prop · GG03222 · 1993-03-25 00:00:00 — En uppsäg- ningsrätt behövs främst vid avtal som innebär ett långsiktigt åtagande. Den svenska bestämmelsen bör därför begränsas på det sätt som direktivet ger möjlighet till. I förhållande till promemorieförslaget föreslår jag att bestämmelsen i detta avseende omformuleras för att bättre stämma överens med direktivets regel. EG-direktivets artikel 15 gäller uttryckligen endast avtal om individuell livförsäkring. Den skall alltså inte tillämpas på kollektiv försäkring. är skrivna för att reglera individuella försäkringsavtal. De kollektiva privata försäkringarna har utvecklats efter FAL:s tillkomst. I avsaknad av andra regler blir i tillämpliga delar normerande även för de kollektiva försäkringarna. Förslaget till personförsäkringslag innehåller särskilda regler om gruppförsäkring och kollektivavtalsgrundad försäkring. Som nämnts bereds detta lagförslag i . De särskilda överväganden som erfordras i fråga om regleringen av nämnda typer av försäkring såvitt avser rätten för en enskild gruppmedlem resp. den försäkrade gruppens företrädare att säga upp en försäkring bör göras inom ramen för det arbetet. Det bör därför inte nu komma i fråga att utsträcka den särskilda EES-regleringen till gruppförsäkring och kollektivavtalsgrundad försäkring. I enlighet med EG-reglerna bör den svenska uppsägningsregeln uttryckligen begränsas till individuell försäkring. Enligt EG-reglerna skall tidsfristen för uppsägningen uppgå till minst och . Fristen skall räknas från den dag då försäkringstagaren informerades om att försäkringsavtal har kommit till stånd. Av artikel 15.1 tredje stycket framgår att reglerna i den nationella lag som enligt artikel 4 är tillämplig på försäkringsavtalet avgör hur försäkringstagaren skall informeras om att avtal har kommit till stånd. I FAL finns det inte några särskilda bestämmelser om försäkringsgivarens information till försäkringstagaren. Utförliga informationsregler har föreslagits i betänkandet om personförsäkringslag (se SOU 1986:56 s. 253 f.). I avvaktan på den fortsatta beredningen av detta förslag bör kunna undvara särskilda regler om försäkrings- bolagens informationsskyldighet. Tidsfristen för den nu föreslagna uppsägningsrätten bör knytas till den tidpunkt då försäkringstagaren fick kännedom om att försäkringsavtalet har kommit till stånd. I promemorian föreslås uppsägningsfristen vara . Förslaget godtas av de flesta remissinstanserna. , och har dock förespråkat att fristen skall förlängas . Som en jämförelse kan nämnas att ångerfristen enligt hemförsäljningslagen utgör från den dag då konsumenten tagit emot en skriftlig handling där han in- formeras om innehållet i den lagen. Som framhållit innebär livförsäkringsavtal ofta långsiktiga åtaganden och avtalen kan vara komplicerade att sätta sig in i. Innan ett avtal om individuell livförsäkring kommer till stånd har det emellertid i regel förekommit flera kontakter mellan försäkringsbolagets representant och försäkringstagaren. Vanligtvis får försäk- ringstagaren därvid information om försäkringen och avkrävs även vissa uppgifter om sina personliga förhållanden. Med hänsyn härtill får det anses räcka för att försäkringstagaren skall kunna ta ställning till om han skall fullfölja det ingångna avtalet. Vid bedömningen av hur lång frist som erfordras får man också beakta att försäkringstagaren även senare har möjlighet att upphöra med försäkringen. Som tidigare nämnts är han enligt 98 § FAL inte skyldig att erlägga premie för en senare period när premiebetalningen skall ske . Det är naturligtvis också av värde för försäkringsbolaget att det utan alltför lång tidsutdräkt får klart för sig om avtalet blir bestående. På grund av det anförda delar jag i likhet med de flesta remissinstanserna uppfattningen i promemorian att en tidsfrist är lämplig. Jag återkommer i specialmotiveringen till den lagtekniska utformningen av bestämmelsen. I enlighet med EG-direktivets regel bör den svenska bestämmelsen om försäkringstagarens