prot · GG09114 · 1993-05-24 00:00:00 — Det är naturligtvis fulltmöjligt att sälja sina aktier om man är missnöjdmed att företagen inte redovisar avtal offentligt,men man bör ändå fundera kring om man inteockså här skall skaffa litet bättreredovisningsregler. De skall helst vara frivilliga. Jagtror nämligen i första hand på självsaneringar inomolika områden -- det tror jag är alldeles utmärkt.Jag vill också understryka det . Jag tror att vi som sitter i riksdag och regeringoch även kommun- och landstingspolitiker varjedag behöver komma ihåg att det aldrig ärkommunens, eller statens pengar. Detrör sig alltid om medborgarnas pengar. Även omRolf L vill använda dem mer generöst och,antar jag, ta in så mycket som möjligt, är det ändåmedborgarnas pengar vi hanterar. Därför skall vigöra det på ett så effektivt sätt som möjligt.Moralen har förstörts i många avseenden. Jag troratt man kan se två stora problem. Det enaproblemet är att vi fick en snabbuppgång och att det blev intressant att spekulera,vilket gynnades av en felaktig ekonomisk politikmed inflation och höga skatter. Det är paradoxaltatt de höga marginalskatterna gav en av de största omfördelningarna imodern tid av förmögenheter i . Den politiksom i och för sig också stöttade påden tiden gjorde att höginkomsttagare lånadepengar och placerade dem i lågbeskattadetillgångar och tjänade mycket pengar på det. Dehöga marginalskatterna motverkade alltså påmånga olika sätt sitt eget syfte. Detta är någontingsom vi måste dra lärdom av för framtiden.Det andra problemet är att vi har blivit litet inlärthjälplösa i många andra avseenden. Det har intejust med denna frågeställning att göra, men det ärockså viktigt att diskutera det för framtiden. Manskall få ta initiativ och göra någonting.Jag tror att jag har svarat på de flesta av IanWachtmeisters frågor. Jag är självfallet beredd attbåde offentliggöra avtalen och bidra till att de bliromförhandlade och passar inom ramen på deområden som jag har att hantera.Rolf L ställde också några frågor. Det ärförst och främst viktigt att göra en skillnad mellanden privata och den offentliga sidan. På denoffentliga sidan har vi det totala ansvaret, i varjefall så länge som vi är helägare av exempelvis ettbolag eller en bank. Vi har också ett ansvar om vi ärmajoritets- eller minoritetsdelägare, men vi måsteockså ta hänsyn till andra ägarintressen. På denprivata sidan är det till syvende och sist ägarna somfår ta ansvaret. Där har vi dock att se tillminoritetsägarnas synpunkt.Sedan är frågan: Skall banker som har för generösafallskärmsavtal kunna få statligt stöd? Det gällertvå olika frågeställningar. Stödet till bankernasyftar inte till att hjälpa bankerna. Jag är egentligentotalt ointresserad av om bank A, bank B eller bankC fortsätter att existera. Jag är intresserad av ensak, och det är att vi skall ha en fungerandekreditförsörjning för enskilda medborgare och förde mindre företagen. Jag är intresserad av attinsättarna, som har trott att det svenskabanksystemet var stabilt, inte förlorar sina pengar.Det är mina två bevekelsegrunder för det jobb somjag tycker att det är viktigt att driva.Beslutet om bankstöd är då betingat av de tvåsakerna, dvs. insättarnas situation och skyddet förkreditförsörjningen som sådan. Det måste vara detsom tar överhanden. Jag förutsätter att bankerredan i dag, liksom andra företag, funderar kringden allmänna debatten och gör justeringar iavtalen. Man jag kan inte här och säga att detskall vara en förutsättning för det bankstöd sombehövs för att klara kreditsystemet. Det tror jaginte heller att menar. Men i den månexempelvis en bank skulle bli statligt ägd, i den härprocessen -- jag hoppas att det inte blir så -- är detsjälvklart att jag kommer att utöva ägaransvaret påsamma sätt som vad gäller de andra bankerna.Anf. 117 (nyd):Herr talman! För aktiebolagen, som statsrådetLundgren talade om, gäller givetvisaktiebolagslagen. Vi lagstiftare här inne kan skärpaden lagen. Problemet är att vi lagstiftare också föross själva