prot · GG09107 · 1993-05-07 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1992/93:107Fredagen den 7 majKl. 9.001 § Utökning av antalet suppleanter iförsvarsutskottetValberedningen hade enligt ett till kammareninkommet protokollsutdrag tillstyrkt att antaletsuppleanter i försvarsutskottet utökades från 20 till21.Kammaren biföll denna framställning.2 § Val av suppleant i försvarsutskottetFöretogs val av en suppleant i försvarsutskottet.Kammaren valde i enlighet med valberedningensförslag tillsuppleant i försvarsutskottetBengt ()3 § Svar på interpellation 1992/93:141 omSocialstyrelsens narkotikaförteckningAnf. 1 Socialminister ():Herr talman! har frågat mig omjag är beredd att medverka till att de narkotiskapreparaten kokain och fencyklidin överförs tillLäkemedelsverkets narkotikaförteckning I.Karl hävdar att kokain ochfencyklidin, eller dust som det också kallas,är mycket farliga narkotiska preparat men att dettaännu inte slagit igenom vid den rättsligabedömningen av straffvärdet vid narkotikabrott.Sverige har anslutit sig till Förenta nationernasnarkotikakonventioner, enligt vilka tillverkning,export, import, distribution, förvaring, handel,användning och innehav av narkotika skallbegränsas till medicinska och vetenskapligaändamål. Skilda kontrollnivåer gäller för olikavaror med hänsyn till deras användbarhet förmedicinska eller vetenskapliga ändamål ochriskerna för missbruk.Enligt konventionerna måste utöver de vanligaläkemedelsbestämmelserna finnas vissabestämmelser av annat slag. Grundvalen för despeciella bestämmelser som förutses ikonventionerna är förteckningen överkontrollerade ämnen i listor med olikakontrollnivåer. Dessa listor anger den lägstakontrollnivå som erfordras enligt konventionerna,men staterna har rätt att utöva strängare kontrolloch t.o.m. förbjuda användningen av vissasubstanser.FN-konventionerna innehåller också ett fåtalbestämmelser om den illegala verksamheten mednarkotika och psykotropa ämnen. Det råder ingentvekan om att uppfyller konventionernaskrav i dessa avseenden.Läkemedelsverkets narkotikaförteckningar följer istort dels den allmänna konventionen ,dels psykotropkonvention. Det är dockviktigt att komma ihåg att de svenska listorna inteär identiska med FN:s listor.Vi har fem listor varav den första omfattar ämnensom inte har någon medicinsk användning men somkan tillåtas för vetenskapligt bruk. I förteckning Iupptas ämnen som cannabis, heroin, LSD och kat.Förteckning II upptar tung narkotika med vissmedicinsk användning. Till förteckning II räknaskokain, morfin m.fl. ämnen. Förteckning IIIupptar sådana ämnen som i sig är att betrakta somnarkotika men som kan ingå i andra preparat sominte är klassade som narkotika. Ett sådant exempelär kodein, som används i olika typer avsmärtstillande medel.I narkotikastrafflagens 3 § andra stycket, anges dekriterier som skall vara vägledande förbedömningen av om ett narkotikabrott skallbetraktas som grovt eller inte. Där anges attdomstolen särskilt skall beakta om brottet harutgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits istörre omfattning eller yrkesmässigt. Dessutomanges att det skall beaktas om brottet avsett ensärskilt stor mängd narkotika eller annars varit avsärskilt farlig eller hänsynslös art. Bedömningenskall grundas på en sammanvägning avomständigheterna i varje enskilt fall. Huruvida ettämne finns på lista I eller II i Läkemedelsverketsnarkotikaförteckning bör inte påverkadomstolarnas bedömning av straffvärdet.Kokain bedöms i våra domstolar som ettfarligt preparat. Detta har också uttryckts i domarfrån . Fenylcyklidin förekommerknappast inte i , varför man inte kan uttalasig om domstolspraxis.Mot bakgrund av de förhållanden jag nu redogjortför, samt det faktum att kokain används vid vissaögonoperationer, bedömer jag inte att det finnsbehov av att flytta kokain till narkotikaförteckningI. När det gäller fenylcyklidin ämnar jag dock taupp en diskussion med för attutröna om det finns behov av en sådanöverflyttning.Anf. 2 (nyd):Herr