prot · GG0960 · 1993-02-11 00:00:00 — Ingen kommer undan.Socialtjänstutredningen måste också ta åt sig ochspara.Enligt Sydsvenska Dagbladet arbetar utredarna med en nettonorm för socialbidrag. Bidraget skall täcka de allra nödvändigaste levnadskostnaderna. Jag hoppas att de ansvariga ser tillatt en bostadskostnad för en liten bostad ingår idenna nettonorm. Det finns nämligen ingen rättvisa i att bidragstagare skall kunna bo i större bostäder än de som har arbete och betalar skatt.Det måste till styrinstrument för att ändra missförhållandena. Man kan fråga sig om regeringenär beredd att verka för sådant.Herr talman! Välfärden bygger på rätt till arbete och utbildning, rätt till goda uppväxtvillkorför alla barn, trygghet när man blir sjuk och närman är gammal. En sak är klar: All välfärd måstestå på säker grund, skapad genom produktion ochtillväxt. Alla som kan och vill arbeta skall ocksåha ett riktigt jobb. Den verkliga arbetslöshetenmåste diskuteras i samband med välfärden. Det ärinte bara de 330 000 registrerade som är arbetslösa. Vi måste redovisa alla som är utan jobb. Dåframkommer vidden av krisen.Jag har gjort följande försök till uppskattningav det berörda antalet personer inom arbetsmarknadsutbildning, rekryteringsstöd, beredskapsarbete, utbildningsvikariat, inskolningsplatser, ungdomspraktikplatser, lönebidragsanställda, Samhallsanställda i icke prioriterade grupper, offentligt skyddat arbete, Arbetsmarknadsinstitutetssysselsatta, lönegarantiplatser, komvuxeleverutan alternativa jobb, förtidspensionärer som harpensionerats på grund av arbetsbrist, asylsökande, socialbidragstagare som behöver ersättning på grund av att de är utförsäkrade och till sistarbetslivsutvecklingssysselsatta på s.k. gubbdagis.De uppräknade åtgärderna sysselsätter öppeteller dolt omkring 620 000 medborgare. Därtillkommer den redovisade arbetslösheten med330 000 arbetslösa.Anf. 223 ():Herr talman! I en period med svåra finansiellakriser är det särskilt angeläget att slå vakt omsvaga grupper. Människovärdet måste alltid varahögre än penningvärdet. känns det docksom om den ekonomiska debatten alltför ensidigtdominerar i svensk politik. Det gäller att inte bliförblindad och att inte glömma bort det livsnödvändiga -- vården och omsorgen för människor ikrisens tider. Samhället får aldrig bli så hårt ochkallt att det enbart prioriterar de materiella frågorna. Vi måste se till att de ''mjuka frågorna''lyfts fram och prioriteras.Årets budget innehåller avsevärda besparingar.Mycket av det som föreslås är smärtsamt, och vihar enbart kunnat acceptera det för att vi vet attalternativet är så mycket värre. Många har idenna talarstol talat om arvet efter den socialdemokratiska regeringen. Det är ett faktum att omman tar över ett konkursbo så måste man göra något för att få ordning på ekonomin. Det som nugörs är nödvändigt för att även kunna erbjuda trygghet och omsorg för de gamla ochsjuka.Vård och omsorg vid sjukdom och svaghet tillhör de mest grundläggande kraven inom välfärden. är inte ett välfärdsland om inte allavid behov kan få adekvat vård och omsorg, oberoende av vilka andra sociala förmåner som erbjuds i utbyte mot våra skatter och avgifter. Vimåste leva upp till gällande hälso- och sjukvårdslag; bra vård på lika villkor för alla, och till löfteti förklaringen vid regeringens tillträde 1991, attarbetet med att skapa värdiga villkor för gamlaoch sjuka skall intensifieras.Det är glädjande att se att när regeringen nuhar avlämnat sitt förslag i husläkarfrågan till lagrådet, har patienternas ställning stärkts. Denstörsta ofrihet som någon patient kan uppleva ärnär det saknas läkare där man bor. Att införa enhelt fri etablering för läkare löser inte detta problem. Därför är det bra att regeringen klart haruttalat att det för att få en god hälso- och sjukvårdi hela landet krävs att befolkningen har tillgång tillläkarinsatser oavsett bostadsort. Vidare är detviktigt att en läkare exempelvis på deltid kan varahusläkare samt också