prot · GG09110 · 1993-05-13 00:00:00 — har depensionärer som enbart har folkpension -- ungefären kvarts miljon, varav 200 000 kvinnor -- minskatsina realinkomster . Detta är alltså enfördelningsfråga, som gäller inte bara inompensionärskollektivet utan också inomlöntagarkollektivet.Den privata konsumtionstillväxt som regeringenräknar med -- i storleksordningen --kommer till mycket stor del att hamna påhöginkomsttagare, och den stora majoriteten avdem är män, t.ex. sådana som jag. Det är den kalla verklighet som blir följdenav den fördelningspolitik som denna regering stårför. Det är fullständigt entydigt och klart. Jagbefarar snarare att den stora merparten avkonsumtionstillväxten faller på höginkomsttagare,och då speciellt på män. Vi kommer att köpa flerbilar och andra prylar som män brukar gilla attköpa.De offentliga finanserna måste saneras, och dåmåste man höja skatten för höginkomsttagare, ochspeciellt för män, som är den stora majoriteten avhöginkomsttagarna. Det kan absolut inte vara ettvillkor för en långsiktigt sund ekonomi och sundastatsfinanser att man på det här ganska drastiskasättet flyttar över resurserna från offentligkonsumtion, konsumtion, skola,barnomsorg osv. till privat konsumtion, vilket ledertill allvarliga fördelningseffekter såväl mellanhögoch låginkomsttagare som mellan kvinnor ochmän. Jag tror faktiskt att , somden duktige ekonom han är, vet att det förhåller sigpå det här sättet.Anf. 7 ():Herr talman! Jämställdhetsministern och jag är nogöverens om att det är viktigt att kvinnor deltar iarbetslivet på lika villkor som män. Enförutsättning för jämställdheten och för landetsvälfärd är en hög förvärvsfrekvens både för kvinnoroch för män.Jämställdhetsministerns svar visar dock att när detkommer till handling, då haltar det betydligt. Detär naturligtvis en konsekvens av regeringenssammansättning. Det finns i regeringen starkakrafter som inte har samma övertygelse om viktenav jämställdhet mellan könen. Jag förstår att detmåste vara stora svårigheter förjämställdhetsministern att driva dessa frågor i detsällskapet.Jag skall något kommentera detta med de 4miljarderna. Jämställdhetsministern säger i sitt svaratt syftet med de 4 miljarderna som kommunernafår behålla är just att förhindra uppsägningar underden . Problemet är bara attregeringens förslag inte ger någon garanti. Det ärju fortfarande fritt fram att säga upp folk, i dettafall kvinnor. 50 000 kvinnor kan bli utan jobb inomde närmaste åren. Det socialdemokratiska förslagetär ju förbundet med ett krav på att man inte skallsäga upp sina anställda fram till den 31december 1994. Därmed skapas det en garanti,vilket det inte görs genom regeringens förslag.Den gemensamma sektorn är ju en förutsättningför förvärvsarbete för kvinnor. Kvinnor har arbeteinom denna sektor, som den skaparförutsättningar för att kunna ta ett arbete, vilket ärcentralt. För oss socialdemokrater är detta enavgörande fråga, men hur ser regeringen på detta?Hur ser de borgerliga partierna på detta ute ikommuner och landsting? Sanningen är ju att manpå många håll i landet nu rustar ner, kanske inte avekonomiska skäl utan kanske främst av ideologiskaskäl. Vad gör regeringen i den här frågan? Hurfunderar man egentligen? Varför gör man ingentingför att undanröja den utveckling i kommunernasom innebär att fler blir friställda?Regeringen räknar ju med att 120 000 människorkommer att bli utan arbete inom den offentligasektorn . Vad händer då medjämställdheten? Vart skall dessa kvinnor ta vägen?Var skall de få jobb? Hur blir det med omsorgen ombarn och äldre? Behoven ökar , deminskar ju inte. Men vad händer med kvinnorsmöjligheter att förvärvsarbeta och medjämställdheten, jämställdhetsministern?Anf. 8 ():Herr talman! Det känns tillfredsställande ochhoppfullt att statsrådet ger ett så klart besked omatt han för sin del tänker driva den feministiskaståndpunkten att de kommuner som har högkvinnlig förvärvsfrekvens skall gynnas. Samtidigtmåste samhället organiseras så, att dettamöjliggörs.Jag