kan stifta lagar som missgynnar andra,lagar som gynnar oss själva osv. Därför måste vivara mycket observanta på allt detta.Vi lever i en värld, onekligen, och vi tar oss förpannan när vi iakttar vad som händer på andraställen, när man börjar dammsuga i , börjartända lamporna i alla vinklar och vrår, och detkommer fram de mest ruskiga saker. I allmänhethar vi i tendensen att säga: Det händer intehär -- tänk så förfärligt det är på andra ställen!Jag skulle vilja säga att det inte är mycket somförekommer i som inte förekommer iSverige. Skillnaden är framför allt att priset ärnågot lägre i om man vill köpa sig entjänst -- om jag skall vara litet grym.Detta visar bara att de här frågorna , i den tidvi lever, börjar bli mycket stora. Det är inte en frågaför justitieminister , för skatteministerLundgren eller för något annat statsråd. Det är enfråga för hela regeringen och för hela riksdagen.Till sist börjar det nämligen handla om förtroendetför det politiska ledarskapet, och därmed är detfaktiskt en fråga om demokratins anseende.Anf. 118 Statsrådet ():Herr talman! Måhända som avslutning på den härviktiga debatten vill jag säga att vi trots allt nog kanvara överens -- utan att jag tar ställning till vad sommöjligen har skett i -- om att vad som i detavseendet har skett i är en mycket mildvästanfläkt, om man skall tro på vad som står itidningarna. Vi har en tradition av hederliga,duktiga ämbetsmän. Vi har en tradition av politikersom menar väl, även om de inte alltid lyckasåstadkomma vad de egentligen skulle vilja göra ochibland kommer snett. Jag tror ändå att vi kan varaöverens om att det finns stora skillnader i dettaavseende.Det finns en sak som jag har upplevt som mycketbesvärande, när det gäller både bankerna och iandra sammanhang. Det hänger något sammanmed det som har hänt med under de tvåsenaste decennierna, nämligen att staten,politikerna, har tagit över väldigt mycket. Det harspridit sig till den privata sektorn. Man säger: Dethär är inte mitt ansvar -- jag visste inte om det.Om man sitter i en bolagsstyrelse, privat ellerstatlig, har man ett ansvar. Det vet IanWachtmeister, och det vet jag. Det som vi måstelära oss i är både att utnyttja möjligheternaoch att vara positiva för att få i gång ekonomin. Vimåste också lära oss att ta ett ansvar, därför att detär bra och positivt.Ian säger att det är viktigt att vihanterar frågeställningen om fallskärmsavtalen påett sådant sätt att förtroendet ökar. Ja, det är det.Personer har sagt till mig att det där att få ansvaretför bankfrågor, att hantera den miljardrullning somskedde , är någonting som bara gälleren förlorare: Det gäller för dig att minimeraförlusten. Jag tror att det är tvärtom. Om vilyckas -- med de misstag som vi kommer att begå,både i regeringen och -- hantera detta påett effektivt och bra sätt, så att kreditförsörjningenfungerar och insättarna blir skyddade, till enförhållandevis låg kostnad, tror jag att vi kanrestaurera litet av det anseende som politikenkanske har förlorat. Det är i alla fall min ambitioni det här arbetet.Överläggningen var härmed avslutad.20 § Svar på interpellation 1992/93:135 ombankernas kreditförluster och nuvarandekreditgivningAnf. 119 Statsrådet ():Herr talman! har frågat mig dels vadregeringen avser att vidta för åtgärder medanledning av regionala skillnader i kreditförluster,dels hur regeringen avser att komma till rätta medolikheter när det gäller villkoren för kreditgivning ide olika delarna av landet.De senaste åren har det svenska finansiellasystemet kännetecknats av ökade ekonomiskaproblem och en dämpad kreditexpansion. Under1992 mer än fördubblades kreditförlusterna för destörre bankkoncernerna till över 70 miljarderkronor, eller av utlåningen. Bankernahar --1992 reserverat ca 120miljarder kronor för konstaterade och befaradekreditförluster. Av kreditförlusterna svarar defastighetsrelaterade förlusterna för 48 %.Problemen är inte unika för . Liknandeproblem har uppstått i bl.a. , ,, , och Finland.Bakgrunden och orsakerna