uppsägningsrätt vara tvingande till förmån för försäkringstagaren. Det återstår att behandla konsekvenserna av att försäkringstagaren utnyttjar den föreslagna uppsägningsrätten. Härom föreskriver EG-direktivets artikel 15.1 andra stycket endast att försäkringstagarens uppsägning skall innebära att han befrias från alla från avtalet härrörande framtida förpliktelser. Beträffande övriga rättsverkningar av en uppsägning hänvisas i direktivet till reglerna i den nationella lag som enligt artikel 4 är tillämplig på avtalet. Ett par bestämmelser i får här viss betydelse. Om försäkringsavtalet upphör av annan anledning än försäkringsgivarens uppsägning, får enligt 16 § andra stycket FAL försäkringsgivaren åtnjuta endast så stor del av premien som belöper på tilländalupen del av försäkrings- tiden. Av 17 § andra stycket FAL framgår dock att vad som sägs i 16 § inte skall tillämpas i de fall då de försäkringsmässiga grunderna skall innehålla bestämmelser om försäkringstagarens rätt när försäkringen upphör . Med grunder avses de särskilda regler som enligt försäkringsrörelselagen (1982:713) skall upprättas, om ett försäkringsbolags rörelse avser vissa typer av försäkring, t.ex. livförsäkring. Grunderna är att anse som komplement till bolagsordning och avtalsvillkor. Dessa svenska bestämmelser får anses vara förenliga med EG-direktivets artikel 15.1 andra stycket. Försäkringsbolaget har alltså rätt att tillgodoräkna sig så stor del av premien som motsvarar den tid försäkringen varit gällande. Frågor om avräkning vid försäkringens upphörande regleras vanligtvis i grunderna och försäkringsvillkoren. En allmän bestämmelse av samma innebörd som direktivets artikel 15.1 andra stycket bör föras in i den svenska lagen. Ytterligare lagregler om rättsförhållandet mellan parterna i anledning av avtalets upphörande bör enligt min mening anstå till dess resultatet av beredningen av förslaget till per- sonförsäkringslag föreligger. 2.4 Kostnader och resursbehov Den föreslagna lagreglerade uppsägningsrätten för försäkringstagaren kan antas leda till att avtal om livförsäkring sägs upp i något fler fall . Merarbetet för försäkringsbolagen torde dock endast bli marginellt. Genom de föreslagna lagvalsreglerna beträffande försäkringsavtal införs lagstiftning på ett område som byggt på rättspraxis och uttalanden i den juridiska litteraturen. De nya lagreglerna bör kunna minska behovet av att anlita domstolarna för att få frågan om tillämplig lag bedömd. I de fall då domstolarna trots allt får pröva försäkringstvister med anknytning till flera stater, bör den nya internationellt privaträttsliga lagstiftningen kunna bidra till att underlätta det rättsliga förfarandet. Inte heller i övrigt torde den nya lagstiftningen medföra några kostnader och resursbehov för enskilda eller det allmänna som bör beaktas i sammanhanget. Den nya lagstiftningen är föranledd av och bör därför träda i kraft som avtalet. Det är inte klart när kan träda i kraft. Regeringen bör därför bemyndigas att bestämma när de föreslagna reglerna om lagval och uppsägningsrätt skall träda i kraft. I enlighet med allmänna rättsgrundsatser bör de nya reglerna i princip tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. I enlighet med vad jag har anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal, 2. lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal. Beträffande båda lagförslagen har jag samrått med statsrådet . Lagrådet har granskat lagförslagen. 