tycker att det finns skäl att ge statsrådetuppskattning för arbetet med att ta fram enbarnomsorgslag, om det nu lyckas ända fram, vilketvi verkligen får hoppas.Det finns ju sådant som kan orsaka grus imaskineriet. Lika viktigt som att denna fråga blirpositivt behandlad inom hela regeringen är det juatt det inte kommer någonting som kan verkakontraproduktivt, dvs. Omman dessutom inför ett vårdnadsbidrag, skulledetta utgöra en helt motsatt signal, dvs. att kvinnorsförvärvsarbete är någonting som samhälletegentligen inte tycker är viktigt. Kombinationenmellan kvinnors förvärvsarbete och att ha barn -- vihar ju fött många barn i --kan då inte fortsätta att utvecklas. Signalerna frånsamhället skulle då rasera detta utvecklingsarbeteoch visa att det inte är någonting som man skallfortsätta med. Vi skulle då gå tillbaka till dendiskussion som fördes ,även -- det kan jag medge -- i vårt parti och i vårtkvinnoförbund, om att hemmafrurollen skulleuppvärderas. Jag trodde att vi hade lämnat dendiskussionen. Statsrådet delar nog min uppfattningatt detta är någonting som bör bekämpas, mensignalerna från andra delar av regeringen kännsväldigt oroande. Jag kan bara uppmana statsrådetatt stå på sig för kvinnornas och för barnens skull.Anf. 9 Socialminister ():Herr talman! Jag har två kommentarer till JohanLönnroths frågor. Till att börja med är skälet till attpensionärerna tar i anspråk ett ökatkonsumtionsutrymme att det blir fler och fler ATP-pensionärer. Skälet är inte att det blir en realinkomstökning för den enskilde pensionären. Depensionärer som faller ifrån har ofta en lägrepension än de pensionärer som kommer till. Därförkommer pensionärskollektivet att successivtkonsumera större resurser för privat konsumtion.Bara denna demografiska förändring svarar mot enkonsumtionsökning uppemot per.Med de tillväxtantaganden och annat som ligger iregeringens beräkningar , somnaturligtvis är osäkra -- det skall understrykas --kommer den privata konsumtionen totalt sett attöka med 70--80 miljarder. Så mycket skulle denprivata konsumtionen öka, om vi ingenting gjorde.Eftersom regeringen nu föreslår en rad åtgärder --avgiftsökningar, skattehöjningar och besparingar,som kommer att begränsa det privatakonsumtionsutrymmet -- återstår det inte så mycketmer än det konsumtionsutrymme som faller påpensionärerna.Därför innebär den totala planen inte att det blirnågon real ökning av konsumtionsutrymmet, varesig för den privata sektorn eller för kommuner ochlandsting. Det är tyvärr -- jag vill understrykadetta -- det pris vi nu får betala för att få ordning påstatsfinanserna under 1990-talet.Sedan är frågan vilka konsekvenserna blir ikommuner och landsting om man inte ökar denreala konsumtionen utan den ligger still under1990-talet. Det är sannolikt att det blir som JohanLönnroth säger, dvs. att det kommer att innebäraatt man med färre personer kommer attförsöka att lösa dagens uppgifter, eller ännu störreuppgifter som man snarare kommer att ha. Mankan naturligtvis ställa sig frågan, vilket jag tycker ärrimligt att göra, om det är möjligt att ökaproduktiviteten i en tjänstesektor som denkommunala eller landstingskommunala sektorn,som dessutom har en historisk utveckling somsnarare har inneburit en mer fallande än ökandeproduktivitet, i alla fall fram till förungefär sedan.Jag är optimistisk på den punkten. Jag tycker attdet nu sker så mycket positivt ute i kommunernasom visar att det går att öka produktiviteten, för attinte tala om effektiviteten. Det handlar både omförbättrade organisationsformer, om morötter förpersonalen, bättre utbildning för personalen ocheffektivare metoder vid olika behandlingsinsatserm.m. inom både sjukvård och socialtjänst.Vårdgarantin infördes sedan.Den har inneburit att operations- ochbehandlingsköer för ett tiotal diagnosgrupper helthar försvunnit, trots att några ytterligare resurserinte har tillförts. Detta är ett belysande exempel påatt det faktiskt går att åstadkomma mer med deresurser som vi redan förfogar över.Berit Andnor