talman! Jag tackar socialministern för denallmänna redogörelsen på detta område. Det kanvara intressant för åhörarna att få höra hur detligger till.Det stämmer att kokain används somlokalbedövningsmedel vid vissa ögonoperationer.Men det sägs att kokain kan ersättas av exempelvisett medel som heter cylokain, vilket också görs.Jag är glad för att socialministern ämnar ta upp endiskussion om detta. Jag skulle gärna se att det bliren hearing om dessa frågor. Ämnen i dessaförteckningar överförs utan någon störrediskussion. Det finns ett ämne som heter pemolinsom tydligen har överförts till narkotikaförteckningI av utan någon störrediskussion i frågan.PCP, fencyklidin eller dust, somsocialministern sade -- det har många olika namn --har utmönstrats som läkemedel. Det voreintressant att få höra om man inte kunde föra överdessa ämnen till förteckningen, som manexempelvis utan någon direkt orsak har gjort medpemolin.Anf. 3 Socialminister ():Herr talman! Jag är inte expert nog för att kunnaavgöra som cylokain kan ersätta kokain vid allaögonoperationer. Jag utgår från att det är en sådanbedömning som är kompetentatt göra.Skulle kokain inte behövas i samband medoperationer är det möjligt att en omklassning kanske. Men har man bedömt att kokain behövsi en del sammanhang. Uppenbarligen går det inteatt i de sammanhangen använda cylokain. Vi hardärför accepterat att kokain finns kvar påförteckning II i listor.Anf. 4 (nyd):Herr talman! Jag vore tacksam om socialministerntog upp frågan om kokain och dess användning somlokalbedövningsmedel i diskussionen när hanämnar diskutera exempelvis fencyklidin. Det vorekanske en idé att göra det så att vi får klarhet ifrågan. Enligt många är det litet märkligt att kokainfortfarande finns i narkotikaförteckning II.Inte heller jag är någon medicinsk expert. Jag harvia andra som är mer kompetenta på området fåttuppgifter om att kokain kan ersättas av andralokalbedövande medel. Jag vore tacksam omsocialministern tog upp detta i sina diskussionermed Läkemedelsverket.Överläggningen var härmed avslutad.AjourneringKammaren beslöt kl. 9.07 på förslag av andre vicetalmannen att ajournera förhandlingarna till kl.9.15 i väntan på att statsministern skulle anlända föratt lämna på föredragningslistan upptagetinterpellationssvar.Återupptagna förhandlingarFörhandlingarna återupptogs kl. 9.15.4 § Svar på interpellation 1992/93:104 omstatens roll i välfärdspolitikenAnf. 5 Statsminister ():Herr talman! Låt mig börja medatt be om ursäkt för försen ankomst orsakad avalltför snabb hantering av den föregåendeinterpellationen. Men det kan ju också ha ett värde.I en interpellation har frågat omvi kommer att gå vidare i arbetet med att tydliggöravad som är statens och vad som är samhälletsuppgifter genom att slå fast offentliga åtaganden pånågra av honom nämnda områden.Han vill veta om regeringen har för avsikt att stiftarättighetslagar som garanterar medborgarna -- ochdärmed ålägger det offentliga att leverera --barnomsorg, bibliotekstjänster och socialbidrag påen viss nivå.Tänker vi monopolisera råvaror,kommunikationer, högre utbildning och annannationell infrastruktur?Tänker vi avskaffa landstingen och förstatliga akut-och specialistvården?I den regeringsförklaring som jag avgav den 4oktober 1991 sades följande om regeringensgrundläggande syn på dessa frågor:''Alltför ofta har staten och den offentliga maktenbetraktats som detsamma som samhället. Men nuär kollektivismens tid slut. I vårt kommersamhället alltid att vara större än staten. ''Den förändrade syn på dessa frågor somregeringsförklaringen gav uttryck för är av centralbetydelse för det förändringsarbete som vi har tagitinitiativ till sedan regeringsskiftet.Politisk verksamhet är naturligtvis av avgörandebetydelse i varje väl fungerande samhälle. Detkommer alltid att finnas en rad frågor som kräveren stark offentlig makt.Det kan handla om genuint gemensammauppgifter, där de klassiska exemplen är försvaretoch rättsväsendet. Det kan också handla om engenerell