på deltid arbeta på sjukhussom specialist inom t.ex. reumatologi eller geriatrik. På så sätt kan läkarens kompetens utnyttjasoptimalt till gagn för många patienter. Enligt minmening är det också angeläget att landstingen harett övergripande ansvar för planeringen.Vem som är huvudman för en viss verksamhetfår dock aldrig bli en huvudfråga. Det väsentligaför den enskilda människan är vårdens innehålloch kvalitet. Vi måste helt naturligt acceptera attsjukvårdskostnaderna inte kan öka i ohämmadtakt. Men i då en rad reformer genomförsinom hälso- och sjukvården är det dock nödvändigt att fortlöpande följa upp dessa reformers effekter för att säkra vårdens och omsorgens kvalitet. I kvalitetssäkringen måste ingå ett effektivtfungerande forum dit den enskilde och anhörigakan vända sig när de upplever att vårdens och omsorgens behov inte har tillgodosetts. Detta gällerinte minst om detta sker på grund av bristande resurser. Det är hög tid för en nationell strategi förkvalitetsuppföljning och kvalitetssäkring inomsvensk sjukvård.Det nuvarande välfärdssystemet omfattartransfereringar på ca per år.Min uppfattning är att vi borde överväga omprioriteringar inom hela den befintliga välfärden i vårtland. Det är svårt, men det är vår uppgift som politiker.Vad är egentligen viktigast? Att vi har världensstörsta bostadsyta per invånare eller att vi alla ochvåra närmaste får adekvat vård vid behov, ävenom vi kan vara produktiva, när vi blirkroniskt sjuka eller mycket gamla, när vi behöverhjälp för att ta oss fram till toaletten, få mat ochdryck, få hjälp med att klä på oss på morgonenoch att klä av oss , när vi inte längre orkar göra vår röst hörd? Detta gäller omsorg ommänniskovärdet i dess allra djupaste dimension.Herr talman! Det är min bestämda uppfattningatt ytterligare indragningar när det gäller statligamedel till landsting och kommuner inte kankomma i fråga mot bakgrund avde stora behov som finns för att tillförsäkra alla engod vård och omsorg.Anf. 224 ():Herr talman! Jag skall i detta mitt anförandeuteslutande behandla de handikappades problemoch svårigheter. Rubriken för denna del av debatten är Välfärdspolitik och denna rubricering är förmin del mycket välfunnen. Den täcker precis detsom jag vill tala om.I 1989 års handikapputredning gjordes ett försök att mäta människornas standard, för dem somhade drabbats av funktionshinder. Jag skall återgesid. 232--234 ur Handikapp och välfärd -- en lägesrapport som gav ut 1990.Man jämförde tio olika slag av kommuner medvarandra, nämligen en storstad, förortskommuner, mindre landsortskommuner och länshuvudstad. Den person som användes vid en jämförelsemellan de olika kommunerna var en handikappadmed en inkomst som varierade mycket beroendepå vilken kommun han bodde i. Han hade i månadsinkomst efter att habetalat skatt. Men till denna inkomst skulle denhandikappade sedan lägga vad han fick i bidragfrån den kommun som han bodde i. Här kommerde stora skillnaderna in. I den kommun där hanfick den minsta inkomsten blev denna och i den kommun där han fick denhögsta inkomsten blev denna permånad. Inkomsten blev således i den ena kommunen och i denandra kommunen, dvs. en skillnad på . De övriga kommuner, som jag tidigarehar nämnt, placerade sig mellan den kommunsom gav mest och den kommun som gav minst.Det innebar alltså olika standard beroende på vilken kommun han bodde i, beroende på kostnaderna för färdtjänst och hemtjänst samt nivån pådet kommunala bostadstillägget.Herr talman! De handikappade lider alltså avatt ha en mycket låg levnadsstandard. Det gällerfaktiskt en stor del av de handikappade. Lägg sedan till att kommunerna bidrar till att förvärradenna situation för de handikappade, och kommunernas ekonomiska svårigheter är störreän när den här undersökningen gjordes.Enligt min mening är dessa skillnader i standard alltför stora. Jag önskar naturligtvis att dekommuner som ligger lägst skall kunna lyftas upptill den nivå där den kommun som ligger högst befinner