prot · GH097 · 1993-10-14 00:00:00 — Förändringarna bör genomförassuccessivt och varligt.En kort sammanfattning av vårt förslag: Frånvarofrån arbetet på grund av sjukdom, föräldraledighetoch arbetslöshet bör ge samma ersättning. Viföreslår en lägsta nivå, ett golv, på 2 basbelopp,, som skall gälla vidheltidsarbete. Därefter bör ersättning gesmotsvarande av inkomsten upp till 5basbelopp, vilket motsvarar ca och 50 %av inkomsten mellan 5 och 7,5 basbelopp, en nivåpå . Den maximala ersättningen blirdärmed drygt 15 000 kr.Ersättningsnivåerna gäller vid såväl sjuklön somsjukpenning. En konsekvens av vårt förslag är enhöjning av sjukförsäkringsersättningen från 70 %till när det gäller långtidssjuka.Föräldrapenningen bör utgå med samma beloppsom ersättningen i försäkringssystemet. Sammakvalificering till systemet som det nuvarande skallgälla, förutom vid arbetslöshetsförsäkringen somskall vara allmän.Det bör finnas en självrisk i form av karensdagar.Förslagsvis kan sjukförsäkringen och den tillfälligaföräldraförsäkringen innehålla en eller tvåkarensdagar och arbetslöshetsförsäkringen femkarensdagar. Det bör ske en samordning mellandessa karensdagar, så att ett maximalt antal dagarkan drabba en person , således ett slagshögkostnadsskydd för karensdagar som ocksåomfattar arbetslöshets- och föräldraförsäkringen.Trygghetssystemet bör ligga utanför statsbudgetenoch finansieras med avgifter. Varje försäkring skalli princip vara självfinansierad genom avgifter ochgå runt. Undantagen är föräldraförsäkringen,vilken enligt vår uppfattning inte är en försäkring iegentlig mening och som därför till största delenbör vara statens ansvar och betalas med skatter.Avgifterna bör tas ut i form av såväl egenavgiftersom arbetsgivaravgifter. Avgiften skall innehålla ettinslag av fördelningspolitik.I vårt trygghetssystem är nuvarande omfattning avlönegarantin inte berättigad. Lönegarantin börsamordnas med övriga förhållanden vid normaluppsägning. Vi föreslår ersättningsnivåer, enligtdet system vi har skisserat, under normaluppsägningstid. Därefter bör den anställde varakvalificerad för arbetslöshetsersättning.I jämförelse med nuvarande system börkostnaderna för de föreslagna förändringarna ilönegarantin och föräldraförsäkringen bli mindre.Ökade kostnader uppkommer främst iarbetslöshetsförsäkringen som blir allmän, vilketkompenseras av ökade avgifter.Herr talman! Vi menar att vår modell förtrygghetssystem är en medelväg som bör föras in idiskussionen med den tillsatta beredningenom utformningen av exempelvis framtidenssjukförsäkring och arbetsskadeförsäkring. Det ärmin förhoppning att arbetet där skall bedrivas medett öppet sinne, så att det om möjligt går att hittasamförståndslösningar. I så viktiga frågor somtrygghetssystemets uppbyggnad bör ingen möda föratt söka hitta lösningar över partigränserna lämnassparad.Så några ord till . De 6 miljarderna förvårdnadsbidraget skall partikamraten om. När man lyssnar på får manintrycket att hon gärna ställer upp för det som harvarit. tror man att allt som var förr varbättre. Men det har faktiskt skett mycket som ledertill förändringar, exempelvis den ekonomiskaverkligheten. Man får en känsla av attSocialdemokraterna har skapat ett välfärdsbyggeav så dålig kvalitet, med tanke på att huset är såpass slitet som det nu är, att vi måste göraomfattande reparationer.Birgitta Dahls retorik skrämmer mig faktiskt litetgrand med tanke på det samarbete som vi iberedningen skall ha för en nyordning för sjuk- ocharbetsskadeersättningen. Hur skall det kunnafungera mot bakgrund av den inställning som manibland får intryck av att har? Vi skallju faktiskt förändra systemet till det bättre, och ommöjligt i samstämmighet.Anf. 137 (nyd):Herr talman! Ansvar är alltid något personligt.Familjepolitiken är inget undantag. Endastföräldrarna kan och skall ta ansvar för sina barn.Makarna är begravda. Det borde ocksåderas sociala ingenjörskonst vara. Men ack nej.Kollektivismen frodas hos Socialdemokraterna ochdjupt in i folkpartileden. Endast