välfärdspolitik liksom om särskildainsatser för att värna trygghet och levnadsstandardhos dem i vårt samhälle som har det svårt eller omvaktslåendet av vårt nationella kulturarv. På dessaoch andra områden måste det offentliga alltid ståstarkt.Men alltför ofta har det faktum att det på vissaområden behövs politiska insatser och regleringarlett till den felaktiga uppfattningen att alltmermåste skötas eller regleras av det offentliga.Individernas frihet, de mänskliga gemenskapernasoberoende och marknadsekonomins möjligheteratt fungera har då betraktats som andra rangensvärden. Staten har setts som instrument för att i allalägen göra tillvaron bättre. Politikerna har intevelat sätta upp några spärrar för sin styrandeverksamhet.Det är mot en sådan sammanblandning av stat ochsamhälle som vi vänder oss. Vi vill komma bort frånuppfattningen att allt kan och bör likriktas ochregleras. Vi vill bredda möjligheterna för individer,familjer, företag och andra frivilliga gemenskaperatt ta eget ansvar och själva välja hur livet skalllevas. I det arbetet har staten förvisso en viktig roll.Ofta kan offentliga insatser vidga människorsvalmöjligheter. Men gränsen mellan stat ochsamhälle skall likväl vara tydlig.Det är därför en angelägen uppgift att på etttydligare sätt än komma fram till vad somskall skötas i den frivilliga sektorn -- och det måvara genom individers egna insatser, genommarknadslösningar eller genom frivilligtsamarbete -- och vad som skall skötas offentligt.Detta skall göras på ett sätt som ökar individensfrihet, förbättrar marknadsekonomins möjligheteratt fungera och vidgar och förbättrar det frivilligaarbetets och ansvarstagandets villkor. Statens ochdet offentligas åtaganden skall koncentreras.Friheten och ansvaret skall få ökat utrymme.På dessa punkter har den politiska debatten underde blivit både livaktigare ochintressantare. Erfarenheterna från detotalreglerade socialistiska samhällenasmisslyckanden och kollaps har här spelat en storroll. Men också politiska misslyckanden i vårt egetsamhälle har betytt mycket för den nya debatten.Regeringen har redan genomfört en rad reformersom verkar i den riktning jag här angett.Vi har öppnat för en mer genuin valfrihet inomskola och omsorg. Vi har avreglerat flera viktigamarknader. Vi har sänkt skatten.Vi har tillsatt en fri- och rättighetsutredning meduppdrag att förstärka de medborgerliga fri- ochrättigheterna. Vi har öppnat möjligheter föruniversitet och högskolor att genom övergång tillstiftelseform vinna ökat oberoende.Genom en genomgripande omläggning avstatsbidragssystemet har vi givit kommunernakraftigt vidgade handlingsmöjligheter.Steg för steg har vi gjort till ett friaresamhälle med större möjligheter för individer,familjer och företag att själva fatta avgörandebeslut om sin egen framtid.Och på den vägen avser vi att gå vidare.Detta är vår färdriktning. Vår avsikt är attkoncentrera de offentliga åtagandena. Staten skallstå stark där den skall vara stark, men vi måste geansvar åt övriga delar av samhället.Något monopoliserande av råvaror ochkommunikationer kommer det därför inte att bli talom. Vi vill öppna för mer av konkurrens i de falldär marknader varit för begränsade ellerinskränkta.Universitet och högskolor är offentliga institutioneroch kommer till övervägande del att så förbli underöverblickbar framtid.Men området är självfallet inget naturligt monopol.Såväl ädel tävlan mellan lärosäten som ettoberoende förhållningssätt visavi statsmakten ärbåde möjliga och önskvärda.Därför ger vi institutionerna ökat oberoende.Därför gör vi det möjligt för vissa högskolor ochuniversitet att ombildas till självständiga stiftelser,och därför öppnar vi åtminstone möjligheten förhelt nya utbildningsinstitutioner att starta och börjaundervisa och utfärda examina.Landstingens framtid diskuteras nu intensivt i olikapolitiska partier. Det parti jag är ordförande förkommer med all säkerhet att komma fram tillslutsatsen att det vore bättre för välfärden ochbilligare för skattebetalarna om