till problemen är i storutsträckning desamma. Den starka och långvarigainternationella högkonjunkturen under mitten ochslutet av i kombination medavregleringar av de inhemska kreditmarknaderna,och naturligtvis de höga marginalskatter som dåexisterade i , skapade ett drivhusklimat somledde till att kredit- och fastighetsmarknaden komur balans.En betydande del av den ökade utlåningen underden andra hänförde sig tillfastighetssektorn. började priserna påfastigheter att vända nedåt. Prisfallet förstärktesdels av ökade drift- och kapitalkostnader till följdav skattereformen, dels av stigande realräntor i taktmed att inflationen dämpades. Då konjunkturenvände nedåt minskade också efterfrågan påkommersiella lokaler med sjunkande hyror somföljd, som naturligtvis i sin tur bidrog till attförstärka prisfallet. harpriserna på kommersiella fastigheter istorstadsregionerna mer än halverats.Enligt uppgifter från uppvisarbankernas västra och östra regioner en märkbarthögre andel av de totala kreditförlusterna än denorra och södra regionerna. Om hänsyn även tas tillstorleken på utlåningen blir emellertid bilden delvisen annan. Kreditförlusterna är då vad avser norra,östra och södra regionerna förhållandevis jämntfördelade, medan den västra regionen uppvisar destörsta förlusterna. Andelen fastighetsrelateradekreditförluster är dock i stort sett densamma överhela landet. Det är svårt att nu uttala sig om varförkreditförlusterna i den västra regionen är de isärklass högsta. Det förefaller dock som om det idenna region rått ett alldeles specielltinvesteringsklimat. utreder förnärvarande orsakerna till bankernas storakreditförluster, bl.a. med uppmärksamhet påeventuella oegentligheter.För år 1992 redovisar de större bankkoncernernasammanlagt en förlust på närmare 50 miljarderkronor, vilket för vissa banker har inneburit enbetydande urholkning av kapitalbasen.Bedömningen är att bankernasförluster kommer att vara fortsatt stora. En sådanutveckling riskerar att leda till att allt fler institutinte klarar kapitaltäckningskraven. Flera bankerkommer att vara i behov av statligt stöd. Dessasvårigheter har inneburit att bl.a. rutinerna förutlåning skärpts. Instituten har lagt större tonviktpå låntagarnas långsiktiga betalningsförmåga. Detär en i allt väsentligt sund utveckling, även om detfinns en risk att den finansiella krisen leder till attbankerna i sin allmänna försiktighet går för långt iåtstramningen av kreditgivningen.Som bekant pågår nu ett omfattande arbete med attkomma till rätta med problemen påkreditmarknaden. I propositionen om bankstöd harregeringen betonat vikten av att bankerna fårekonomiska förutsättningar att fullgöra sin uppgiftsom kreditgivare. Målsättningen är att uppnå enstabilitet i betalningssystemet och att säkrakreditförsörjningen. Det är nödvändigt att se till atten fungerande kreditgivning upprätthålls i alladelar av landet. Regeringen kommer att noggrantfölja utvecklingen på detta område. Jag har ocksåvid flera tillfällen för företrädare för bankernapåpekat vikten av att inte vara alltför försiktig vidbedömningen av om kredit skall lämnas. Jag äremellertid av den bestämda uppfattningen attansvaret för kreditgivningen måste ligga hos deenskilda kreditinstituten.Från bankhåll omvittnas det ju ofta attkreditefterfrågan är mycket svag,och jag har inte sett något generellt belägg för attbankerna i någon sektor inte skulle ge krediter tillprojekt som de bedömer som sunda och lönsamma.Något mer kan heller inte begäras av bankerna.Staten kan inte kräva att bankerna, t.ex. avregionalpolitiska skäl, skall lämna krediter tillprojekt som inte är sunda från bankmässigsynpunkt.Vidare gäller det att hålla i minnet att det inte ärbankernas sak att tillhandahålla riskkapital. Dettaskall göras av näringsidkaren själv eller av särskildaföretag med inriktning på sådan verksamhet. Föratt öka utbudet av riskkapital och mångfalden pådenna marknad har regeringen överfört 6,5miljarder kronor från de förutvarandelöntagarfonderna till riskkapitalverksamhet