4.1 Förslaget till lag om tillämplig lag för vissa försäk- ringsavtal Lagens rubrik och disposition Av lagens rubrik framgår att det är fråga om en internationellt privaträttslig lag samt att den är tillämplig endast på vissa försäkringsavtal. I 1 och 2 §§ anges lagens tillämpningsområde. Där anges också vad som i lagen avses med begreppen livförsäkring och skadeförsäkring. I 3 § finns en definition av uttrycket "EES-stat där risken är belägen", som är centralt i lagvalsreglerna för skadeförsäkring. Enligt 4 § undantas vissa typer av försäkring från lagen. De egentliga lagvalsreglerna beträffande livförsäkringsavtal finns i 5 §. De närmast följande paragraferna, 6-11 §§, innehåller lagvalsreglerna för skadeförsäkringsavtal. En specialregel om tillämplig lag beträffande avtal om obligatorisk skadeförsäkring finns i 12 §. Lagens avslutande paragraf, 13 §, innehåller en regel om företräde vid tillämpningen för sådana svenska bestämmelser som är tvingande oavsett vilken stats lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. Lagen har samma disposition som promemorians lagförslag. De enskilda paragraferna i lagen överensstämmer nära med motsvarande paragrafer i promemorieförslaget. Vissa redaktionella ändringar har dock gjorts. På några punkter har bestämmelser ändrats i sak, vilket anges särskilt i motiveringen till de enskilda paragraferna. Som jag nämnde i min inledning har Lagrådet på en punkt ifrågasatt valet av terminologi i det remitterade lagförslaget. Det gäller beskrivningen av den anknytning som fysiska personer har till ett visst land på grund av bosättning där. I EG-direktiven om livförsäkring och skadeförsäkring används termen "habitual ". I promemorian och det lagförslag som remitterades till Lagrådet användes uttrycket hemvist. I enlighet med vad Lagrådet förordat används i den nu föreslagna lagtexten i stället uttrycket "vanliga vistelseort". Denna lag tillämpas på sådana avtal om livförsäkring som har anknytning till två eller flera stater inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-stater), om försäkringstagaren är en fysisk person som har sin vanliga vistelseort i en EES-stat eller om försäkringstagaren är en juridisk person och det driftställe som avtalet gäller för är beläget i en EES-stat. Med livförsäkring avses i denna lag sådana försäkringar som anges i 2 kap. 3 b § försäkringsrörelselagen (1982:713)[1]. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde beträffande avtal om livförsäkring. Lagens regler om livförsäkring är föranledda av att EG:s livförsäkringsdirektiv till följd av skall införlivas i svensk rätt. Av första stycket framgår att lagen gäller vissa försäkringsavtal som har anknytning till två eller flera stater inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Tillämpningsområdet begränsas genom kravet på att försäkringstagaren, om han är en fysisk person, skall ha sin vanliga vistelseort i en EES-stat. Är försäkringstagaren en juridisk person, krävs i stället att det driftställe som avtalet gäller för är beläget i en EES-stat. Med försäkringsavtal avses här detsamma som i FAL, dvs. sådana avtal varigenom försäkring meddelas av någon som driver försäkringsrörelse. Det innebär bl.a. att lagen är tillämplig även på sådana försäkringsavtal som ingås av understödsföreningar. I lagen finns det inte någon närmare definition av vad som menas med att ett försäkringsavtal har anknytning till två eller flera stater. Till följd härav får man i varje särskilt fall avgöra om ett försäkringsavtal har sådan anknytning till mer än en stat - t.ex. på grund av att försäkringsbolaget har sitt säte i en annan stat än den där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort - att det faller under lagen. I andra stycket anges vad som i denna lag avses med livförsäkring. Till skillnad från promemorieförslaget definieras begreppet livförsäkring i lagen genom en hänvisning till indelningen i försäkringsklasser enligt lagstiftningen om försäkringsverksamhet. Bestämmelsen syftar till att uppfylla artikel 4 i det andra livförsäkrings- direktivet, som föreskriver att lagvalsreglerna skall tillämpas på sådana verksamheter som avses i det första livförsäkringsdirektivet. Hänvisningen till försäkringsrörelselagen gäller den lydelse av lagen som föreslås i en inom utarbetad lagrådsremiss om ändrad lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av . Enligt förslaget skall en ny paragraf i försäkringsrörelselagen, 2 kap. 3 b §, innehålla den klassindelning som enligt det första livförsäkringsdirek- tivet skall tillämpas