landstingensuppgifter överfördes till andra.Men frågan står inte på denna regeringsdagordning. Oavsett vilken åsikt man har i dennaorganisatoriska fråga är svaret på en annan fråga,nämligen om det offentliga skall ha ansvar för attmedborgarna får god vård vid sjukdom, ett klart ja.Något förstatligande av akut- och specialistvård ärdock inte aktuellt.Så till de eventuella rättighetslagarna.Låt mig konstatera att denna vår beslutarom en ny rättighetslag för personer med svårafunktionshinder. Det är ett viktigt steg i vårvälfärdspolitik.Socialtjänstkommittén har förordat attsocialbidragen skall samordnas för hela riket.Dessa förslag bereds inomregeringskansliet. Otvetydigt är dock återigen attdet offentliga har ansvar för att ingen lämnas vindför våg när han eller hon råkar i svårigheter.En lag som ålägger stat, kommun eller andra atttillhandahålla bibliotekstjänster är inte aktuell. Dedanska erfarenheterna av en sådan lag är inte goda.Även barnomsorgen, slutligen, är i stöpsleven, somalla i denna kammare torde vara väl underrättadeom. Vi förbereder ett förslag till ändringar isocialtjänstlagen på denna punkt som dessutomskall säkra valfriheten mellan olika former avbarnomsorg.Valfrihetsrevolutionen i välfärdspolitiken kommermed all säkerhet att dominera 1990-taletsansträngningar att reformera den offentliga sektornoch att göra det tydligt att samhälle och stat inte ärsynonyma begrepp.I regeringsförklaringen stod också följande --som väl beskriver regeringens principiellainriktning i dessa mycket viktiga frågor:''Staten måste ha det yttersta ansvaret för att allamedborgare ges en grundläggande trygghet vidarbetslöshet, sjukdom, ålderdom och handikapp.Dessa insatser måste även till denalldeles övervägande delen finansieras gemensamt.Däremot finns det ingen anledning att självaproduktionen alltid skall ske i offentlig regi. Attskilja på offentlig kontroll och finansiering å denena sidan och en fri produktion med enskilda,kooperativa och offentliga producenter å den andrablir därför den grundläggande principen förförnyelsen av de olika välfärdssystemen. ''Till detta synsätt har bl.a.Lindbeckkommissionen anslutit sig. Jag noterar attåtskilliga fristående samhällsdebattörer -- till vilkaskrets jag i detta sammanhang räknar WidarAndersson -- i stort sett gjort detsamma.Kollektivismens tid är förbi. Den gångna erans oftasocialistiskt inspirerade tro på det uniforma, detreglerade och det stillastående har ingen framtid.I stället bryter långsamt en nyvärderingsgemenskap fram. Vi kan i stället byggaett samhälle präglat av medborgarskap och enskiltansvarstagande, valfrihet och kontinuerligförändring.Anf. 6 ():Herr talman! Jag tackar statsministern för svaret.Jag finner att ganska mycket i svaret väl fångartidens rytm. Det gäller särskilt avsnitten om denengagerade medborgarens plats och situation isamhället. Det är förvisso sant att tron påcentralismen som överlära och det etablerademisstroendet mot enskilda medborgares och lokalapolitikers förmåga att fatta goda beslut vad gällersin egen situation måste brytas.På en avgörande punkt -- det gäller den fråga somjag har ställt om de naturliga monopolen -- finnerjag ett stort avstånd. Jag tror att det är centralt, ochjag skall uppehålla mig vid det i mitt anförande. Jaggläder mig också åt beteckningen friståendesamhällsdebattör.I de omprövningens tidevarv som vi lever i,inte bara i utan i en stor del av världen, ärdet viktigt att var och en av oss, utifrån sina egnamoraliska uppfattningar om vad som är rätt och felhär i världen, är beredd att tänka så fritt sommöjligt och pröva framtidens möjligheter. En avmina huvudpoänger, statsministern, är dock att densom har hand om staten inte är fri. Jag vill ocksåpåstå att det avgörande för synen på staten är omman betraktar den som sin eller inte.En företrädare till statsministern -- här lånar jag endel uppgifter från statsvetaren och hans bok --,nämligen sade 1889 iandrakammarsalen i att: Det är välsamhällets plikt att utjämna ojämnheterna och