prot · GH0921 · 1993-11-10 00:00:00 — Det är också oerhört vikigt att vi gerincitament för att dessa patienter inte skallbetraktas som olönsamma.Vissa landsting har redan infört sådana incitament.Vi måste följa upp detta och se om de varittillräckliga eller inte. Framför allt är det viktigt attvi får instrument för kvalitetsuppföljning ochkvalitetssäkring, precis som sade.Det finns ytterligare en sak, som Hans Karlssoninte nämnde: ökade kostnader för administrationoch informationssystem. Vi måste följa upp ävendessa effekter.Sammanfattningsvis måste vi vara uppmärksammapå de negativa effekter som dessa incitament ger.Varje förändring i sjukvården medför risk föroönskade effekter. Vi måste alltså bygga upp bättresystem för kvalitetssäkring och kvalitetsuppföljningän vi har i dag.Den andra frågan i reservation 1 handlar om att densäkraste åtgärden vi kan vidta för att effektiviserasjukvården utan att riskera kvalitetsförsämring äratt rensa ut ineffektiva metoder. I verkligheten ärdet så att vi med nya styrsystem riskerar att dentillämpade kliniska forskningen, vars syfte är attutvärdera och jämföra effektiviteten hos olikametoder, blir satt på undantag.Med anledning av detta har jag varit i kontakt medbåde ochSocialdepartementet, och frågorna har också tagitsupp i HSU 2000. Mitt intryck är att man arbetarmed detta på ett mycket seriöst sätt. Jag anserpersonligen inte att något tillkännagivande tillregeringen behövs. Regeringen har gjort vad denhar kunnat i denna fråga . Vi böravvakta vad som händer.Jag vill ta upp ytterligare en fråga som ingen nämnthittills, nämligen vård i livets slutskede. Vi har fleramotioner på det här området. Våra kunskaper omhur de döende upplever sin situation har ökatgenom bok och andra publikationer.Det ger större möjligheter att hjälpa de döende,men vi har inte tagit dessa möjligheter helt till vara.Det oroar mig mycket, och det är bra attsocialutskottet har tagit upp frågan medSocialdepartementet . Vi måsteäven i fortsättningen pressa på i frågan.Sverige har genom ett riksdagsbeslut anslutitsig till handlingsprogram mot cancer.Inom ramen för detta program har EG-ländernanyligen beslutat att göra gemensamma satsningarpå vård i livets slutskede. Vi bör bevaka att Sverigefår nytta och glädje av den utvecklingen.Min taletid rinner som vanligt ut, men jag skullevilja ta upp det sade om tolkar. Omjag hinner vill jag också säga något om denalternativa medicinen.Det här med tolkar är svårt. Flera av oss har juupplevt i verkligheten att någon, ofta en kvinna,precis som säger, kommer tillsjukhuset och inte kan tala samma språk sompersonalen. Det är en mycket svår avvägning: Skallman tvinga på henne en tolk eller acceptera att honvill ha en viss tolk? tror vi attvi vet vad hon vill och att det inte är så farligt. Jagtror att vi bör överlåta detta till sjukvårdenspersonal och inte reglera det. Det vinner vi nog inteså mycket på.Jag har själv medverkat i utredningen som gjordedet möjligt att få injicera alternativa preparat. Jagvar den ende experten i den parlamentariskautredningen. Det finns utövare av alternativmedicin som fungerar bra, och dem har vi allaförtroende för. Problemet är att det också finns desom inte är lika seriösa. Vi bör vara försiktiga närvi öppnar slussarna, så att vi inte öppnar även deslussar som leder till oönskade effekter.Jag tror att regeringen behöver den tid som den tarpå sig för att lösa denna fråga på bästa sätt. Om vimisslyckas får vi vad ingen av oss vill ha. Det liggermånga marknadskrafter och bara väntar på att fåetablera sig på marknaden och utnyttja sjukamänniskors oro, ängslan och strävan efter ett hopp,även om det är fåfängt sådant.Anf. 91 HANS () replik:Herr talman! Vi har kunnat höra att han håller med mig ochSocialdemokraterna i allt som vi har sagt ochskrivit. En naturlig följdfråga blir då varför han ochkds inte stöder oss aktivt i våra krav.Vad gäller avgifterna tror jag att har fått påringningar från människor somberättar om de bekymmer man står inför när