vid beviljande av koncession för livförsäkring. Klassindelningen grundar sig på det första livförsäkringsdirektivet artikel 7.2 och bilagan till direktivet. Enligt förslaget avser klass 1 a konventionella livförsäkringar. Klass 1 b avser sådan försäkring som meddelas som tillägg till en konventionell livförsäkring. I direktivet nämns främst olika olycksfallsförsäkringar och sjukförsäkring. Uppräkningen kan dock inte anses vara uttömmande. Exempelvis torde premiebefrielseförsäkring omfattas av bestämmelsen. Klass 2 omfattar två försäkringsformer som ännu inte förekommer i , nämligen giftermålsförsäkring och födelseförsäkring. Klass 3 omfattar försäkring som avses i klasserna 1 a och 2 och som är anknuten till värdepappersfonder. Klass 4 omfattar sådan sjukförsäkring och olycksfallsförsäkring som gäller än , eller till dess den försäkrade uppnått en viss ålder och som inte får sägas upp av försäkringsbolaget eller får sägas upp endast under särskilda förhållanden som anges i försäkringsavtalet. I det första livförsäkringsdirektivet beskrivs motsvarande klass som det slags permanent, inte uppsägningsbar sjukförsäkring som finns i och ("permanent health insurance not subject to cancellation"). Genom hänvisningarna i förevarande stycke och i 2 § andra stycket till försäkringsrörelselagen kommer definitionerna av begreppen livförsäkring och skadeförsäkring att stämma överens med gränsdragningen mellan dessa försäkringsformer i EG-direktiven. Denna lag tillämpas också på sådana avtal om skadeförsäkring som har anknytning till två eller flera EES-stater, om den försäkrade risken är belägen i en EES-stat. Med skadeförsäkring avses i denna lag sådana försäkringar som anges i 2 kap. 3 a § försäkringsrörelselagen (1982:713)[1]. Lagens regler om avtal om skadeförsäkring är föranledda av att EG:s skadeförsäkringsdirektiv till följd av skall införlivas i svensk rätt. Genom kommer lagvalsreglerna i skadeförsäkringsdirektivet att gälla sådana försäkringsavtal som avser risker belägna i EES-staterna. Som framgår av första stycket i förevarande paragraf är den svenska lagen begränsad på motsvarande sätt. Beträffande vad som menas med försäkringsavtal och med att ett försäkringsavtal har anknytning till två eller flera stater hänvisas till specialmotiveringen till 1 §. I andra stycket anges vad som i denna lag avses med skadeförsäkring. Till skillnad från promemorieförslaget definieras begreppet skadeförsäkring i lagen genom en hänvisning till den nya indelning i försäkringsklasser som föreslås i lagrådsremissen om ändrad lagstiftning för för- säkringsverksamhet med anledning av . I den föreslagna lydelsen av 2 kap 3 a § försäkringsrörelselagen anges vad en koncession för skadeförsäkringsrörelse skall avse. Uppräkningen motsvarar de försäkringsklasser som anges i bilaga till det första skadeförsäkringsdirektivet i den lydelse som gäller sedan bilagan ändrats genom turistassi- stansdirektivet (84/641/EEG) och rättsskyddsdirektivet (87/344/EEG). Den föreslagna indelningen omfattar följande försäkringsklasser: 1. olycksfall, dock inte försäkring som avses i 2 kap. 3 b § klass 4 försäkringsrörelselagen (se ovan specialmotiveringen till 1 § i förevarande lag), 2. sjukdom, dock inte försäkring som avses i 2 kap. 3 b § klass 4 försäkringsrörelselagen, 3. landfordon, 4. spårfordon, 5. luftfartyg, 6. fartyg, 7. godstransport, 8. brand och naturkrafter, 9. annan sakskada, 10. motorfordonsansvar, 11. luftfartygsansvar, 12. fartygsansvar, 13. allmän ansvarig- het, 14. kredit, 15. borgen, 16. annan förmögenhetsskada, 17. rättsskydd, samt 18. assistans. Med EES-stat där risken är belägen avses i denna lag a) när försäkringen avser antingen byggnad eller byggnad och dess innehåll, till den del byggnaden och innehållet täcks av samma försäkring, den EES-stat i vilken egendomen är belägen, b) när försäkringen avser registreringspliktigt fordon, den EES-stat där registreringen har skett, c) när försäkringen har en giltighetstid av eller mindre och oberoende av