kommunaladaghem kan erbjuda kvalitet i barnomsorg. Det ärvämjeligt och motbjudande att kalla dettaliberalism.Först tvingade man , avsamhällsekonomiska och socialistiska skäl, utmassor av småbarnsföräldrar på arbetsmarknaden.Sedan kallar man detta för jämställdhet. Densocialdemokratiske ideologen harkallat detta för det största bedrägeri svenskakvinnor har utsatts för. Jag tror att han har rätt.Självfallet vill de allra flesta människor, bådekvinnor och män, arbeta och känna sig nyttiga.Arbetet är ju i vår kultur basen föridentitetskänslan. Men jag tycker att det ärförnedrande och beklämmande att hörasocialdemokrater anse att vissa arbeten är finare änandra. Så är det inte i min eller Ny demokratisvärld. Förvärvsarbete utanför hemmet är fint, tycksSocialdemokraterna mena, och att arbete i hemmetär fult och ovärdigt. Skäms, ni som kallar erarbetets söner!Hur kan man anse att förskollärare och barnskötarehar respektabla och utvecklande yrken, samtidigtsom man klassar ner och chikanerar dem som medexakt samma arbetsuppgifter arbetar hårt, ideelltoch oavlönat i sina egna eller andras hem? Makentill dubbelmoral och ideologisk ohederlighet harjag svårt att hitta.Visst vill de flesta människor ocksåförvärvsarbeta -- men inte alltid och på heltid.Därför är valfriheten så viktig och nödvändig.Många föräldrar vill själva ta hela ansvaret för sinabarn och deras uppfostran. De ser sina barn somdet värdefullaste de har och vill därför göra allt fördem. De tycker inte att de offrar någonting när destannar hemma -- tvärtom. De anserkanske att det är att ta ett verkligt ansvar både försina barn och för samhället på lång sikt. De kanskevill göra ett uppehåll i sitt förvärvsarbete just för attförvalta det finaste de har, sin familj. Det måste iett civiliserat samhälle finnas verkliga möjligheteratt göra detta för de mammor och pappor som vill.Så är det inte i i dag.Regeringens proposition nr 11, med förslag omvårdnadsbidrag och utvidgad lagreglering påbarnomsorgsområdet, är verkligen inget att hurraför. Det är mycket riktigt inte någon som harhurrat, och jag tror inte att någon kommer att göradet heller.Framtiden får väl visa vem som har anledning atthurra -- och för vad. Jag hoppas innerligt att det blirbarnen och småbarnsföräldrarna.Socialdemokraterna och kör hand ihand och har en sak gemensamt, nämligen att deavskyr familjen som samhällets fundament. Depratar i stället om oberoende och jämställdhet. Isjälva verket har dessa partier ingen familjepolitik,möjligen har de en politik för att åstadkommaolyckliga ensamstående mammor och pappor.Sedan håller de upp den största pekpinnen ochhytter med näven mot alla pappor som inte tar påsig exakt av allt arbete i köket och hushållet.Att familjen själv skulle kunna göra upp om sinarbetsfördelning är för dem en horribel, om enstänkbar, tanke.Nej, som vanligt vet Storebror bäst. Närskall dessa symmetrimoralister hytta med nävenmot alla mammor och säga fy, fy, därför attmammorna inte tar sitt ansvar för att reparerabilen, huset eller lägenheten?Låt oss för ta dessasymmetrimoralisters ord på allvar och tro på dem.Låt oss då titta på den offentliga barnomsorgen idaghem, osv. Där har verkligen staten,Socialdemokraterna och i skönförening haft det totala ansvaret och fullainflytandet på utformningen av barnomsorgen.Resultatet? Där råder naturligtvis mycket storjämlikhet? har man verkligenlyckats. Svenska daghem är en fullständig och totalkvinnovärld. av personalen är kvinnor, och såhar det varit . Inga andra svenskabranscher kan uppvisa motsvarande rekord i s.k.jämlikhet.Kan ett fiasko för symmetrimoralisterna inomSocialdemokraterna och blir störreeller mera fulländat?Jag vill i all ödmjukhet rekommendera dessapekpinnefanatiker litet reflexion och studier avutvecklingspsykologi, genetik ochsocialantropologi, i stället för dumgulliga och ytligapartifloskler. Kanske kan varacirkelledare?