sig. Om man önskar sig detta, måste statenhelt enkelt gå in och omöjliggöra att en del kommuner ger för små bidrag.Låt mig också ta upp frågan om resemöjligheten för de handikappade. Handikapputredningensäger: ''Målet skall vara att människor med funktionsnedsättningar tillförsäkras samma villkoroch möjligheter att resa som andra invånare. ''Har då inte människorna i vårt land denna möjlighet? Det gjordes en rapport om handikappanpassning av kollektivtrafiken -- utvärdering av tioårs anpassningsarbete. Vad drog då för slutsatser av denna rapport? För människor med mer omfattande förflyttningshandikapphar det inte skett några större förbättringar. Enfullständig tillgänglighet till de kollektiva färdmedlen, dvs. plana insteg, lyftar eller ramper påalla färdmedel och alla knutpunkter och anhaltersåsom terminaler, busshållsplatser, järnvägsstationer etc., har inte kunnat genomföras.Handikapputredningen påpekar mycket starkt,och jag citerar här slutbetänkande Ett samhälle för alla: ''Att kollektivtrafiken sett från den funktionshindrades synvinkel är en helhet och bygger på ett samspel av anpassning i hela resekedjan. ''Man menar alltså att färdmedlen måste anpassas till funktionshindrade personer. Vidare måsteförflyttningsmiljöerna anpassas till dem som ärfunktionshindrade. Det räcker inte om man baratar hänsyn till färdmedlen, utan man måste ocksåhandikappanpassa trottoarer, terminaler, hållplatser och gator.Om vi nu tänker oss att vi får en sådan utveckling på reseområdet som Handikapputredningenföreslår, kommer denna utveckling emellertid attta tid. Vi är då framme vid . Vad återstårdå för de personer som är funktionshindrade? Detär i huvudsak den kommunala färdtjänsten. Denbeskrivs i betänkandeHandikapp -- Välfärd -- Rättvisa. Den har emellertid stora brister. Enligt min mening är detfrämst variationen i avgifter som är mycket orättvis. Det redogörs för bl.a. den avgift som denfärdtjänstberättigade får betala. Man finner attden avgift som den färdtjänstberättigade betalarvarierar kraftigt mellan kommunerna.Det är min förhoppning att man verkligen skallse på vad dessa avgifter innebär för människorna.Skilda avgifter innebär att orättvisorna hålls vidliv i olika kommuner. Men egenavgiften bordeinte överstiga kollektivtrafiktaxan i lokal- ochlänstrafik. Detta är något som även föreslår.Anf. 225 MY ():Herr talman! Låt mig få börja med att beklagaatt socialministern tydligen var tvungen att gå innan debatten var slut. Men jag är övertygad omatt han hade mycket starka skäl.I Bra av definieras en välfärdsstat som ''en stat som genom omfattande socialpolitiska åtgärder söker erbjuda medborgarna ekonomisk trygghet från vaggan till graven''. Vidare sägs: ''har länge betraktatssom ett föregångsland på detta område -- -- --. ''Sant är att ''den svenska välfärdsstaten'' blevnågot av ett begrepp . Nuhar denna välfärdsstat alltmer kommit att likna enstat i såväl ekonomisk som social kris, mycket pågrund av att den goda folkhemstanken om en föralla av samhället garanterad trygghet kom att bliett handlingsförlamande fångstnät i stället för detgoda skyddsnät som det var ämnat att vara.I kväll diskuterar vi den framtida välfärdspolitiken. Det kan göras på olika sätt. Förvisso är detnödvändigt att i en politisk debatt tala i konkretatermer. Förslag till lösningar i sakfrågor sätts under debatt. Detta är viktigt. Men lagregleringaroch ekonomi är endast medel för att uppnå detgoda samhället. Målet är dess innehåll.Hur skall 2000-talets svenska välfärdssamhälleegentligen se ut? Vilken roll skall den enskildasamhällsmedborgaren spela?Jag anser därför att det i denna debatt även bördiskuteras hur vi tillsammans skall kunna, inte restaurera den gamla välfärdsstaten, utan fastmerbygga ett nytt framtida samhälle, där välfärd skallinnebära trygghet och gemenskap, men också frihet för och ett myndigförklarande av varje människa. Det är i detta långsiktiga perspektiv som jagskulle vilja fundera.En gång intervjuade jag en