försäkringsklass täcker rese- eller semesterrisker, den EES-stat där försäkringstagaren har tecknat försäkringen, d) i andra fall än de som uttryckligen omfattas av a-c, om försäkringstagaren är en fysisk person, den EES-stat där han har sin vanliga vistelseort eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, den EES-stat där det driftställe som avtalet gäller för är beläget. Enligt 2 § första stycket begränsas lagens tillämpningsområde beträffande avtal om skadeförsäkring till sådana fall där den försäkrade risken är belägen i en EES-stat. I förevarande paragraf klargörs innebörden av uttrycket "EES-stat där risken är belägen", som är centralt för lagvalsreglerna om skadeförsäkring. Regeln har sin förebild i artikel 2 d) i det andra skadeförsäkringsdirek- tivet. Definitionen får betydelse när man skall avgöra dels vilket lagval som parterna har rätt att avtala om, dels vilken stats lag som skall gälla, om parterna inte har avtalat om någon tillämplig lag (se 6-8 §§ och 11 §). Bestämningen av vilken EES-stat risken skall anses vara belägen i är avhängig av vilket slags försäkring som det gäller. Huvudregeln (d) är att den EES-stat där risken är belägen är den stat där försäkringstagaren, om han är en fysisk person, har sin vanliga vistelseort eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, den stat där det driftställe som försäkringsavtalet gäller för är beläget. Begreppen vanlig vistelseort och driftställe behandlas i specialmotiveringen till 5 §. Undantag från huvudregeln i d) gäller när försäkringsavtalet avser a) byggnad och dess innehåll, b) registreringspliktiga fordon, eller c) risker i samband med resor eller semester under förutsättning att försäkringsav- talet har en giltighetstid av högst . I dessa fall är "EES-stat där risken är belägen" det land a) där fastigheten finns, b) där fordonet har registrerats, resp. c) där försäkringstagaren tecknade försäkringen. Lagen gäller inte återförsäkring eller försäkring som avses i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring, lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, lagen (1979:84) om delpensionsför- säkring, lagen (1991:1047) om sjuklön eller lagen (1993:16) om försäkring mot vissa semesterlönekostnader. Liksom EG-direktiven om livförsäkring och skadeförsäkring gäller den svenska lagen endast direkt försäkring. Som framgår av förevarande paragraf faller avtal om återförsäkring utanför lagen. I överensstämmelse med EG-direktiven om livförsäkring och skadeförsäkring gäller lagen endast avtal om privat försäkring. Detta framgår av förevarande paragraf där vissa typer av försäkring undantas från lagens tillämpningsområde. Lagen är således inte tillämplig på socialförsäkring. De försäkringar som anges i paragrafen undantas också från FAL:s tillämpningsområde (se senast SFS 1993:17, som träder i kraft ). Paragrafens lydelse skiljer sig från det lagförslag som remitterades till Lagrådet genom undantaget för den beslutade lagen om försäkring mot vissa semesterlönekostnader, som träder i kraft . Det bör påpekas att lagen är tillämplig på såväl individuell försäkring som kollektiv försäkring. Någon uttrycklig regel om detta har inte bedömts vara nödvändig. Tillämplig lag för avtal om livförsäkring På ett avtal om livförsäkring tillämpas lagen i den EES-stat där försäkringstagaren, om han är en fysisk person, har sin vanliga vistelseort. Om försäkringstagaren är en juridisk person, tillämpas lagen i den EES-stat där det driftställe som avtalet gäller för är beläget. Om försäkringstagaren är en fysisk person som har sin vanliga vistelseort i en EES-stat och är medborgare i en annan EES-stat, får parterna avtala att lagen i den EES-stat där han är medborgare skall tillämpas. Om den lag som är tillämplig enligt första stycket är utländsk och medger det, får parterna avtala att lagen i någon annan stat skall tillämpas. Paragrafen reglerar lagvalet vid avtal om livförsäkring. Vad som avses med livförsäkring anges i 1 § andra stycket. Lagvalsreglerna i