Är möjligen Socialdemokraternas och Folkpartietsmål genmanipulerade, ammande fäder med ettbröst och möjlighet att själva föda barn efterprovrörsbefruktning? Snigeln är kanske derasförebild?I min och Ny demokratis värld är kvinnor och mänväldigt olika, tack och lov. De är dessutom väldigtförtjusta i varandra och vill leva i skön förening ochmed ömsesidig respekt för varandra och förvarandras olikheter.Herr talman! Låt mig avsluta med en annanreflexion, som också kan vara en sammanfattningav mitt anförande.Det är nog ingen tillfällighet att det bara finns ettenda parti i som har en människa som sinsymbol och logotyp. Endast Ny demokrati har enmänniska. Alla de andra partierna har blommor,grönsaker eller kinaspel.Endast människor kan visa kärlek, omtanke ochhänsyn. Endast människor kan ta ansvar.Låt mig , herr talman, uttrycka min stora ochdjupa tacksamhet över att den röda rosen, somurgammal symbol för mänsklig kärlek mellankönen, numera slipper illojal konkurrens ochbefläckning från Socialdemokraterna. Deras nyaoch krossade tomat tycker jag däremot är enutmärkt symbol och logotyp för dagenssocialdemokrati.Anf. 138 MY ():Herr talman! Låt mig uppehålla mig något vidsjukhemsproblematiken.I en nyligen publicerad undersökning rörandevårdbehovet på bl.a. våra sjukhem slogs fast att85 % av de boende har kontinuerligt behov av intebara omvårdnad utan också kvalificerad sjukvård.Merparten av de gamla på sjukhemmen är medandra ord sjuka. Ändå tycks vi märkligt nog i daginte längre ha några gamla långtidssjuka, utanenbart gamla ''sjukhemshyresgäster''.En yngre person som blir sjuk erhåller adekvatsjukhusvård och rehabilitering, även mycketlångvarig sådan, och betalar då anpassade avgifterför denna vård, medan alltså en gammal människai motsvarande situation, ofta efter en kort vårdtidpå ett akutsjukhus, av kommunen snabbt tas hemtill något som kallas boende, där hon har att betalahyra för i sämsta fall en sängplats i ett fyrbäddsrum,avgift för mat och omvårdnad samt särskildaavgifter för medicin och läkarbesök, allt enligtÄDEL-reformens intentioner. Detta ärotillfredsställande.En opinion mot denna nyordning börjar nu märkas,och givetvis väger de ekonomiska aspekterna tungti den kritik som framförs. Ändå grundar sig minhuvudinvändning mot att sjukhemmen nu likställsmed boende inte i första hand på ekonomiska skäl,utan fastmer på det faktum att det måste finnas engräns där en gammal människas boende med olikagrader av service, omsorg och basal sjukvårdövergår till att bli ren sjukvårdande verksamhet.Den gränsen anser jag kan sättas vid övergången tillsjukhemsvård -- så som merparten av våra sjukhemi dag tvingas fungera.Följdriktigt måste då också dessa äldre somdrabbas av sjukdom få samma möjligheter somunga till kvalificerad sjukvård, även långvarigsådan.I och med ÄDEL-reformens införande har i vissadelar av landet läkartillgången vid sjukhemmenminskat, en utveckling som sannolikt kommer attfortsätta. Stora oklarheter råder också om vad somkommer att hända i takt med att husläkarreformennu börjar genomföras.Att exempelvis 30 olika ''sjukhemshyresgäster'' varoch en då vid behov skall kalla på den läkare somman är aktivt eller passivt listad hos ter sig absurt.Och vem skall kalla på vilken läkare för den patientsom är oförmögen att själv fatta beslut eller varsanhöriga kanske inte tycker att det är så nödvändigtmed ett läkarbesök för en gammal mamma som juändå snart skall dö? Visst är detta ytterligheter,herr talman, men verkligheten är faktiskt inte alltidså vacker som vi önskar den.I takt med att många sjukhem nu drar ner påläkartillgången läggs alltmer ansvar för denmedicinska vården över på sjuksköterskorna. Hurkompetent den yrkeskåren än är kan den ändå intefullt ut ersätta läkarkompetensen. Och kanske änviktigare: Allt fler signaler kommer utifrån landetfrån de medicinskt ansvariga sköterskorna om attde nu börjar se sitt ansvarsområde alltför vidsträcktoch att deras arbetsbörda tenderar att bli alltförtung.I om ÄDEL-reformen,som det hänvisats till och sompresenterades , påtalades inte bara den''vid vissa sjukhem bristande medicinska vården''utan också brister i ansvaret för rehabilitering. Inteminst sjukhemmens egen personal är enligt minegen erfarenhet djupt oroad över de krympanderesurserna för rehabilitering av deras patienter. Avministern förstod jag att detta är något somkommer att åtgärdas.Självfallet måste en gammal människa ha sammarätt till fullgod rehabilitering som den som är yngre.