen har ju bl.a.aviserat planer på att bidra till omskolning av deryska officerare som lämnar aktiv tjänst. Det är också viktigt att de baltiska staterna fårhjälp med att inlemma den ryska befolkning somvill stanna kvar i de baltiska länderna så att ryssarnablir fullt ut integrerade medborgare. Det fordraranpassning och förståelse från båda sidor.Fru talman! Jag yrkar bifall till utskottetshemställan.Anf. 133 ():Fru talman! De måttligt sagt små skillnadernamellan majoritetens och den socialdemokratiskaminoritetens ståndpunkter i utskottsbetänkandethar berörts tidigare. Jag skall inte gå in ytterligarepå de frågorna. Däremot känner jag ett behov avatt göra några kommentarer till en fråga som harvarit närvarande mer eller mindre direkt i inläggbåde under denna debatt och under tidigaredebatter -- utrikesdebatter, Östeuropadebatter ochliknande.Det är en föreställning som jag har mött fleragånger -- vi fick höra det igen -- i inlägg, nämligen att det skulle vara någotfundamentalt fel med det snabba byte frånkommunistisk kommandoekonomi till demokratiskmarknadsekonomi som de demokratiska rörelsernahar försökt genomföra i de östländer där de harkommit till makten. Det är dess värre inte alla -- inågra har gamla makthavare klängt sig kvar i olikapassande förklädnader.Var det fel -- det är den stora frågan, och ibland sägsdet rent ut att det var det -- att med ganskadramatiska metoder snabbt försöka ersätta denkollapsade kommandoekonomin med åtminstoneelementära marknadsekonomiska strukturer; ordetchockterapi används . Svarar man ja på denfrågan väntar sig den som lyssnar ett alternativ.Men alternativet att fortsätta som förut fanns inte.Det var kommunismen som kollapsade. Alla minnsmatköerna i , miljöförstöringen, apatin -- detgick inte att fortsätta.Något alternativ till att bara låta allting fortsättasom förut, vilket inte gick, och att drastiskt försökabyta system har aldrig presenterats i debatten. Desom fick ta över i länder som ,, , osv. kom alla till ungefärsamma slutsats -- naturligtvis med några variationerländerna emellan, dvs. några olika politiskabetoningar.Först och främst: Den gamla statsapparaten varoduglig. Detta är en grundläggande insikt för varjeställningstagande till frågan om det var rätt eller felatt genomföra ett radikalt systemskifte. Den gamlastatsapparaten bar upp något som i praktiken kankallas för ett feodalsamhälle, där ''härskarna'' ipartiet delade ut lämpliga privilegier och förmånertill dem som var lojala, medan befolkningensmajoritet trycktes ned.Ju mer oduglig en statsapparat är, desto mindre kanden rimligtvis anförtros, kanske man kan säga. Detär den dramatiska skillnaden mellan dekommunistiska diktaturstaterna och normala,demokratiska länder som vårt eget land. Här kanstatsmakten anförtros ganska mycket, därför attden fungerar i ett fritt och öppet samhälle medmånga partier, med kontroll utifrån genom pressenoch den allmänna debatten och genom attalltsammans bygger på en ekonomisk struktur sommed en och annan skavank förvisso ändå fungerar idet stora hela.Men den kommunistiska statsapparaten har lämnatefter sig fel lagar, fel tjänstemän, alltså personerskolade i de gamla tänkesätten, fel ''politisk'' kulturoch en situation utan något som helst medborgerligtförtroende. Vi bör dessutom komma ihåg att dessastatsapparater uteslutande tjänade syftet att hålladet härskande partiet vid makten, inte barastatsapparaten i form av polis och domstolar ochannat som gick under dessa namn utan dessutomden stora och vidsträckta statsegendomen, alla destatliga företagen.När partierna förlorade makten och föll sönder brötockså själva statsapparaten och statsmakten i dessaländer samman. Därför kan man inte tala omstatsegendom på det sätt som jag tyckte mig höraPierre göra, nämligen som om det vore frågaom en offentlig sektor av samma slag som den vi ärvana vid i normala demokratier och i demokratiskamarknadsekonomier. Här var det någotfundamentalt annorlunda.Om man är lagd för historiska paralleller kan mant.ex. erinra sig skråväsendet eller tullsystemet på1800-talet. Skråväsendet innebar att vanligt folkinte kunde försörja sig på grund av allskönsregleringar. Tullarna gjorde att fattigt folk ficksvälta. Det gick inte att avskaffa sådana systemgradvis. Man var tvungen att införa generellabestämmelser -- generell frihandel, generellnäringsfrihet.I den situation som rådde i samband med de gamlaregimernas fall -- det är ännu en aspekt som börläggas till denna mer grundläggande insikt --präglades nästan alla dessa länder av katastrofalinflation. Inflation förstör incitament ochinstitutioner i varje ekonomi. För att få bukt meden inflationssituation krävs ganska dramatiskainstitutionella förändringar. Även detta vägdenaturligtvis demokraterna i in när defattade sina beslut.När nya stater uppträder -- och vi har ju sett flerasådana -- eller när gamla stater äntligen befriasfinns alltid faran att demokratisering ochliberalisering av många uppfattas som mindreangeläget än att staten hävdar sig själv gentemotgrannar av olika slag; det är ännu en aspekt pådetta. Nationalismen är ju det stora spöket i denyligen befriade östeuropeiska länderna. Detta hotkunde bara motverkas av en öppen ekonomi och aven liberalisering av det ekonomiska systemet, så snabbt kunde skapa en integration i dennormala europeiska ekonomin.Ännu en aspekt, som de demokratiska krafterna ireformländerna i naturligtvis tog med iberäkningen och som var en avgörande insikt i deländer som har lyckats bäst såvitt vi kan bedöma,var att det finns ett samband mellan hastigheten isystemskiftet och legitimiteten i den demokratiskaprocessen som sådan. Om man drar ut för mycketpå tiden i en situation av detta slag kan man räknamed att det tilltänkta systemskiftet fastnar, ochdärmed förlorar de demokratiska krafterna ganskahastigt sin legitimitet. Omvänt kan man konstateraatt det utan en medveten strävan att bygga uppdemokratiska strukturer inte heller blir någotradikalt ekonomiskt systemskifte.Det finns ju några länder där kommunisterna sitterkvar, mer eller mindre maskerade. är ettutmärkt exempel på detta.