prop · GH03130 · 1993-12-31 00:00:00 — Detta leder kommittén till attsom princip bör gälla au den som inte känner till en straffbestämmelse inteskall kunna åberopa sUaffrättsvillfarelse. Enligt kommittén bör det alltså,åtminstone i normalfallet, krävas att personen i fråga aktivt uor att hanshandlingssätt är tillåtet. Enligtregeringens uppfattning kan det sättas frågetecken för denna språkligaslutledning. Detta gäller särskilt som kommittén sedan föreslår au okunnighet ivissa fall skall kunna leda till ansvarsfrihet inom ramen för regleringen avsUaffrättsvillfarelse. Rättsläget är för övrigt redan nu sådant au renokunnighet om straffbestämmelser i vissa, låt vara synnerligen sällsynta, fallleder lill ansvarsfrihet. Som regeringen ser det kan man mycket väl tala omvillfarelse i situationer då någon över huvud taget inte känner till enstraffbestämmelse. Detta gäller om en person av någon anledning inte kunnat fåreda på innehållet i ett nytt suaffbud lika väl som om han över huvud tagetinte reflekterat över att ett förfarande kunde utgöra brott. Det kan isammanhanget påpekas att om en lagöverträdelse skall behandlasenligt reglema för oegentlig rättsvillfarelse, ren okunnighet leder Prop.1993/94:130 till ansvarsfrihet, i de fall det för ansvar krävs uppsåt. Närdet gäller utformningen av regeln om straffrättsvillfarelse vill regeringeninledningsvis slå fast att den gmndläggande principen även i fortsättningenbör vara att missuppfattningar och okunnighet rörande straffbestämmelser intefritar från ansvar. Motsatsen är otänkbar. En sådan ordning skulle innebära attden som höll sig i okunnighet skulle premieras framför den som känner lagen.Vidare skulle åklagarens bevisbörda på den subjektiva sidan bli mycket tung,särskilt på specialsuaffrättens område. Kommitténsförslag till materiellt innehåll i bestämmelsen om sUaffrättsvillfarelseansluter i huvudsak till det nuvarande rättsläget. Dock föreslår kommittén påett par punkter au uuymmet för ansvarsfrihet skall vidgas något. Detta innebäremellertid inte annat än att ansvarsfrihet även fortsättningsvis skall inuädaendast i rena undantagsfall. Kommitténpläderar även för att den s.k. skuldteorin skall ersätta den enligt kommitténnu förhärskande ursäktsteorin. Enligt kommittén, som ingående redovisar denframställning av olika teoribildningar när det gäller ansvarsfrihet på grundav sUaffrättsvillfarelse som gjorts i den suaffräusliga doktrinen, innebärskuldteorin au det - för au ett brott skall föreligga - fordras attgärningsmannen haft möjlighet att inse gämingens otillåtlighet och att detskall kunna läggas honom till last att han inte gjort det. Det sagda innebärau det, utöver de vanliga objektiva och subjektiva rekvisiten, för ansvarskall krävas ytterligare ett moment på den subjektiva sidan som inte har meddet vanliga uppsåts- eller vårdslöshetsrekvisitet au göra. 1 stället är detalltså frågan om elt fristående subjektivt rekvisit, ett culparekvisit, som innebärau gärningsmannen skall fällas till ansvar endast om han haft möjlighet attförstå att gärningen var otillåten och hans bristande kännedom omsuaffbestämmelsen beror på oaktsamhet. Regeringenkan ansluta sig till det synsäu som skuldteorin representerar. Regeringen villemellertid framhålla, vilket för övrigt kommittén påpekar, att skillnadenmellan ursäktsteorin och en på detta säu definierad skuldteori inte är särskiltstor. Detta gäller i synnerhet som en lagreglering på gmndval av ursäktsteorininte skulle se mycket annorlunda ut än en som gmndar sig på skuldteorin. Dengrundläggande principen för ansvarsfrihet på grund av sUaffrättsvillfarelsebör alltså kunna formuleras så att ansvarsfrihet skall inuäda i de fallgärningsmannen inte haft möjlighet att förslå att gärningen var otillåten och ide fall hans bristande kännedom om suaffbestämmelsen inte beror på oaktsamhet.Det förtjänar dock att betonas att kravet på aktsamhet måste ställas myckethögt. Vad det är frågan om är situationer där villfarelsen är uppenbartursäktlig. Enlagregel om verkan av SUaffrättsvillfarelse bör, i fråga om de krav som börställas på den enskilde beuäffande kunskap om innehållet i gällande rätt, ihuvudsak ansluta till den ståndpunkt som svensk rätt får anses ha intagit. Detär emellertid regeringens uppfattning au domstolama i vissa fall medgettansvarsfrihet på grund av straffräusvillfarelse i alltför liten utsträckning.Regeringen delar därför kommitténs och