högapatientavgifter riskerar att göra så att man inte kansöka den behandling och vård man själv ellerpersoner i familjen behöver.Jag tycker att det är uppseendeväckande att JerzyEinhorn kan stå i talarstol och säga atthan håller med oss om våra krav men att han sedaninte vågar fullfölja det och aktivt stödja oss. Detblir ännu mer uppseendeväckande när mankonstaterar att representerar ettparti som gick till val på moral och etik ochupphöjde sig ovanför oss andra vanliga dödligapolitiker. Att då företräda två linjer, att tala medkluven tunga, att både vilja ha kakan och äta den,tycker jag är väl magstarkt. Jag begär att JerzyEinhorn deklarerar var han står. Stöder JerzyEinhorn den borgerliga politiken om systemskifte isjukvården eller stöder han den socialdemokratiskapolitiken, som vill utveckla det fina i svenskhälsooch sjukvård men inte medverka till att raseradet som har byggts upp?Anf. 92 () replik:Herr talman! Jag vill understryka att jag i dettasammanhang inte har talat för ochför kds. Jag har försökt att säga, mycket klart,vilket mitt intryck är och vad jag vet att vi alla häri bekänner oss till.Det är som säger när det gälleravgifter. Det finns, som jag sade, nackdelar med såstora förändringar som genomförs i sjukvården.En nackdel är att äldre skrivs ut från sjukhus,kommer på sjukhem och får betala högre avgifterän dem som är yngre och ligger kvar på sjukhus,trots att de är medicinskt färdigbehandlade.Socialstyrelsen har tagit tag i detta. Vad hjälper det att vi står här med piskan ochskriker på dem ännu mera? Jag sitter iSocialstyrelsens styrelse. har tagitdetta på mycket stort allvar.Jag vet inte hur jag skall upprepadetta med värderingar. Jag vill inte kommenteradet. Jag har sagt klart vad vi alla bekänner oss tillnär det gäller sjukvården. Vi skiljer oss åt i fråganom skall göra ett tillkännagivande tillregeringen. Jag har i mitt anförande försöktmotivera att jag anser att det inte behövs någottillkännagivande i de frågor som tas upp ireservationerna 1 och 7. Jag yrkar bifall tillsocialutskottets hemställan.Anf. 93 HANS () replik:Herr talman! Det blev inte några klarläggande svarpå mina frågor. fortsätter att försökavara både för och emot. Förhoppningsvis hinnersanningen ifatt både och kdsframöver. Det går inte att försvara en egenståndpunkt, som helt avviker från regeringslinjenoch den borgerliga majoritetens, och sittahär i och trycka igenom de förslag somkommer från det hållet. måste manbestämma sig för vad man står för. Det borde varaett krav som skulle kunna uppfylla.Sedan till de olika sakområdena. Man använder deargument som passar bäst för tillfället. JerzyEinhorn säger att han är orolig för oseriösverksamhet när det gäller alternativmedicin. Menhan är uppenbarligen inte lika orolig för det påandra områden inom hälso- och sjukvården. Däröppnar man verkligen slussarna. Man kan säga attalla slussar är öppna när det gälleralternativmedicinen. Vi vill nu ha till stånd enlagstiftning som innebär att vi får litet ordning ochreda även på detta område.Anf. 94 () replik:Herr talman! Jag känner mig litet illa berörd närman säger att jag skulle använda de argument sompassar mig bäst för tillfället. Det är mycket hårdaord som sägs till mig. Jag vet inte vad jag skall svarapå det. Jag kan bara säga att jag inte känner på detsättet. Vi har samma mål. I vissa avseendenförsöker vi kanske nå dessa mål på olika vägar.Sanningen hinner inte bara ifatt mig, HansKarlsson. Den hinner ifatt oss alla. Jag tycker att viskall bemöda oss litet, med tanke på vad man sägerom att människor skall ha förtroende för politiker.Vi skulle kanske väga våra ord litet mer när vi talartill varandra och om varandra här i kammaren.Anf. 95 BO ():Herr talman! Jag har i min motion So458 begärtökade samhällsinsatser för epilepsisjukvården.Epilepsivården i vårt land är hopplöstunderutvecklad. Enligt nyare bedömningar har uppemot 100 000 personer i epilepsi. Detinnebär att de då och då kan få epileptiska anfall.Anfallen kan ta sig olika former och komma olikaofta. En