Även om man vet att den gamla inte kanrehabiliteras tillbaka till ett helt friskt liv, kan honalltid rehabiliteras till en för henne så godlivskvalitet som möjligt. Vi får aldrig glömma attlivskvalitet är något som bara kan mätas av den somdet ytterst berör.Herr talman! Situationen vid våra sjukhem äri vissa stycken otillfredsställande för såväl patientersom personal. Därför bör delar av ÄDEL-reformen rättas till.Sjukhemmen, eller delar av dem, måste först ochfrämst bli vad ordet säger att de skall vara,nämligen hem för vård av sjuka gamla människor,de som av akutsjukhusens läkare bedöms behövaavancerad sjukvård och rehabilitering även efterden akuta sjukdomsperioden. Förutom den mycketgoda omvårdnad som ges på merpartenav våra sjukhem skall där då finnas kontinuerligtillgång till ansvarig läkare med geriatriskkompetens. För att det skall bli tekniskt möjligt attgarantera denna läkartillgång måstehuvudmannaskapsgränser och revirtänkande fåstryka på foten och ersättas av konstruktivttänkande och god vilja.Vidare: utifrån den rapport om avgiftsskillnader ikommunerna som skall presentera ibörjan av december måste avgiftssystemet försjukhemsvården ses över utifrån insikten att densom är sjuk -- även om hon är gammal -- är patientoch inte hyresgäst och att den skäliga avgift hon dåskall betala självklart måste inkludera läkarvårdoch medicin.Arbetet med att få denna översyn till ståndbrådskar, och det är därför min förhoppning attansvarig minister snabbt tar ett sådant initiativ. Detskulle tillförsäkra våra sjuka gamla enekonomiskt rättvis, rätt anpassad och värdig vård,och det är något som är och måste vara allas vårsträvan.Anf. 139 ():Herr talman! den 4 oktobertillbringade jag på . Min man insjuknade hastigt, och vifick ambulanstransport till sjukhuset. Det varimponerande att få uppleva det professionellaomhändertagandet med omtanke och omsorg frånbåde ambulanspersonalens och sjukhuspersonalenssida. Jag konstaterar att vi i vårt land har en mycketvälutbildad yrkeskår av sjukvårdspersonal.Är då det svenska hälso- och sjukvårdssystemetperfekt? Finns det inte anledning tillanmärkningar? Vi nås ju av rapporter imedia om missförhållanden.Jag tror att vi med sans och måtta skall debatteraoch analysera den svenska sjukvården och inse attdet finns ingen nation som kan göra anspråk på attha skapat det perfekta systemet. De skildalösningar som har praktiserats i olika länder visaratt det finns alternativ, vilka i sig erbjudermöjligheter till lärdomar för andra.Vårt hälso- och sjukvårdssystem har genomgåttstora förändringar vad gäller bådefinansiering och organisation. Men vårtgemensamma mål står fast -- över alla partigränser,förmodar jag: en god hälsa för hela befolkningenoch vård på lika villkor.I en krympande ekonomi måste alla möjligheter tastill vara för att uppfylla detta mål. Det är så enkeltatt ropa på mer pengar -- men tyvärr visar dehögljudda personer som gör det, även i den härkammaren, inte på några nya källor att ösa ur.Regeringen har dock med framsynthet insett att vimåste få till stånd förändringar som kan garanteraen god hälso- och sjukvård. Det pågår flerautredningar, vilket torde vara bekant för den härförsamlingen.Ett lyckat grepp har också varit införandet avvårdgarantin. Vad har det då inneburit förpatienterna? Jo, det tycker jag att vi skall kunnaerkänna. Köerna är borta för gråstarr, kranskärl,höftleder osv., vilket i sin tur betyder stor trygghetför patienten att kunna bli behandlad . Och försjukhusens del är resultatet högre effektivitet ochett bättre utnyttjande, framför allt avoperationssalarna.För liberalerna är en väl fungerandehälso- och sjukvård samt omsorg