uppehöll sig huvudsakligen vid depengar som kommunerna skall få . Jaghar litet svårt att se hur en sådan garanti, som BeritAndnor och Socialdemokraterna har efterlyst, skallse ut. Men det avgörande är att dessa pengar nufinns i kommunerna, och jag är alldeles övertygadom att man i kommunerna upplever att detta är ensvår process som man är på väg att gå igenom. Manär därför tacksam för att få ett bidrag som kanbromsa upp processen. Det kan hända att det finnsnågon kommun där man säger: Vi klarar oss intetrots detta tillskott som motsvarar ikommunalskatt, utan vi skulle behöva höja skattenmer för att inte dra ner servicen till en nivå som äroacceptabel. I det fallet är man i kommunernaoförhindrad att använda skatteinstrumentet.Kommunerna blev visserligen av medengångsbidraget , men det är fullt möjligtatt höja skatten. Jag skulle gissa att vad man i deflesta kommuner i den situationen kommer att göraär att man ändå hankar sig fram ochavvaktar med den nödvändiga skattehöjningen till1995. Då får de väl göra på det sättet.Jag tycker att ställer en mycketgrundläggande och viktig fråga, nämligen var dekvinnor, som så att säga blir över, skall ta vägen omman rationaliserar i den kommunala sektorn. Detär inte en alldeles lätt fråga att besvara. BeritAndnor åberopar i sin interpellation en uppsats avprofessor i . Den ingår i ennyligen publicerad rapport somArbetsmarknadsdepartementet har givit ut. BengtFuråker gör jämförelser mellanarbetsmarknadsstrukturen i och ochkonstaterar att den är ganska likartad även förkvinnor, med det undantaget att vi i har enhel del kvinnor som arbetar inom den socialaservicesektorn. Någon motsvarande sektor finnsinte i , dvs. den uppstår inte på en helt privatmarknad. Ett mycket stort problem och en storutmaning som vi står inför är att både kunna ökaproduktivitet och effektivitet inom den kommunalaoch landstingskommunala sektorn och att se till attarbetstillfällen för kvinnor skapas.Jag menar att det enda sättet att lösa det problemetär genom att bredda arbetsmarknaden för kvinnor.Arbetsmarknaden kan inte vara så enkönad somden nu är för kvinnor, dvs. en arbetsmarknad medså många yrken där det bara förekommer kvinnoroch å andra sidan många yrken där det baraförekommer män, utan vi måste få en breddning tillstånd. Det ligger i de uppdrag som har getts tillArbetsmarknadsverket att medverka till dennabreddning. Vi har naturligtvis också som politikerett stort ansvar för detta.Jag kan lugna med att ett förslag tillbarnomsorgslag kommer tillriksdagen. Det kommer inte att behandlas förrän ihöst, men förslaget kommer i alla fall.Till frågan om vårdnadsbidrag skall jag återkommai nästa interpellationsdebatt med . 10 ():Herr talman! Det mest centrala och absolutviktigaste just nu är enligt min uppfattning att vimåste göra allt för att komma till rätta med detmycket allvarliga sysselsättningsläge som vibefinner oss i.Som jag sade i min inledning måstesysselsättningsfrågan gå före allt annat.Sysselsättningen måste bli hög för att ekonominskall bli stark. Detta är en förutsättning som ärganska enkel att förstå. Just rätten till ett egetarbete är ju grundläggande för jämställdheten. Idet avseendet tycker jag att vi verkar vara överens.Men när man sedan skall göra någonting åt dettabrister det i regeringens ambitioner. Att ha ett målsom innebär att arbetslösheten skall vara 1998innebär att man inte tar problemet på tillräckligtallvar och att man inte gör vad man kan för attstoppa upp detta. Alla krafter måste sättas in för attbekämpa arbetslösheten.Vi har en regering som har drivit sin politik i 18månader. Man säger att man prioriterar tillväxten,men tillväxten uteblir. Man säger att man skaparnya jobb, men jobben försvinner, och de fortsätteratt försvinna. Man säger att man hävdararbetslinjen, men arbetslösheten fortsätter att öka.Man säger att man sanerar statsfinanserna, menbudgetunderskottet är ett stort svart hål. Man sägeratt man vill ha ett rättvist samhälle, men klyftornabara ökar. Detta märker vi kvinnor . Hurkan man säga att jämställdheten på detta sätt skallbli bättre när vi ser hur den försämras?Jobben försvinner och barnomsorgen blir sämre.Talet om att produktiviteten och effektiviteten skallbli bättre och motverka de förändringar som skerhar till viss del sitt berättigande, men ökarhela tiden behoven av vård och omsorg. Vi ser attvården av de äldre blir hotad. Trygghetssystemen ärheller inte att lita på längre.Arbetslöshetsförsäkringen urholkas också.I detta mycket allvarliga läge som vi nu befinner ossi ägnar sig regeringen åt att diskutera frågan omvårdnadsbidrag. Det verkar som om det tar väldigtmycket tid och kraft av regeringens arbete attdiskutera när och hur vårdnadsbidraget skallfinansieras. Jag blir upprörd därför att jag tycker attjämställdhetsministern borde förstå att det faktisktär oursäktligt att diskutera denna fråga på det härsättet som han påstår sig vilja ökajämställdheten. Vad finns det för argument för attinföra vårdnadsbidraget, och på vilket sätt skulledet då öka jämställdheten mellan kvinnor och män?Har jämställdhetsministern något argument för ochnågon förklaring till detta? På vilket sätt skulledetta öka kvinnors möjligheter att delta iarbetslivet på lika villkor som männen?Anf. 11 ():Herr talman! Jag håller med om attdet är sysselsättningen som är den helt avgörandefrågan.Bengt säger att antalet ATP-pensionärer blir allt fler. De kommer då att ta 1 %av den privata konsumtionstillväxten i anspråk. försörjningsbalans som regeringen lägger framfinns det ett större utrymme än så -- 2--tillväxt.Det måste alltså i regeringens planer finnasutrymme också för en privat konsumtionstillväxtför andra än pensionärer.Beräkningen i försörjningsbalansen visar en tillväxtsom är minus . Det är alltså inte fråga omnolltillväxt utan en negativ tillväxt i kommunernamed . Till detta kommer det fullständigtorealistiska antagandet om 2 %produktivitetstillväxt. Man skall komma ihåg i och Landstingsförbundetsäger att enbart demografiska förändringar ochmedicinsk teknik betyder ett tillväxtbehov ikommunerna på 1--1,5 %.Om man godtar regeringens kalkyl innebär det att3 % av sysselsättningen försvinner . Detta blir den matematiska effekten avminus i volym och produktivitetstillväxt.Det handlar alltså om att 120 000 jobb kommer attförsvinna. Ca 80 000 av dessa är kvinnojobb, vilketinnebär att 80 000 kvinnor skall placeras någonannanstans. Jag frågar : Skall degå till privat tjänstesektor? Även inom banker,försäkringsbolag och handel genomförsrationaliseringar och datoriseringar. Det finns ingasom helst utsikter att man där skall kunna ta emotdessa 80 000 kvinnor. Industrin kommer inte attanställa folk inom en överskådlig tid.Dessa 80 000 kvinnor kommer att gå ut iarbetslöshet. Det kan inte varasamhällsekonomiskt försvarbart att strama åt ikommunerna på detta fullständigt orimliga sätt somregeringens långsiktiga plan innebär. Man kan medsunda statsfinanser klara det genom att höjaskatten för höginkomsttagarna. Varför kanstatsrådet inte vara överens med mig påden punkten?Anf. 12 Socialminister ():Herr talman! Jag vill först instämma med de bådaföregående talarna om att sysselsättningen är denviktigaste frågan. Det råder inga delade meningarmellan oss på den punkten.Det är riktigt att den här regeringen har drivit sinpolitik . Ekonomin är som ettfordon i en utförsbacke, och vi har inte lyckatsstoppa det. Däremot har vi vidtagit en rad åtgärder.Vi ser nu faktiskt att det börjar bli effekter av dennapolitik. Det händer en del positiva saker iekonomin. Men det är ganska dystert, och detkommer att krävas åtskilliga åtgärder framöver föratt vi skall få någon ordning på detta.Jag vill använda de två återstående minuterna tillatt kommentera den fråga som togupp, där jag tydligen inte har lyckats varatillräckligt tydlig för att förklara hur det hängerihop.Det är riktigt att om vi ingenting gör, om vi sittermed armarna i kors och ändå skulle få denutveckling som man utgår från när man påFinansdepartementet har beräknatbudgetunderskottets