person kan ha ett fåtal anfall under helalivet, en annan flera anfall varje dag.Det finns många orsaker till epilepsi.Det innebäratt vem som helst kan få epilepsi -- när som helst.Anfallen kan t.ex. bero på en huvudskada vid entrafikolycka. Skadan kan ha lämnat en ärrbildningi hjärnan, som stör samspelet mellan nervceller ochorsakar anfall. Sviter efter en svår förlossning, enhjärnblödning, en tumör eller enhjärnhinneinflammation kan också orsaka epilepsi.Många gånger kan man inte klarlägga orsaken.För många människor med epilepsi kommeranfallen så sällan att själva anfallet inte är detstörsta problemet. De största svårigheterna vållasofta av okunnighet, rädsla och inte minst de enormafördomar som har följt epilepsin.Dessa fördomar har i fått särskild näring avden lagstiftning som infördes i mitten av 1700-taletoch som förbjöd personer med epilepsi att gifta sigoch skaffa barn. Äktenskapsförbudet grundades påantagandet att epilepsi var en ärftlig sjukdom. Trotsatt detta motbevisades av en svensk forskare redan1928 dröjde det till 1969 innan äktenskapsförbudetupphävdes. Men skadeverkningarna kvarståralltjämt.Att en föråldrad och diskriminerande lag tillåtitsfortleva in ålägger samhället ett särskilt ochstort ansvar att genom förbättrad epilepsivårdstärka de epilepsisjukas ställning. behandling och skrivningarframgår inte om socialutskottets ledamöter insettdetta sitt ansvar.Den förra sjukvårdsministern vikten av att förbättra epilepsivården, kanskeframför allt efter aktiva åtgärder frånEpilepsiförbundets sida. Genom Sigurdsensförsorg startades ett antal utredningar. Under 1991redovisades två utredningar om epilepsikirurgi,som mycket tydligt visar att epilepsikirurgin iSverige är klart otillräcklig.I den ena rapporten som kommer från SBU, somstår för avmedicinsk metodik, kan man läsa följande ombehovet av epilepsikirurgi. Nuvarandeoperationskapacitet i landet är 50--60 fall.Beroende på beräkningsgrund är mellan 1 450 och5 200 personer i åldrarna 0--medmedicinresistent partiell epilepsi i behov avoperation. Av dessa är 350--700 barn. Årligentillkommer ca 150--350 nya vuxenfall och 40--80barn.SBU:s slutsatser av utredningen är att det finnsanledning att förstärka resurserna för behandlingenav epilepsi. Ett stort antal patienter får inteoptimal behandling. Det finns således ett stortuppdämt behov av utredning och specialbehandlingför epilepsi.Vidare sägs det att siktet för resurstillskott börställas in på upp till fyra centra för utredning samtupp till tre för kirurgi vid regionsjukhus, och detfinns en lång rad ytterligare argument som talar fören rejält ökad samhällssatsning påepilepsisjukvården. Detsamma gäller för MFR:sutredning, som kom , omepilepsikirurgin.I sommar kom så tredje utredningen ellerexpertrapporten, -- förekomst,handläggning och vårdorganisation, som klart ochtydligt pekar på bristerna i epilepsivården. Jaghoppas att utskottets företrädare har tagit del avden rapporten.Epilepsiförbundet, som fått utredningen på remiss,har lagt ner ett stort arbete för att ge ett så fylligtsvar som möjligt. Synpunkter från hela landet finnsmed i det remissvar som lämnas tillSocialstyrelsen. En sak var dock helt klar:Förbundet och medlemmarna står bakomhuvuddragen i expertrapporten.Vad säger då utskottet? Jo, hade visserligenmin motion en något annorlunda utformning, menutskottet sade då: ''Utskottet, som förutsätter attpågående utredningsarbete kommer att leda tillförbättringar av epilepsivården, anser attutredningsresultatet bör avvaktas.'' Och såavstyrkte man motionen i fjol.I år, när nu utredningen föreligger, väntade jag migsjälvklart att utskottet skulle göra ett kraftfulltuttalande. Jo, utskottet säger :''Utskottet har tidigare inte velat ställa sig bakommotionskrav om att satsningar bör göras på vissasjukdomar eller att vården av dessa bör organiseraspå visst sätt. ''Varför sade man inte detta ? Varför ville mandå avvakta, om man redan då visste att man inteskulle ta ställning till enskilda sjukdomar? Jag villgärna ha