attsöka förbättra arbetarklassens ställning genomomvårdnad för dess bildning och materiellavälstånd.Om vi jämför farfars farfars ord, som är offensivaoch som talar om att utjämna och förbättra, medCarl Bildts svar , där han säger att staten hardet yttersta ansvaret, ser vi att där varoerhört offensiv och kände stort ansvar för statenoch medborgarna är passiv och talar omett yttersta ansvar. Det är en stor skillnad.En annan företrädare, ,förstatligade de norrbottniska gruvorna ochreglerade exporten av järnmalm. Han motiveradesitt beslut 1907 med att säga attsvensk järnhantering skulle garanteras råvara, ochutländska intressen skulle inte lägga beslag påfyndigheterna. Även om statsministern vill säga''rätt då, men fel nu'', hävdar jag att förklaringengår djupare än så.Det fanns ett betydande ansvar för det allmännahos den besuttna klassen, och de betraktade statensom sin. Sedan kom rösträtten och därmed densocialdemokratiska dominansen. Vi inomsocialdemokratin har därefter, på gott och ont,betraktat staten som vår. Borgerligheten, framförallt högern och sedermera Moderatasamlingspartiet, har skapat en ideologi som alltmervänt sig bort från staten och det allmänna. ,, får enkonservativ statsminister.Då är vi tillbaka till kärnfrågan. Statsministern haransvar för staten. Han är inte längre i opposition.Han är inte längre fri. Han skall tala för detallmännas intresse. sade i sitt svar attstatens roll skall koncentreras. I det moderataprogramförslaget till höstens stämma uttrycks detsom att staten och kommunen skall hantera detgenuint gemensamma, de problem som ingen kanlösa lika bra eller bättre.Den stora systemskiftesfrågan framöver är: Vad ärdetta genuint gemensamma?Jag kan ändå inte tro att statsministern bara menarpolis, militär och domstol. Är det inte ett genuintgemensamt intresse för , likväl som förArvid , att säkra råvaror som malm ochskog och allmänna kommunikationer så att dekommer alla medborgare till del?Är det inte ett genuint gemensamt intresse att göraen kraftsamling för arbete och tillväxt i de tider vilever i ? Är det inte ett genuint gemensamtintresse för statsministern, likt det var för GillisBildt, att söka utjämna de sociala ojämnheternasom finns i vårt land och i världen? En stor socialojämnhet som finns är arbetslösheten. Är detinte också ett genuint gemensamt intresse attminimera de bidragsberoendes skara?I dag finns en passiv bidragspolitik. Jag lovar ochgaranterar: Jag säger detta utan minsta form avskadeglädje, med tanke på den situation som landetbefinner sig i. jag har varit med iSocialdemokraterna har vi alltid från högerhåll fåtthöra att vi skapar ett bidragssamhälle. Jag måstetyvärr konstatera att nu kan vi vända på deargumenten. Situationen är ju omvänd. Jag troraldrig att det har funnits så många människor iSverige som har levt på passiva bidrag som i dag.Är det inte ett genuint gemensamt intresse att påbred front skjuta mot både moralupplösningen ochden organiserade ekonomiska brottsligheten?Dessa fenomen slår igenom hos både hög och låg.Där finns fusket med momsen, fusket medkonkurser och fusket med a-kassa -- mångastämplar och får ersättning för att sedan jobbasvart. Dessa frågor är en utmaning för demokratin.Är det inte ett genuint gemensamt intresse attorganisera samhället så att det blir en helhet, ennationell gemenskap, en mötesplats för olikasociala inriktningar -- en värdegemenskap somhåller samhället samman?Herr talman! Den politiska striden rör egentligenfrågan om vem som kan formulera en trovärdig ochbetald plan för vår epoks genuint gemensammasektor i och utomlands. Därför ärstatsministerns svar oerhört viktiga och intressanta.Anf. 7 Statsminister ():Herr talman! Det är intressant att diskutera dessafrågor. Vi har en förmåga att försöka diskutera vadsom är genuint grundläggande frågeställningar. Jagtror att vi är alldeles överens om att vi befinner ossi en brytningstid, kanske inte just , men dennaepok håller på att förändras på ett grundläggandesätt.Det är en spännande