pensionerad, ännuyrkesverksam läkare i . Vårt samtalrörde sig om vad som fordrades för den äldremänniskan för att hon skulle få god livskvalitet.Min samtalspartner slog genast fast, utifrån sinlånga erfarenhet, att det för ett gott åldrandefordrades, förutom förmånen att få vara lagomfrisk också ''de fyra K'' -- krav och konsekvens,kontakt och kärlek.Hon sade: Dessa mina gamla, många runt90 år, har vuxit upp under svåra förhållanden --krig, fattigdom och sjukdom. För varje svårighethar de måst lita till sin egen kraft. Något samhällets skyddsnät fanns inte då. Alltså ställdes detstora krav på dem. Men för varje gång de klaratav en svårighet kunde de sträcka på sig och säga:Detta klarade jag. Och nästa gång jag möter ensvårighet klarar jag nog den också.Min samtalspartner sade sedan: Till detta villjag foga att mina gamla växte upp i en levande gemenskap människor emellan, där kontakt ochkärlek var realitet och därför blev till hjälp fördem.Herr talman! ''De fyra K'' är enligt min meningockså tillämpliga på det goda samhället. Varjemänniska måste omfattas av krav. För mig är kravinte ett fult moderat ord. Krav är egentligen förväntan, anpassad till vars och ens förmåga. Densom inte har positiva förväntningar på sig -- detgäller människan i alla åldrar -- har inte heller något att söka leva upp till. Det lilla barnets ''kansjälv'' är kanske just uttrycket för det lustfyllda iatt kunna visa sin omgivning att man klarar av detsom förväntas av en. Och för varje gång som manklarat av en uppgift, växer man litet som människa.I morgondagens samhälle måste det ömsesidigaansvarstagandet mellan individ och stat återigenväckas till liv.Det som utsatte vårt s.k. välfärdssamhälle förpåfrestning var bl.a. att det sociala skyddsnätetkvävde och passiviserade. Detta tog i stor utsträckning död på alla former av den enskildamänniskans goda vilja både till att försöka klarasig själv och till att hjälpa andra, eftersom det juvar statens angelägenhet. Därmed började ocksågemenskapen människor emellan att luckras upp.Samhörigheten generationerna emellan försvagades. Unga och gamla kom att leva alltmer åtskilda. Och därmed försvann både stabilitetenoch tryggheten i tillvaron.Jag tror att vårt nya välfärdsbygge måste grundas dels på att var och en av oss omfattas av degoda förväntningarna, anpassade efter vars ochens förmåga, dels på den kontakt och kärlek somyttrar sig i att vi engagerar oss i varandra, att vikänner ansvar för varandra och att vi bryr oss omvarandra. Detta är så enkelt att uttrycka i tal, menmycket svårare att leva upp till -- kanske särskiltom vanan saknas.Men i varje samhälle finns de människor somav olika anledningar inte kan uppfylla ställda förväntningar. Det kommer alltid att finnas de somär i extra stort behov av omsorg och medmänsklighet, t.ex. barn som far illa, de mycket svårtsjuka och inte minst de alltfler mycket gamla, oftadementa. För dem skall samhällets skyddsnät, ensocial och ekonomisk trygghet, alltid finns tillhands. Då blir det statens och därmed allas våruppgift och skyldighet att hålla det i beredskap.Herr talman! Slutligen: ''Det behövs en kris föratt gemenskapen skall tillvaratagas'', sade SvenDelblanc.Låt oss försöka göra den kris som vi genomlever till en möjlighet för att skapa det framtida svenska samhälle i vilket vi alla kan färdasväl.(Applåder)Anf. 226 ():Herr talman! Det är inte så värst länge sedan vipå moderata valmöten och i medierna gång pågång kunde höra att välfärden bara kunde räddasom vi sänkte skatterna och drog ned i den offentliga sektorn. Det var bara några sekunder sedansom vi fick höra detsamma här i kammaren. Helavalrörelsen ägnades åt att föra ut denna tanke,och lyckades övertyga många om attden var riktig.Den personliga friheten skulle öka. Var och enskulle få chansen att styra sitt eget liv, utan inblandning av politiska beslut. Det skydd som våragemensamma försäkringar, gemensamt finansierade och drivna skolor, sjukhus, dagis, vårdhemoch mycket annat