utveckling och annatframöver, skulle vi få en privat konsumtionsökning.Men sedan konstaterar regeringen att det inte äracceptabelt med en stor privat konsumtionsökningoch ett stort finansiellt underskott när vi når slutetpå 90-talet. Därför måste vi begränsa den privatakonsumtionsökningen för att komma till rätta medbudgetunderskottet. Om man lägger till deåtgärder som regeringen har föreslagit, blir det inteden fantastiska utveckling av den privatakonsumtionen som utgår från,utan hushållen kommer att få avstå en mycket stordel av detta potentiellakonsumtionsökningsutrymme för att vi skall kunnasanera statens finanser.Om vi sedan tittar på kommuner och landsting,finns det olika kalkyler som visar vad som händer iett perspektiv framåt . publicerade för inte så längesedan en sådan beräkning, där man fann att klyftanmellan de behov som existerade och tillgängligaresurser vid oförändrade skatter, oförändradproduktivitet och oförändrade statsbidrag var 8 kr.Det är möjligt att någon del av detta gap behövertäppas till genom skattehöjningar. Men jag tror inteatt ens är inställd på att vi skalltäppa till hela detta gap genom att successivt höjakommunalskatten med , så att den kommer uppi . Det tror jag inte ens JohanLönnroth vill, utan vi måste täppa till huvuddelenav detta gap genom ökad produktivitet. Vi kan inteheller klara denna finansiering genom att ta ut skattav höginkomsttagare. Det förslag somVänsterpartiet har väckt motsvarar ikommunalskatt. Det kan därför möjligen lösa enliten del av detta gap, men bara just en liten del. Iverkligheten måste vi helt enkelt ökaproduktiviteten i kommuner och landsting för attkunna möta de kvantitativa och kvalitativa behovsom finns. Jag menar att det är nödvändigt ochmöjligt att öka produktiviteten för att göra det nuunder 90-talet.Överläggningen var härmed avslutad.3 § Svar på interpellation 1992/93:174 ombarnfamiljernas situationAnf. 13 Socialminister ():Herr talman! har ställt följande frågortill mig:Är regeringen beredd att vidta åtgärder för attförhindra att barnfamiljerna drabbas särskilt hårtav den ekonomiska krisen och arbetslösheten?Finns det, mot bakgrund av de oroande uppgifternaom barnfamiljernas ekonomi, anledning attompröva regeringens bostadspolitik eller beslutetatt sänka ersättningsgraden iarbetslöshetsförsäkringen?Är socialministern beredd att vidta omedelbara ochaktiva åtgärder för att motverka den kraftigaförsämringen av kvaliteten i barnomsorgen ochskola och den utslagning och segregation som dettaleder till?Vilka skäl har social- och jämställdhetsministernatt nu förorda ett vårdnadsbidrag, trots att detskulle leda till ökade kostnader på statsbudgetenoch kraftiga nedskärningar på andra områden avdet sociala trygghetssystemet samt innebära ettförödande slag mot jämställdheten?Birgitta utgår ifrån att barnfamiljerna hardrabbats hårdare av krisen än andra. Det är riktigtatt barnfamiljerna enligt Finansdepartementetsstudier har haft en något sämre inkomstutvecklingän familjer utan barn. Den viktigaste orsaken tilldet torde vara att barnbidragen inte har höjts sedan1991. Det har lett till en urholkning av köpkraften.Bakgrunden till att barnbidragen har hållitsoförändrade känner väl till. Isamband med att skattereformen beslutades våren1990 beslutades också att en del av den planeradebarnbidragshöjningnen skulle skjutas påframtiden. Så sent som var avsiktenatt denna höjning skulle genomföras fr.o.m. den 1januari 1993. I krisuppgörelsen mellan regeringenoch Socialdemokraterna enadesemellertid parterna om att uppskjuta höjningentills vidare.Jag kan inte uttala mig om när en höjning avbarnbidraget kan bli aktuell. Låt mig dock isammanhanget notera att Socialdemokraterna i enrapport om välfärden med som en avförfattarna har sagt sig prioritera en rad andra sakerframför höjda barnbidrag.Det är riktigt som konstaterar attboendekostnaderna har ökat. Under en följd av år,och på förslag av olika regeringar, harräntebidragen sänkts och fastighetsskatten höjts.Det har med