svar på de frågorna av t.ex. , som står bakomexpertrapporten, har sammanfattat sina krav pådetta sätt:Utarbeta ett vårdprogram för epilepsi.Inrätta ett för barn med svårbehandladepilepsi.Tillskapa resurser för habilitering av barn ochrehabilitering av vuxna.Ge garanti för en snabbremiss till neurolog.Utöka antalet neurologitjänster, med jämnfördelning över landet.Inrätta epilepsidispensärer med teamresurser vidlänssjukhusen.Utöka resurserna för epilepsikirurgi, för utredningoch operation.Stimulera forskning om epilepsiföreningarnas rollför rehabilitering och samarbete med sjukvården.Stimulera forskning på det här området. Det äroerhört viktigt att vi lär oss mer och därmed kanbehandla de personer med epilepsi som vi har iSverige och som ni har hört är ganska många.Uppmärksamma behovet av socialtomhändertagande, t.ex. krisbearbetning förfamiljer som drabbas av epilepsi.Nu måste vi göra en angelägen och kraftfullsatsning på svensk epilepsivård. Detta anser och villEpilepsiförbundet och jag. Vad anser utskottet?Vad anser och t.ex. ?Jag vill gärna ha ett svar från er. Hur ser ni på dekrav som har framställts här? Är det rimligt ochriktigt att vi äntligen gör en kraftfull satsning påepilepsivården i vårt land?Anf. 96 HANS () replik:Herr talman! Jag kan hålla med i allt vadhan har sagt och skrivit. Men skälet till att visocialdemokrater i socialutskottet inte har gjortnågot ytterligare kring den här motionen är ju detfaktum att samhällsinsatserna och hurverksamheten organiseras ändå är upp tillhuvudmännen att avgöra. Det är inte vi här iriksdagen som skall sitta och bestämma vilkaspecialgrupper som skall ha det ena eller det andra.Det är alltså skälet, Bo Nilsson.Anf. 97 BO () replik:Herr talman! Jag tackar för detta vad vi kan kallamedgivande. Men det hade ju ändå varit en fördelom utskottet åtminstone hade gjort enviljeinriktning. Är det rimligt eller är det interimligt att vi äntligen gör satsningar för en gruppsom sedan århundraden tillbaka har varitförfördelad av gammalmodig lagstiftning och enmassa fördomar?Jag tycker att åtminstone ett uttalande frånutskottets sida skulle vara välgörande i den härfrågan och dessutom naturligtvis oerhört viktigt förpersoner med epilepsi.Anf. 98 () replik:Herr talman! Jag har väldigt stor respekt för BoNilssons engagemang. Vi skall vara medvetna omatt själv gör utomordentligt storainsatser inom det här området i . Jag delar också uppfattningenatt personer med epilepsi är en svårt drabbad svaggrupp, som man har fått alltbättre möjligheter att hjälpa kirurgiskt men ocksåmedicinskt och att dessa möjligheter bör tas tillvara.Det är sant att vi har ansett, som harsagt, att det bör ankomma på sjukvårdenshuvudmän att fördela resurser. Det bör inte hindraoss från, om vi tycker att någonting går snett, att gåin med ett nationellt engagemang och ett nationelltpåpekande. Men vi bör vara mycket återhållsammamed sådana påpekanden.Jag delar uppfattning atthandläggningen av detta ärende, senast inomSocialstyrelsen, tog . Det yttrande somskulle ha lagts fram har kommit först ioktober, om jag minns rätt, och väntar man påvad remisserna kommer att säga om detta.Mot den bakgrunden, när man har fått det fylligaremissyttrandet från ochyttranden från , jag tror också frånMedicinska forskningsrådet, Landstingsförbundetoch , bedömer socialutskottet just nu bör avvakta vad Socialstyrelsenkommer att säga, innan vi föreslår frånsocialutskottet i att gripa in i dettaärende.Just nu tycker jag att det inte är tid för detta. Detär för tidigt att göra. Men det är mycket viktigt attfrågan bevakas och följs.Anf. 99 BO () replik:Herr talman! Jag kan börja med det sista och sägaatt jag lovar att jag skall bevaka den här fråganvarenda dag och varenda stund, därför att det ärbefogade krav som ställs, och lovar att göra allt föratt kraven skall bli tillgodosedda så snart sommöjligt. Här gäller det en grupp som behöver vårhjälp.Sedan gläder det mig att också delarmin uppfattning i sakfrågorna, och jag hoppas att vimera tillsammans