ger, beskrevs som en tungbörda och något som fjättrade oss och tvingadeoss in i något kolossalt maskineri. Umbärandenbeskrevs närmast som något som stärker oss. Friaskulle vi bli först den dagen som var och en sköttesig själv.Man lyckades övertyga så många om detta attModeraterna fick makten, både här i riksdagenoch i många kommuner och landsting.De väntade inte en minut med att börja genomföra sina löften till väljarna. Och varför skulle degöra det? De hade ju fått ett mycket tydligt mandat. Så långt, herr talman, är jag med. Men sedanförstår jag inte längre.Nu när konsekvenserna av denna politik börjarvisa sig i form av att det blir fler ungar i varjeklass, färre vuxna på varje dagisavdelning och flerbarn, färre hemtjänsttimmar, stängda bibliotekoch mycket annat. Då börjar människorna att draöronen åt sig. kommer också protesterna.Då smiter från sin politik. De säger att pengarna tyvärr är slut. De säger att de ärtvingade. Så fort de får tillfälle skyller de dessutom alltihop på oss socialdemokrater.I går kväll fick jag höra en ny variant. Per stod här och sade att inte allsville spara på komvux, utan det var kommunernasom ville göra det.Jag har en stilla undran. Menade Moderaternaingenting alls med sina vallöften, om de nu intevill genomföra dem utan tvingas av oss?Varför gråter nu? Det var ju faktiskt det här som de ville. Om de inte ville det,skulle de ha kunnat stödja socialdemokratiska initiativ, vilkas syfte just har varit varit och är atthindra den nedrustning som pågår.Jag vill påminna om ett par sådana. Utan attförsämra budgetbalansen, skapade vi utrymmeför bibehållet stöd till kommunerna under dettalöpande budgetår. Det handlar om 7,5 miljarderkronor. Det är mycket.Kommunerna måste dessutom få förtroendetatt sköta sin ekonomi. Vi måste ge dem beskattningsrätten tillbaka. I många kommuner är skatten hög och kan förmodligen inte höjas ytterligare. Men det finns också lågskattekommunersom tål höjningar för att undvika den sociala nedrustning som pågår. Det förhindrar regeringen idag.Det kan inte hjälpas att man då och då tyckersig höra att en och annan moderat med litet grandav triumf i rösten konstaterar att pengarna är slutoch att festen är över. För de flesta andra människor innebär samma budskap oro för tryggheten,för barnens skolgång, för jobbet och för bostaden. Men för tycks detta duga somkamouflage för en orättvis och osolidarisk politik.Vad är det som får moderater att bli övertygadeom att vägen till en stabil ekonomi går över en raserad välfärd?I dag snurrar i kommunerna -- inte minst iStockholmsregionen -- en karusell som beror pådels resursbrist, dels moderata kommunledningars ambitioner att förändra kommunerna till ettslags ''köp och sälj''-bolag. Privatiseringen verkarvara överordnad alla andra mål.I den här karusellen går mycket kompetens tillspillo. Tusentals anställda sägs upp och tvingasbryta upp från väl inkörda arbetsgemenskaper.De flesta av dem som sägs upp går direkt ut i arbetslöshet. Det finns inga jobb att söka.Kostnaderna flyttas på det här sättet bara övertill ett annat konto, och vi får ingenting tillbaka.Jag förstår inte vitsen med detta.Starta eget! Det är vad moderata kommunalrådsäger till dem som sparkas. Men det är etthån. Och vad är det som får moderater att bliövertygade om att ekonomisk stabilitet skapas genom ökad arbetslöshet?Låt mig säga något om fördelningen avstatsbidragen till kommunerna.På grundval av material från har vi försökt att studera konsekvenserna av ett fullt genomfört nytt statsbidragssystem. Vi har fått fram en mycket skrämmande bild.I absoluta tal minskar statsbidragen till kommuner från ca 9 miljarder år1991 till 1,4 miljarder , när övergångsbestämmelserna upphört. Relativt sett minskar länets andel av statsbidragen till kommunerna fråndrygt till 3,5 %.Var och en förstår att detta är en uppseendeväckande och mycket oroande utveckling.Jag vill att vi skall använda den politiska makten till att styra utvecklingen i riktning mot solidaritet. Om