nödvändighet slagit igenom påboendekostnaderna. har emellertid deriktade bostadsbidragen till barnfamiljerförbättrats. och fram till harutgifterna för bostadsbidrag ökat med ca 80 %.Det är min bedömning att boendekostnaderna,som ett led i saneringen av statsfinanserna, kommeratt öka också . I samband därmed börbostadsbidragen för barnfamiljerna ytterligareförbättras.Allmänt sett kan konstateras att detfamiljepolitiska stödet i mycket ringa utsträckninghar berörts av åtgärderna för att sanerastatsfinanserna. Det gäller också den strategiskaplan för att eliminera det strukturellabudgetunderskottet som regeringen presenterade ikompletteringspropositionen.I arbetet på denna plan har snart sagt alla störreutgiftsposter i budgeten noga prövats, också detfamiljepolitiska stödet. Bl.a. mot bakgrund avutförda fördelningsanalyser har detta emellertidlämnats i det närmaste orört.Jag har inte kännedom om några uppgifter somskulle tyda på att den sänkta ersättningsnivån iarbetslöshetsförsäkringen skulle ha drabbatbarnfamiljerna hårdare än andra. Oavsett detta ärdet, om man önskar stödja barnfamiljerna,knappast rätt metod att höjaarbetslöshetsersättningen. Den överlägset bästametoden är i så fall att höja barnbidragen ellerbostadsbidragen.Birgitta tar också upp utvecklingen inombarnomsorgen. Låt mig först konstatera att jag intedelar hennes verklighetsuppfattning. Hon skriver:''Det blir allt vanligare att de föräldrar som kan ochorkar tar sina barn och sin peng och går frångemensamma verksamheter till privata alternativsom får större bidrag än kommunens barnomsorgoch skolor. Kvar i kommunernas allt merförslummade och segregerade verksamheter blir debarn och äldre, som behöver mest, men får minst.De extra resurserna som behövs för att utsatta barnskall få en chans till ett bra liv försvinner. ''har överlämnat en rapportdär situationen för barn ute i kommunernabeskrivs. Visserligen rapporterar styrelsen om vissafarhågor för vad som skall komma att hända iframtiden, men det finns inget underlag för BirgittaDahls svartmålning. Att beskriva de kommunalaverksamheterna för barn och äldre som''förslummade och segregerade'' anser jag varafullständigt orimligt.Socialstyrelsens rapport tyder också på attkommunerna verkligen har prioriterat de mestutsatta barnens situation. Inte heller på dennapunkt förefaller påståenden varavälgrundade.Jag känner inte till om det verkligen förekommeratt kommuner ger ett större stöd till enskildaverksamheter än till kommunala. Huvudproblemethar dock i regel varit det rakt motsatta, dvs. att deenskilda alternativen har fått ett betydligt sämrestöd. Ambitionen bör enligt min och regeringensmening vara att kommunala och enskilda alternativbehandlas i princip lika. Enskilda människor ochfamiljer skall kunna välja det alternativ som passardem bäst utan hänsyn till den egnahushållsekonomin. Det är det som är denprincipiella tanken bakom skolpeng ochbarnomsorgspeng.Även om jag anser att svartmålar, såmåste vi självfallet erkänna att den ekonomiskasituationen i kommunerna är ansträngd. Det görrationaliseringar och bättre hushållning medresurserna nödvändiga. Men regeringen har också,bl.a. för att något lätta trycket på förändringstakteni kommunerna, föreslagit att skalltillföras utöver vad som tidigarehar planerats.När kommunerna rationaliserar måste ocksåbarnomsorgen bli berörd, särskilt som den utgör entung del av den kommunala verksamheten.Samtidigt är det angeläget att det sker utan att avkall på kvaliteten. Jag anser att det är fulltmöjligt att jämfört med tidigare normer ökagruppstorleken och minska personaltätheten utanatt det behöver gå ut över kvaliteten. Däremot kandet vara nödvändigt att satsa mer på bl.a.fortbildning och annan utbildning.Regeringen har föreslagit attförskollärarutbildningen skall förlängas från femtill sex terminer. Det sker mot bakgrund av deökade krav som kommer att ställas påförskollärarna. Regeringen har också beslutat attekonomiskt stödja en försöksverksamhet med s.k.Reggio Emilia-pedagogik.