kan driva frågorna för att få enbättre epilepsivård. Jag är nöjd med det beskedetockså.Vad jag däremot inte är nöjd med är när JerzyEinhorn säger att just nu pågår det si och pågår detså. Det har det gjort i så oändligt , och detär dags för handling . Det finns nu treutredningar, som samtliga pekar på att vi har hafträtt . Och börjar remissvaren strömmain, som ytterligare bekräftar att det är på det sättet.Då tycker jag att det är dags för handling.Tyvärr ställde inte upp på det sista,och det beklagar jag. Men jag lovar att återkommai den här frågan så ofta och så mycket jag kan.Anf. 100 () replik:Herr talman! Jag var nära att säga amen. Jaghoppas att återkommer till frågan. Denär värd att bevaka.Samtidigt skall vi inte ha en helt pessimistisk syn.Det har ju hänt saker. Jag har också försökt följaupp ärendet och varit i kontakt med flera av läkarnasom är engagerade och vet att självahandläggningen av ärendet har påverkatsjukvårdens huvudmän till att uppmärksammadessa frågor.Jag tror att det är viktigt att vi återkommer tillfrågan vid lämpliga tidpunkter.Anf. 101 ():Herr talman! väcks en rad motioner som behandlarenskilda hälsoproblem. Så har skett också , ochjag har själv väckt några sådana motioner, som jagtycker bär den bredare rubriken för detglömda . Det handlar om småpatientgrupper vars hälsoproblem hälso- ochsjukvården vet ganska litet om, grupper som är såsmå att ingen egentligen känner något stort intresseför dem.De motioner jag har här handlar bl.a. om hjälp tillmänniskor med spelberoende. Det kan röra sig om10 000--50 000 människor som blirberoende av spel på samma sätt som man blirberoende av narkotika och alkohol. Det handlarom människor som har varit anslutna till sekter, ochsom när de inte vill vara med i sekten längredrabbas av svåra psykiska problem. Det gällerkvinnor som har varit utsatta för könsstympning.Det här är ohälsoproblem vars omfattning vi intekänner och som svensk hälso- och sjukvård i gemeninte riktigt kan hantera. Det är därför jag harmotionerat om kartläggning, forskning ombehandlingsprinciper, inhämtande av kunskap frånandra länder där man kan mer och inrättande avenheter där man skulle kunna specialisera sig pådessa små patientgrupper och få fram sätt attförebygga problemen.Utskottet avslår , liksom alla de jagnu överblickar, motionerna med motiveringen attansvaret för vård- och behandlingsinsatser för dessapatientgrupper ligger på sjukvårdshuvudmännenoch att det finns myndigheter som hartillsynsansvaret.Det är bara det att det år visar sig attmyndigheter och landsting inte är så väldigtintresserade av dessa grupper och av att ta sig anfrågorna. har gjort en del när detgäller könsstympning. skall i sittanförande komma in på det faktum att det går attgöra betydligt mer. Det har inte hänt särskiltmycket beträffande de andra problemen. Vi hördenyss om behoven av ökade insatser förepileptikerna.Det är klart att formellt sett inte skalllägga sig i frågor som delegerats till landstingen.Men det finns hälsoproblem som inteuppmärksammats tillräckligt av landstingen. Jagtycker att det finns anledning för oss i attfundera över hur vi kan överföra de signaler vi fåroch sätter oss in i till sjukvårdshuvudmännen. Detgäller verkliga problem som bör tas på allvar.Jag har inte någon lösning på det . Det finnsett samverkansorgan som just har att ta upp fråganom hur man skall sätta in resurser för människormed sällsynta hälsoproblem. Det fungeraruppenbarligen inte fullt ut. Det har varit lättare påden kirurgiska sidan av sjukvården; kirurgi ärliksom mer spektakulärt än spelberoende ochpsykiska problem som uppstått till följd av att manhar varit med i en sekt osv.Nästa steg för mig som riksdagsledamot blir attunder nästa motionstid försöka formulera förslagtill hur man skall kunna överbrygga glappet mellanvad vi i vill åstadkomma och det somlandstingen är ansvariga för. Det gäller väldigtmånga små grupper som inryms under det paraplysom vi i liberalerna kallar för detglömda Sverige.Jag vill yrka bifall till