de flesta remissin- stansemasuppfattning au området för ansvarsfrihet vid sUaffrättsvillfarelse Prop.1993/94:130 bör utvidgas något. Deti lagrådsremissen framlagda förslaget avsågs ge utuyck härför. På Lagrådetsinrådan har emellertid bestämmelsen omformulerats. Lydelsen är dock någotannorlunda än den Lagrådet förordade. Bestämmelsen har i propositionen följandelydelse. Engärning som någon begår i villfarelse rörande dess tillåtlighet (stiaffrättsvillfarelse)skall inte medföra ansvar för honom om villfarelsen på grund av att felförekommit vid kungörandet av den straffrättsliga bestämmelsen eller av annanorsak var uppenbart wsäktUg. Underföljande mbriker kommer vi mera i detalj att redogöra för vår uppfattningrörande de olika situationer i vilka ansvarsfrihet på grund avstraffrättsvillfarelse bör kunna komma i fråga. Enligtgällande räu inträder ansvarsfrihet på grund av straffrättsvillfarelse om denaktuella författningsbestämmelsen var felaktigt publicerad. Omdet är frågan om överuädelse av en felaktigt publicerad författningsbestämmelseoch felaktigheten påverkat möjligheten att få kännedom om bestämmelsens rättainnebörd står det enligt regeringens mening klan au ansvar inte skall ådömas.För att någon skall kunna fällas till ansvar måste krävas att den aktuellastraffbestämmelsen publicerats på ett riktigt säu. Lagrådet har i anslutninghärtill anfört att det i lagrådsremissen framlagda förslaget kunde ge intryckav att varje formell brist i kungörelseförfarandet leder till ansvarsfrihetutan avseende på om bristen varit kausal till straffrättsvillfarelsen eller ej.Detta torde emellertid enligt Lagrådet inte vara avsett. Villfarelsenskall ha berott på felaktigheten i fråga om kungörandet somvillfarelsen skall ha varit uppenbart ursäktlig. Härav torde följa att intevilket obetydligt fel som helst kan leda till ansvarsfrihet. Det måste varafråga om en mera väsentlig felaktighet. De fall som närmast kommer i åtanke äratt kungörandet inte har ägt rum innan den straffbelagda gämingen begicks elleratt kungörandet av successiva ändringar som uäder i kraft gjorts påett sådant säu au betydande svårigheter förelegat att klarlägga den slutligalydelsen av ett straffstadgande. Regeringenansluter sig till vad Lagrådet anfört. Medfelaktig publicering avses främst brister i kungörelseförfarandet och feltrycki svensk författningssamling. En likartad omständighet som inte är direktjämställd med felaktig publicering men som kan medföra att en villfarelse äruppenbart ursäktlig är uyckfel i lagboken av sådan art au en författnings rättainnebörd inte går att utläsa. Eu specialfall av sådant slag är det au ettstraffsanktionerat förbud gäller endast inom eu begränsat minche område. Detkan vara fråga om ett naturskyddsområde eller ett militärt skyddsområde. Härgäller ofta att förbudet skall vara tillkännagivet genom skyltar eller anslagpå platsen. Om dessa skyltar eller anslag antingen saknas eller är så skadadeatt deras innebörd inte framgår bör, som ocksåskett i praxis i vissa fall, ansvarsfrihet inträda för den som överträder Prop. 1993/94:130 förbudet. Gärningsmannensaknade av någon annan anledning möjlighet atl få kännedom om innehållet i enstraffbestämmelse, m.m. Enligtgällande rätt medges ansvarsfrihet på grund av sUaffrättsvillfarelse omgärningsmannen, uots en formellt seu riktig publicering, inte haft möjlighetatt få kännedom om innehållet i en viss suaffbestämmelse. Dengrundläggande regeln när det gäller författningar som publicerats på eu riktigtsätt bör liksom nu vara au okunnighet om innehållet i en författning inteleder till ansvarsfrihet. Endast i de fall okunnigheten, i enlighet med vad somnyss anförts, inte kan läggas gärningsmannen till last som försummelse böransvarsfrihet inuäda. Mycket stora krav måste emellertid ställas på denenskilde. Principen måste vara au bestämmelser som är intagna iförfattningssamling eller som på annat säu kungjorts i räusenlig ordningbetraktas som allmänt kända. Ideua sammanhang kan pekas på att vissa myndighetsföreskrifter för att fåbindande verkan gentemot allmänheten, t.ex. lokala uafikföreskrifter, i regelskall kungöras genom vägmärken. Av 167 § vägtrafikkungörelsen (1972:603) följeratt brister i detta avseende leder till au ansvar inte skall ådömas. Liksomenligt gällande räu bör ansvarsfrihet enligt denna grund inträda endast imycket udda situationer. Det bör framhållas att den som medvetet håller sig