om de äldre ochde handikappade en av hörnpelarna ivälfärdsstaten, som vi slår vakt om. Kvalitet,professionell kompetens och ett starkt mänskligtengagemang är beståndsdelar vi inte kommer atttumma på.Vi har gått i spetsen för eget rum, för att kapaköerna och för ett husläkarsystem som håller påatt genomföras.Under nästa år kommer alla invånare i attfå möjlighet att välja sin egen husläkare. Syftet äratt öka tryggheten för människor genom att de fåren stabil och varaktig kontakt med samma läkare.Allt förändringsarbete kräver nytänkande. Tyvärrsignalerar ett par landsting motstånd av olika skäl --jag undrar om det är politiska skäl. Givetvis måstesystemet anpassas efter lokala förhållanden, menatt därmed motverka intentionen -- trygghet ochvalfrihet för patienten -- tycker jag är att gå förlångt.I mitt eget landsting, i , har däremotlandstingsdirektören offentligt uttalat att det är engemensam uppgift att utforma och marknadsförahusläkarverksamheten så att allmänheten uppleveratt reformens ökade valfrihet ochtillgänglighet/kontinuitet bidrar till en positivförnyelse. Jag vill säga: Heder åt en sådanlandstingsledning! Det goda exemplet förtjänarspridning, exempelvis till , ochandra landsting.Herr talman! Den omfattande ÄDEL-reformensom genomfördes är nu föremål förutvärdering av . Jag konstaterar attMy och jag har läst rapportmed olika ögon.En av våra största morgontidningar utropadehäromdagen: ''Ädelreformen hjälper oss se deäldre!'' Tidningen kommenterar Socialstyrelsensrapport och säger att man knappt tror sina ögon närman läser den. Det allmänna omdömet är positivtoch genomförandet mindre problematiskt änbefarat.Jag vill säga att jag själv var väldigt tveksam tillinförandet av ÄDEL-reformen, men jag är heltövertygad om att det är rätt väg. Men ÄDEL-reformen står i blickfånget för kritik, t.o.m. så långtatt i partiledardebatten undrade:''Vad har gamla människor som får liggsår att väljapå när personalen inte har tid att sköta demordentligt?'' Jag tycker ändå att man måstekonstatera att liggsår fanns även under densocialdemokratiska regeringsperioden.Men allt är självklart inte perfekt. Kommunernahar nu det samlade ansvaret för service och vård aväldre. Förändringsarbetet i kommunerna pågår påolika sätt. Kanske har storstadskommunernasvårast att svara upp mot kraven -- det har ocksåsagts i debatten i dag.När antalet äldre som är och däröver ökarmed 10 000 , inser nog var och en att frågornainför 90-talet blir av oerhörd vikt med mångaproblem att lösa. Det kommer att krävas godekonomi och en generös medmänsklighet både frånvårdens och från de anhörigas sida.Anf. 140 ():Herr talman! Barnen är vår framtid och demedborgare som tar över och för vårtsamhällsbyggande vidare. Allt samhällsarbete bördärför ha som ledstjärna ''Barnen först'', och dettaär en betydelsefull miljöfråga. Ju bättre miljö vi kanskapa för våra barn, desto bättre kommer detuppväxande släktet att trivas och desto stabilaregrund för framtidens samhälle bygger vi.Det är en självklarhet för de allra flesta attföräldrarna är samhällets främsta resurs ifamiljepolitiken, och jag vill något utveckla hurSverige kan bli tryggare.Ordet barnomsorg är ett fint ord, fyllt av omtanke,omsorg och hänsyn till barnens bästa. Detta ord harmissbrukats och använts så här: barnomsorg = allabarn omhändertagna i offentlig sektor.Det har tydligen ansetts att offentlig heltidsomsorgför barnen skulle vara det normgivande och avsamhället mest accepterade. Valfrihet skulle inteexistera. Samhället har styrt föräldrarna attutforma sina liv på ett visst sätt -- bådaförvärvsarbetande med barnen i kommunalbarnomsorg. De som önskat satsa på ett egetomsorgsalternativ har ställts utan offentligt stödoch därför haft svårt att förverkliga sin önskan.En av de allra viktigaste utmaningarna förframtiden är att ge bättre förutsättningar för tryggafamiljer och för barnens uppväxt och omvårdnad.Det är i de små nära gemenskaperna som de flestaindivider finner trygghet och förankring.Herr talman! Vårdnadsbidraget, lika