hemställan i socialutskottetsbetänkande nr 7 och avslag på reservationerna.Anf. 102 ():Herr talman! Jag har tillsammans med GudrunNorberg skrivit en motion om kvinnlig omskärelseeller könsstympning, vilken har två yrkanden: kravpå återkommande information och på att det skallfinnas rutiner hos berörda institutioner vad gällerkvinnlig könsstympning, och krav på svenskainternationella insatser mot kvinnligkönsstympning. Jag är inte nöjd med utskottetsbehandling av motionen.Det finns ytterligare två motioner som behandlarämnet: en sjupartimotion med första namn och en motion av BarbroWesterholm.Enligt svensk lag är alla typer av kvinnligkönsstympning förbjudna. Detta gäller allt från demest omfattande, där stora delar av könsorganenskärs bort och slidöppningen sys ihop -- det kallasinfibulation --, till prickning av clitoris med ett vassteller spetsigt föremål. Även om flickan ellerkvinnan själv lämnar samtycke till omskärelsen ärdet förbjudet.Bruket av kvinnlig könsstympning strider mot FN:sdeklaration om de mänskliga rättigheterna somSverige skrivit under och som säger att ingen måutsättas för tortyr eller grym, omänsklig ellerförnedrande behandling eller bestraffning.Kvinnlig könsstympning utförs på unga flickor ochdet strider mot . Enligtkonventionen har barnet rätt till ett fullvärdigtmänniskoliv. Barnet har egna rättigheter ochbarnets rätt till integritet skall respekteras. Engrundprincip i är att man skall setill barnets bästa. I artikel 24 § 3 stadgas attkonventionsstaterna skall vidta alla effektiva ochlämpliga åtgärder i syfte att avskaffa traditionellasedvänjor som är skadliga för barns hälsa. Kvinnligkönsstympning är enligt konventionens förarbetenen sådan skadlig sedvänja.Många invandrargrupper i kommer frånländer där kvinnlig könsstympning praktiseras. Förmånga invandrare är det viktigt att i asyl bevarasina kulturella traditioner för att upprätthålla sinkänsla av identitet i det nya landet. Det finns alltsåstor risk att denna vana slår rot också här. EnligtSocialstyrelsen kan upp till 4 000 barn och ungaflickor här i komma att utsättas förstympning enligt kutym från deras ursprungsländer.I den siffran har inte de asylsökande räknats med.Kvinnlig könsstympning är redan ett problem iEngland, , , Australienoch . Det går inte att avfärda stympningen somnågot slags barbarisk vana i Afrika.Undersökningar och erfarenheter visar att manfortsätter med denna tradition även i exil.Frågor om kultur, rasism, etik och skuld väcks närdenna fråga tas upp till diskussion. Tystnaden ärdärför utbredd, trots att 80--90 miljoner av världenskvinnor är stympade med oerhörda hälsoproblemsom följd. Men det är viktigt att framhålla att detär själva handlingen man fördömer och inte ettfolkslag, ett land eller en kultur.Flera kvinnor har lämnat vittnesmål om sin egenkönsstympning, och många av dem arbetar aktivtför att stödja flickor som är stympade eller för attfånga upp flickor som skall åka hem på s.k.semester för att stympas. Det berättas omskolflickor som kan få sitta i timmar på toalettendärför att stympningen förstört deras urinrör. Defår problem med menstruationsblod som ,och när de blir vuxna blir barnafödandet en storpåfrestning. Kvinnan förlorar också ofta sexuellakänslor.I som i de flesta länder i ärproblemet med könsstympning relativt nytt. Detfinns därför en mycket stor okunskap blandprofessionella som möter kvinnlig könsstympning.Det är klart att den svenska sjukvårdsutbildningenär inriktad på svenska förhållanden. Kvinnligkönsstympning har aldrig varit något problem ochhar därför inte behandlats. En standardbok från1987 i utbildningen i obstetrik och gynekologi harinte ens orden infibulation eller omskärelse i index.Afrikanska läkare berättar att de mött svenskaläkare som frågat: ''Varför har ni så mångaamputationer av kvinnliga genitalier? Vilken sortscancer har dessa kvinnor? ''Utskottet hänvisar till att givit ut ettmeddelandeblad med information om dessa frågortill berörda inom hälso- och sjukvården och tillsocialtjänsten.