sombedrivs av portföljförvaltningsbolagen ochBure och sex direktinvesterande riskkapitalbolag.Dessa bolag har till uppgift att erbjuda små ochmedelstora företag olika former av riskvilligtkapital. Om företagen på detta sätt får tillgång tillsådant kapital är det sannolikt att det medför ökademöjligheter för dem att låna ytterligarerörelsekapital i bank.Jag vill i detta sammanhang även erinra om attregeringen senast i kompletteringspropositionenaviserat att det kommer att läggas framförslag som leder till att överbeskattningen avenskilda näringsidkare och delägare i handelsbolagelimineras. Dessa förslag innebär förbättringar försmåföretagare i hela landet.Anf. 120 ():Herr talman! Jag ber att få tacka skatteministernför svaret och för den redovisning avkreditförlusterna som här har gjorts.Jag är naturligtvis glad över beskedet att det ärnödvändigt, som skatteministern och regeringendeklarerar, att se till att kreditgivningenupprätthålls i alla delar av landet. Jag fick i och försig inte särskilt många konkreta förslag till nyaåtgärder i det svar som har getts. Jag kanske skallbörja debatten med att fråga om det verkligen ärrimligt att folk i glesbygden skall lida för despekulationer och den generösa kreditgivning somhar förekommit i de överhettade områdena i slutetav 80-talet och början av 90-talet.Bankerna tycks ju, som en följd av den restriktivarekreditgivningen, gå efter den omvända maximensprincip, dvs. att det är nödvändigt att strypakreditgivningen i glesbygden och i de svagaregionerna, där kreditförlusterna har varit väldigtsmå, och att fortsättningsvis ge krediter i deområden där man har gjort de störstakreditförlusterna.Detta är naturligtvis helt orimligt, därför att det göratt bankkrisen hotar att förstärka de regionalaskillnaderna över landet.Detta bekräftas också i svaret. Enligt uppgifter frånFinansinspektionen, som skatteministern hänvisartill, är kreditförlusternas andel störst i den västraoch den östra regionen. Det kan hänföras till minsttvå överhettade områden, nämligenGöteborgsregionen i väster ochStockholmsregionen i öster. Det har naturligtvisförekommit livliga spekulationer i denöverhettningsperiod som har blivit följden av enalltför stark koncentration i samhället.Jag tror att det ur regionalpolitisk synpunkt vorevärdefullt med en mera detaljerad redovisning änden som här har lämnats. Jag tror att det ärnödvändigt, inte minst för att motverka att de härregionala skillnaderna ökar som en följd avfinanskrisen.Ett par kompletterande frågor från min sida blirdärför: Är regeringen -- och skatteministern, somnärmast har ansvaret -- beredd att medverka till atten kartläggning av hur kreditförlusterna fördelarsig just mellan glesbygder och mindre orter görs?Är regeringen beredd att göra en analys avkonsekvenserna för glesbygden och de svagaregionerna av bankernas just nu restriktivakreditgivning och behandling av dessa områden?Det är mycket som talar för att kreditförlusternahar varit mycket små eller inga alls iglesbygdsområdena. Det vore mycket värdefullt attfå det här belyst inför den fortsatta behandlingen avbankkrisen.Som framgår av svaret tycks vi vara överens om attdet är nödvändigt att se till att en fungerandekreditgivning uprätthålls i alla delar av landet. Detkan inte nog understrykas. Därför vore en sådanhär ytterligare analys motiverad. Jag kan ge en radexempel, inte minst från min egen region i Kalmarlän, som visar att kreditgivningen till sunda ochseriösa projekt inte alls fungerar som den skall justi glesbygden. Det är inte alls på det sättet attkreditefterfrågan är svag, som man från bankhållvill göra gällande. Man försöker snarare undgåkreditefterfrågan, eftersom man inte vill eller kanlåna ut. Inte sällan beror detta på attkapitaltäckningskraven inte har uppfyllts. Därförvill jag fråga: Är regeringen beredd att vidta någraytterligare åtgärder för att stärka bankernaskapitalbas?Staten kan inte kräva att bankerna t.ex. avregionalpolitiska skäl skall lämna ut krediter tillprojekt