för alla barn,som införs från , ökarsmåbarnsfamiljernas valfrihet men också rättvisanmellan dem. Det ger en tryggare uppväxt förbarnen, för kan pengarna bidra till att en förälderkan trappa ned arbetstiden eller stanna hemma litetlängre med det lilla barnet, får vi tryggare barn ochpå sikt tryggare vuxna. Samhällets stöd till omsorgom barnen utformas nu så att det omfattar allabarn. Det är att vi visar att föräldrarnasjälva är kompetenta att vårda och fostra egnabarn!Det är inte enbart en valfrihetsfråga att statenupphör att vara förmyndare över föräldrarna.Reformen innebär också en positiv förstärkning avföräldraansvaret och föräldrarollen. Föräldrarnasbetydelse kan knappast ersättas av någonsamhällelig instans.Herr talman! Föräldrarna har huvudansvaret förfostran och omsorg om sina barn och ungdomar.Familjepolitiken är avgörande för hur väl skolanskall lyckas i sin inlärning att skapa trygga ochansvarsfulla medborgare. Här har barnen rätt att fåveta vad som är riktigt och felaktigt. Detta skall inteväxla från tid till tid utan vara fast förankrat ikristen etik och västerländsk humanism, som visarpå de samlevnadsregler vi så väl behöver för att''hem och skola skall ge barn och ungdomar en klaruppfattning om rätt och orätt'', enligtregeringsförklaringens ord. Då får vi också en skolabättre utrustad i kampen mot de destruktiva kraftersom representeras av egoism, våld ochfrämlingsfientlighet. Att bygga upp en välbalanserad ekonomi är bl.a. att överföra godanormer och öka valfriheten i familjepolitiken.Regeringen följer noga utvecklingen för barnen iförändringstider, står det i regeringsförklaringen.Familjepolitik handlar inte enbart om ekonomiskaförslag. Många barn i välfärdsstaten mårilla på grund av en splittrad uppväxtmiljö. Denfamiljesplittring som liksom en farsot har dragitöver vårt land har åstadkommit stora kostnader ipsykiskt lidande bland drabbade barn och vuxna.Jag tror att våra barn kräver litet större vilja hos ossvuxna att lösa konflikter oss emellan. Barnen ärskilsmässornas stora förlorare. Nog borde det gå attreparera fler äktenskap för barnens skull.Skilsmässa får inte vara ett enkelt sätt att lösarelationsproblem. Här måste vi bli mer måna om attlyfta fram äktenskapet som samlevnadsform till enbetydelsefull och trygg miljö för makar och barn.Herr talman! Hur kan samhället ha en beredskapatt hjälpa familjer som får det svårt? Det görs bästgenom att föräldrarna får hjälp att förhindra enseparation eller genom att lindra konsekvensernadå en separation är oundviklig. Vi har fått gehör föratt familjerådgivning skall finnas tillgänglig ikommunerna för den som begär det.Familjerådgivarna skall ha som huvuduppgift attgenom samtal medverka till bearbetning avsamlevnadsproblem och konflikter.En annan mycket viktig uppgift förfamiljerådgivningen är att förmedla kunskap ochsprida information om samlevnad framför allt inomskola, barnomsorg och hälsovård. Behovet avföräldrautbildning är stort, eftersom månganyblivna föräldrar kan känna osäkerhet införföräldraskapet. Här kan familjerådgivarna vara enviktig resurs i arbetet med att uppvärderaföräldrarollen. Det är fint att vara förälder, ochinget ansvar och ingen uppgift kan vara större.Inriktningen av familjerådgivningen bör vara attäktenskapet lyfts fram som bästa grund förfamiljebildning, att vikten av trohet och respektmellan makar framhålls samt att föräldraskapetsstora betydelse när det gäller ansvaret för detuppväxande släktet markeras. Stabilafamiljerelationer bör vara ett mål i politiken.Herr talman! Vi ser i vårt samhälle att många barnoch ungdomar är rotlösa, otrygga och olyckliga.Barn- och ungdomsåren är avgörande för hur enmänniskas vandring genom livet kommer attgestalta sig. FN har utlyst till Familjens årunder mottot: ''I familjen läggs grunden för ettdemokratiskt samhälle.'' Samhället har därförmycket att vinna på att fortsätta arbetet med attuppvärdera, stötta och stödja den mest naturliga avalla närmiljöer: familjen.Anf. 141 ():Herr talman!