observation att när WidarAndersson åberopar f.d. konservativastatsministrar som och mig, är det som utgör denkonservativa personen och jag företräder en mer idetta hänseende liberal samhällsuppfattning. Detär riktigt att den gamla högern, i samhällen frånföre demokratins genombrott, uttryckte att statenvar deras. Samhället var en organism. Enpatriarkalisk uppfattning rådde där Kungen var denöversta pappan, och samhället administrerades''nedåt''. Så skulle den eviga ordningen råda.Vi vet alla att detta samhälle bröts sönderunderifrån av en expanderande marknadsekonomi,av en ny medelklass, av människors och nationerskrav på frihet. Vi fick i grunden ett bättre samhälle.Jag tycker dock att en del av det gamla ändåförtjänar sin plats också i det moderna samhället.Jag har alltid sagt, trots min bekännelse tillliberalismen i debatten här, att min samhällsfilosofiär en blandning mellan liberalismensfrihetsälskande och konservatismensansvarstagande och tro på kontinuitet. Jag vill inteöverlåta hela det gamla konservativa arvet tillWidar . Litet vill jag få behålla själv.Vad har hänt? Vi har båda sett framgången för deöppna liberala, marknadsekonomiska,demokratiska samhällena, och vi har settmisslyckandena i de samhällen där staten har tagitpå sig ansvaret för allt. Planekonomin och det totaltdirigistiska samhället har visat sig vara det värstasamhället. Vi har sett i vårt eget samhälle hur alltförcentralstyrda, alltför monopoliserade, system intefungerar. De blir för dyra. Vi har somskattebetalare inte råd med dem, och de är inte braför människorna. De människor som skall få ta delav välfärden upplever att de får mer av byråkratioch förmynderi. Det är inte det de vill ha.Det handlar om att på nytt dra dessa streck mellanstaten och samhället. Jag tror att jag är överens om att man inte får blanda ihopstat och samhälle. Det går ytterst ut över denenskilde. Begreppet aktivt medborgarskap är ettbegrepp som har förekommit mycket flitigt imoderat och liberal idédebatt och som jag nu medstort intresse ser kommer fram i socialdemokratiskidédebatt.Jag vill inte polemisera med han inte har möjlighet att replikera. Menunder den gamla tiden var järnmalmen Sverigesfrämsta tillgång. Så är det inte längre. Ett samhällesfrämsta tillgång, i som kännetecknas avinternationalisering och individualisering, ärindividernas förmåga till fritt ansvarstagande. Jagtror inte längre att det är fråga om naturresurser avden ena eller andra sorten. Det är just friheten,kreativiteten, ansvarstagandet, förmågan att seframtiden som spännande och att själv kunnaförverkliga den som är ett samhälles allra främstatillgång. Därför skall vår politik inriktas på attförsöka ge just dessa våra främsta tillgångar så godaförutsättningar som det över huvud taget ärmöjligt.Det här innebär mycket av det vi har diskuterat,t.ex. ansvar för grundläggande social trygghet. Detmåste finnas en trygghet och säkerhet. Det gällerbåde ansvaret för att så långt det över huvud tagetär möjligt se till att produktionen fungerar så att detinte blir arbetslöshet. Riktiga jobb skapar vi närekonomin står på riktig grund, aldrig med hjälp avexpanderad AMS-politik -- hur nödvändigt det änkan vara i det akuta läget. Vi skall vidare se till attvi har ett utbildningssystem som ger varjeuppväxande liten kille eller tjej så godaförutsättningar för framtiden som möjligt. Vi skallse till att vi har en utrikespolitik som ger oss somindivider den trygghet som det internationellasamarbetet i den nya tiden gör möjligt.Detta ställer krav på -- och det här sade WidarAndersson också -- mera av omtänkande,nytänkande och samhällsförändring än vad mångaegentligen inser. Mycket av diskussionen undersenare år har gällt att stoppa varje förändring. Vihar från vissa håll hört att i stort sett varjeförändring är farlig. Allt förr var bättre än det nya.Man talade om att försvara välfärdsstaten. Denviktiga uppgiften är i själva verket att förnyavälfärdsstaten för att förhindra att den förfaller.Det är de reella alternativen.