som ur bankmässig synpunkt inte är sunda,säger skatteministern i sitt svar. Det menar inte jagheller. Frågan är vad som ur bankmässig synpunktär sunda projekt. Det borde nog till en närmareanalys, eftersom det i glesbygden ofta krävsflerdubbla säkerheter vid en kreditgivning. Dettaär inte heller rimligt och rättvist, och det främjarinte målet om regionalpolitiskt lika behandling.Det man kan kräva när det gäller kreditgivning ochkrav om säkerhet är att sunda projekt bedöms lika,oavsett om de finns i glesbygden eller istorstäderna. I det fallet finns det anledning attockså bedöma statens egna krav om säkerheter förkreditgivningen till byggandet av bostäder.Jag vill fråga om skatteministern, som ocksånärmast är ansvarig för statens kreditgarantier tillbostadsbyggandet, är beredd att vidta åtgärder föratt få till stånd en mer likvärdig syn påkreditgarantier när det gäller byggandet just förglesbygdens del.Anf. 121 ():Herr talman! För att kreditgivningen skall fungeramåste många led och institutioner fungera.Vi har i en interpellationsdebattdiskuterat de av nämndariskkapitalbolagen, bådeportföljförvaltningsbolagen och dedirektinvesterande bolagen. Det tycks åtminstonevara så att de inte lever upp till de förväntningarsom ställdes på dem när de skapades. De harvisserligen haft på sig att verka -- det kanskeär för tidigt att bedöma hur de kommer attfungera -- men det väcktes ju mycket storaförhoppningar på att de skulle innebära lösningenpå de små och medelstora företagens problem.Stora delar av deras riskkapitalförsörjning skullevara garanterad i och med att de här bolagen komtill stånd. Vi kan konstatera att man ännu inte harlevt upp till detta.Det är viktigt att Industri- och nyföretagarfondensutlåning fungerar, och det är viktigt attutvecklingsfonderna fungerar. Men för attverksamheten skall fungera måste bankerna ocksåvara beredda att ta sin del av kreditgivningen. Detär ju inte meningen att de här ''statliga''institutionerna skall stå för hela kreditgivningen,utan det mesta skall täckas av bankerna.Då är vi inne på efterdyningarna av bankkrisenigen: den allt strängare riskbedömningen ochuppgifterna om att det inte är så stor efterfrågan påkrediter från företagen som företagarnasorganisationer gör gällande. Detta kan ju bero påtvå saker. Det kan bero dels på att kostnaderna förkrediter är så höga att krediter inte efterfrågas, delspå att efterfrågan i den svenska ekonomin är så lågatt investeringarna inte blir meningsfulla att göra,därför att det inte finns någon avsättning förprodukterna. I det ena fallet gäller det att få uppefterfrågan i ekonomin. I det andra fallet gäller detatt få ner kostnaderna för krediterna.Staten, och , har ju mot sin vilja bliviten stor bankägare. Det är viktigt att staten då haren strategi för sitt ägande som går ut på attunderlätta finansieringen för sunda projekt genomatt inte vara överdrivet försiktig ikreditbedömningen. Jag vill understryka att jaginte menar att man skall vara slarvig eller vårdslösi riskbedömningen, men man skall inte heller varaöverdrivet försiktig. Man skall hålla kostnadernaför krediterna så låga som möjligt genom att pressasamman räntegapet och hålla utlåningsräntan så lågsom möjligt. Det här kan man ha som en affärsidé,som en konkurrensfaktor, gentemot andra bankersom möjligtvis har andra strategier. Sedan kanstaten som övervakare över hela kreditsystemet setill att konkurrensen fungerar inom bank- ochfinanssektorn.Jag skulle helt enkelt vilja ha en kort redogörelseav för vad den här regeringen, ochdärmed staten, har för strategi som ägare av bankernär det gäller just finansiering av nödvändigainvesteringar inom industrier, framför allt medtonvikt på små och medelstora företag.Anf. 122 Statsrådet ():Herr talman! Jag skall först svara för ägandet är att så snabbt som möjligtavveckla det och att då det faktisktfinns en statlig ägarroll sköta den mycket bättre änvad som har skett tidigare. Men det innebär inte attvi kommer att kunna gå in i den direkta driften ochhantera