vi föredrar att bara titta på när klyftornaökar och marknadskrafterna slår ut både människor och regioner, kan vi göra det på något annatställe än i riksdagen.Finns det någon moderat här som skulle kunnaredovisa hur det parti som i praktiken styr vårtland ser på dessa frågor?Anf. 227 () replik:Herr talman! Jag vill säga till attdet är nödvändigt att göra de här förändringarnai ekonomin för att vi skall kunna skapa den tillväxt som är nödvändig för en på lång sikt säkradvälfärd.Det har varnats för den utveckling som Socialdemokraterna sedan deras långa regeringstid bäransvar för. exempelvis har ju sagtatt görs det inte ingrepp i de olika systemen, kommer vi att hamna i en situation somhan benämner arbetslöshetens stålbad. är vidär.Socialdemokraterna har ju själva bekänt att dehär förändringarna är nödvändiga i och med att deskrivit under på de motiv som fanns med i krispaketen 1 och 2. Hade detta fullföljts även i frågaom krispaket 3, skulle vi ha kunnat vara på godväg när det gäller att säkerställa våra framtidamöjligheter att försörja de olika trygghetssystemen. Men modet svek hos Socialdemokraterna.Man klarade inte den interna opinionen beroendepå att man vant sina väljargrupper vid att löner bara kan öka, att bidrag bara kanöka etc. etc. Men så kan man inte fortsätta.Anf. 228 () replik:Herr talman! Det är nödvändigt för tillväxten,säger apropå förändringarna. Menfinns det något exempel på att den här vägen varitsärskilt lyckad när det gäller att skapa ökad ekonomisk stabilitet och tillväxt i ett land? Denna väghar prövats på ganska många ställen. Men jag harinte lyckats finna att man på något ställe har byggtupp en välfärd med den här politiken. Tvärtomhar den lett till en ännu större arbetslöshet och tillytterligare bördor för ekonomin.Den största styrkan för vår ekonomi och detsom vi kan bygga en varaktig stabil ekonomisk utveckling på är faktiskt just att människor är i arbete.Sedan säger att Socialdemokraterna skulle ha skrivit under på den här politikenmen att modet svek. Nej, vi har sannerligen inteskrivit under på en politik som går ut på att rivaner välfärden och öka arbetslösheten -- en politikdär marknadskrafterna tillmäts så stor betydelseatt politiker inte skall få lägga sig i, som StenSvensson säger.Vi skulle inte använda de politiska instrumentsom vi har till att dämpa under en högkonjunkturoch till att gasa lämpligt mycket under en lågkonjunktur för att på det sättet komma över de svårigheter som både en överhettad konjunktur ochen djup lågkonjunktur innebär för nationen ochför de enskilda människorna.Vi har aldrig skrivit under på detta, och detkommer vi heller aldrig att göra. Vi har tillräckligtmed mod för att våga förespråka en politik sommedverkar till att landet tar sig ur svårigheterna.Men regeringen duckar. Man gömmer sig, ochman har smitit från sitt ansvar.Anf. 229 () replik:Herr talman! Genom uppgörelsen om krispaketen 1 och 2 har Socialdemokraterna godtagit demotiv som finns i det sammanhanget för att vidtade åtgärderna. Jag kan exempelvis peka på förändringarna i fråga om sjukersättningen och karensdagen -- som Socialdemokraterna länge förnekade. sade ju Socialdemokraterna attde aldrig någonsin skulle gå in på de frågorna. Nuhar de, genom att godta de här sakerna i krispaketen 1 och 2, ändå erkänt att detta kanske skulle hagjorts långt tidigare.Genom nämnda typ av insatser under en högkonjunktur blir det mycket lättare. Men det klarade man inte av, utan man sköt problemen framför sig. Problemet med Socialdemokraterna ärjust att de inte har kunnat förklara för de egna väljargrupperna vilka åtgärder som de facto krävsför att den ekonomiska tillväxten skall säkras pålitet och för att vi därigenom skall fåförutsättningar att finansiera välfärden.Anf. 230 () replik:Herr talman! Jag nödgas konstatera att StenSvensson inte gärna vill redovisa motiven för denborgerliga och den moderata politiken. ägnar han sig i stället åt det som jag inledningsvis försökte beskriva.