förevarande paragraf motsvaras av artikel 4.1-2 i det andra livförsäkringsdirektivet. Av första stycket framgår att avtal om livförsäkring skall regleras av lagen i den EES-stat där försäkringstagaren, om han är en fysisk person, har sin vanliga vistelseort. Om försäkringstagaren är en juridisk person, blir lagen i den EES-stat tillämplig där det driftställe som avtalet gäller för är beläget. Vid bestämningen av tillämplig lag är det försäkringstagarens förhållanden som är avgörande och inte försäkringsbolagets eller den försäkrades förhållanden. Om en fysisk person tecknar en livförsäkring på någon annan persons liv, är det alltså för lagvalet avgörande var den som har tecknat försäkringen har sin vanliga vistelseort. Om en juridisk person tecknar en kollektiv försäkring för de anställda vid ett visst driftställe, blir det för lagvalet avgörande i vilket land driftstället är beläget. Av direktivets regler framgår inte uttryckligen vilken tidpunkt som är relevant för bedömningen av var försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort. Enligt Romkonventionen är den avgörande tidpunkten när avtalet ingås (artikel 4.2). Denna princip får antas gälla även vid tillämpning av direktivet. Principen innebär att förändringar av t.ex. en persons vanliga vistelseort inte inverkar på lagvalet för redan ingångna avtal. Som framhållits i den svenska juridiska litteraturen vore det oacceptabelt om avtalsparternas inbördes rättigheter och skyldigheter skulle ändras genom ena partens ensidiga handlande (se i TfR 1980 s. 22). Om försäkringstagaren är en fysisk person, torde det vara hans vanliga vistelseort när avtalet ingås som är avgörande för lagvalet. Om försäkringstagaren är en juridisk person, torde avgörande bli var det ifrågavarande driftstället finns när avtalet ingås. I regeln läggs avgörande vikt vid anknytningsmomentet "vanlig vistelseort". I direktivets artikel 4 används uttrycket "habitual ". Detta uttryck har tidigare ofta översatts med "hemvist" då konventioner på den internationella privaträttens område har införlivats med svensk rätt (se SOU 1987:18 s. 60). Som Lagrådet har påpekat har dock uttrycket "vanlig vistelseort" använts när det har varit fråga om lagstiftning med anknytning till EG-rätten. På Lagrådets inrådan har samma uttryckssätt valts även här. Begreppet "habitual " definieras inte i direktivet. Innebörden får bestämmas i rättstillämpningen. Uttrycket "driftställe" motsvaras i den engelska direktivtexten av ordet "". Med uttrycket avses enligt artikel 2 c) i det andra livförsäkringsdirektivet ett företags huvudkontor, agentur eller filial (jfr det andra skadeförsäkringsdirektivets artikel 2 c). Enligt artikel 3 skall ett företags stadigvarande närvaro i en stat betraktas som en agentur eller en filial, även om närvaron inte har formen av en filial eller en agentur utan endast består av ett kontor som förestås av företagets egen personal eller av någon som är fristående från företaget men har en stående fullmakt att företräda företaget på samma sätt som en agentur. Avgörande för lagvalet när försäkringstagaren är en juridisk person är i vilken EES-stat den rörelse bedrivs som försäkringsavtalet gäller. Det har alltså inte någon betydelse var bolaget har sitt säte. Om t.ex. ett tyskt bolag, som bedriver verksamhet i , genom ett dotterbolag eller en filial försäkrar sina anställda i , kommer svensk lag att bli tillämplig på avtalet, oavsett om det är moderbolaget i eller det svenska dotterbolaget eller den svenska filialen som sluter försäkringsavtalet. Eftersom de flesta anställda bor i det land där deras ordinarie arbetsplats ligger, kommer den lag som skall tillämpas på sådana kollektiva försäkringar att vara samma lag som skulle ha tillämpats, om i stället de anställda hade tecknat individuella livförsäkringar. I andra stycket finns en särskild valmöjlighet för det fall att försäkringstagaren är en fysisk person som har sin vanliga vistelseort i en annan EES-stat än den EES-stat där han är medborgare.