den. Vi skall heller inte kommendera framminskade eller vidgade räntemarginaler, vare sigför den ena eller andra typen av krediter, utan dettamåste hanteras på marknaden. Det har också sketten förändring mot minskade marginaler, vilket ärpositivt. Det bådar gott för framtiden.Riskkapitalet är någonting annat än vanligkreditförsörjning, bankkrediter och annat. Detfinns visserligen risker förknippade med detta -- detgäller att man har en strängare riskbedömning i detavseendet än vad man hade , det är vinog också överens om -- men vi skall vara medvetnaom att de riskkapitalbolag som har bildats gör attdet totala utbudet och antalet aktörer ökar, vilket isig är positivt.Jag tror faktiskt att grundproblemet ligger i denallmänna ekonomiskpolitiska situationen, i detmoras som ekonomin kom in i efter två decennierav felaktig eknomisk politik. Jag skall inte uppreparesonemanget om vem som är ansvarig för detta,men parti har ju genom tiderna stöttatdem som då var ansvariga. Detta måste vi nuhantera på ett bra sätt. Vi måste göra det genom attskapa förutsättningar för att få ner räntenivån. Vihar också sett en markant sänkning av de svenskaräntenivåerna, vilket ju är mycket positivt och braför de mindre företagen. Det påverkar också denallmänna ekonomiska efterfrågan i . Deninhemska efterfrågan påverkas positivt av atträntenivån sänks. minskar kostnadernaför investeringar. Det är på den allmännaekonomiska politiken som det hänger om vi skall fåi gång hjulen.Många -- jag vänder mig naturligtvis också till AgneHansson, som har ställt interpellationen -- av deproblem som vi upplever beror nog inte på attbankerna har blivit överdrivet försiktiga utan är ettresultat av att klimatet är sådant att det är svårt atthitta sunda projekt. Att hjälpa företag, som harröda siffror och går med förlust, att övervintra itron på att det nog skall vända är sådant sombankmän inte skall ägna sig åt. De skall ha störrekrav på säkerheter och annat. Det är den allmännaekonomin som även i det här fallet är det storaproblemet.Frågan var kreditförlusterna har uppträtt ochproblemet med kreditgivningen är ju inte direktrelaterade till varandra. Skulle det finnas enrelatering, skulle det bli så att i de regionerdär förlusterna har varit störst borde den personalsom nu finns vara mycket försiktig med tanke på attden har känt av problemet när man varit förlössläppt med kreditgivningen, medan man pålandsbygden och för den delen också på glesbygdenhar klarat sig förhållandevis bättre. Det i sin turskulle också ge möjligheter att fortsätta att hanteraaffärerna på samma sätt som tidigare.Även där tror jag att de problem som AgneHansson talar om är föranledda av att ekonominfrån 1989 kom in i ett mycket besvärligt skede. Därligger egentligen nyckeln till problemet.Det är självklart att bankerna skall se till att sundaprojekt i län lika väl som sunda projekt iGöteborg och skall få krediter. Jagär faktiskt övertygad om att det är så.Jag har hört att det finns exempel påprojekt som inte blivit finansierade, även om detfinns bra idéer, god lönsamhet och tillräckligasäkerheter. Men när man skärskådat exemplen hardet visat sig att det ofta inte har varit på det viset.Jag är fortfarande lika intresserad -- inte för attkommendera en bank att göra vare sig det ena ellerdet andra utan för att ha den dialog med bankernasom jag tycker är rimligt att ha -- av konkretaexempel på hur det har gått snett, för detta är -- såsäger i alla fall varje bankledning -- bankernaberedda att åtgärda. Det är självklart att det är såman skall hantera problemet. Man måste gåigenom de konkreta fallen.Jag tror alltså att vi måste se till att nu fullfölja denekonomiska politiken på ett sådant sätt att vi läggergrunden för fortsatt räntenedgång. Det är en frågasom naturligtvis inte avgörs vare sig av regeringeneller av , men vi kan göra det genom attföra en finanspolitik som är rimlig och stram. Viskall inte vidta tillfälliga, kortsiktiga ochofinansierade utgiftsökningar ellerinkomstförsvagningar.