iokunnighet, t.ex. genom att bosätta sig på en ensligt belägen plats ochavskärma sig från yttervärlden, inte bör medges ansvarsfrihet på grund avokunnighet om ett suaffbud. Ettsärskilt fall är det att en utlänning kommer till och begår ett brottmot en straffbestämmelse som för honom framstår som helt främmande motbakgrund av rättsuppfattningen i hans eget land. Utan tvekan kan det förekommasituationer av detta slag där suaffrättsvillfarelsen bör kunna leda till ansvarsfrihetäven om huvudregeln är den motsatta. Det bör dock, i enlighet med det tidigareanförda, för ansvarsfrihet krävas att det rör sig om fall där personen i frågainte kan lastas för aU han inte kände till existensen av en lagreglering. Avden utiänning som kör bil i måste man kräva kunskap om de svenskatrafikreglema. Och av den som för in varor i landet är det rimligt au fömtsättakunskap om tull- och ancha införselbestämmelser. 1 vart fall får det i deallra flesta fallen anses som klart oaktsamt att inte föivissa sig om vad somgäller. Självklart är det, som Lagrådet påpekar, inte heller meningen attfrämmande rättsuppfattningar om tillåtligheten av våld, tvång eller hot motperson skall godtas som ansvarsfrihetsgrund. Ävenansvarsfrihet på grund av otydlighet i ett suaffbud bör behandlas med mycketstor resuiktivitet. Med otydlighet förstås här språklig oklarhet. attfrågan om ansvarsfrihet enligt denna punkt över huvud taget skall bli Prop.1993/94:130 aktuellfömtsäus helt naturligt au den spärr, när det gäller vad som omfattas aven straffbestämmelse, som reses enligt 1 kap. 1 § BrB - och som förstärksenligt den nya lydelsen - har passerats och gärningen alltså befinns straffbar.Detta innebär au området för ansvarsfrihet på grund av otydlighet istraffbudet blir mycket litet. Ideua sammanhang bör, som kommittén också gjort, påpekas att man vid bedömningenav vad en straffbestämmelse omfattar måste beakta - inom de gränser somlegalitetsprincipen ställer upp - både motivuttalanden och rättspraxis. Detkan i vissa fall vara svårt au avgöra om en handling, som ligger nära periferinav beskrivningen av det suaffbara området, är brottslig eller inte. Ettförfarande, vars egenskap av brou skulle kunna vara något tveksamt om man serendast till lagtexten, kan därför inte leda till ansvarsfrihet på grund avsUaffrättsvillfarelse om den lösts i lagförarbeten eller i praxis på ett sättsom täcks av lagtexten. Felaktigabesked från myndighet m.m. Dei praktiken vanligaste fallen av ansvarsfrihet på grund av SUaffrättsvillfarelseär de där den handlande på olika sätt har försökt att ta reda på innehållet igällande rätt men misslyckats och till följd av detta överträtt elt suaffbud.1 första hand är det här frågan om fall där någon vänt sig till en myndighetför att få besked om hur han skall skall förfara i en viss situation. Medden detaljerade och ofta komplicerade lagstiftning som vi har pä många områdenframstår det inte sällan som naturligt för enskilda personer au vända sig tillolika myndigheter för att få råd för sitt handlande. Och i de fall en myndighetfauat eu beslut som rör den aktuella frågan utgör detta för de flesta ettauktoritativt besked som man rättar sig efter. anser regeringenatt det är naturligt, att den som följer eu felaktigt råd eller ett beslut fränen myndighet och inte förstår att han begår en suaffbar gärning, skall gå frifrån ansvar på grund av straffrättsvillfarelse. Deråd eller beslut som avses kan framgå av skriftiigt informationsmaterial frånmyndigheten. Men det kan också röra sig om muntliga besked. Här bör emellertidvissa krav ställas på den enskilde. Grundläggande är naturligtvis attgärningsmannen vänt sig till rätt myndighet och au han lämnat eu riktigt ochfullständigt underlag för det svar han önskat få. En förutsättning är vidare,som Lagrådet påpekar, att den enskilde måste ha haft något särskilt skäl för aUvända sig till myndigheten. Omständigheterna måste också ha varit sådana attmyndigheten haft möjlighet och behörighet att ge ett auktoritativt besked. Detsagda har avseu felaktig information från offentlig myndighet. En annan typ avfall är de där eu iagstridigt handlande föregåtts av kontakt med någon privatsakkunnig eller med en enskild person med auktoritativ ställning och där dennegett ett, som det visat sig, felaktigt besked. För näivarande torde dessa falli princip inte kunna leda till ansvarsfrihet utan endast till en mildarepåföljdsbestämning. anserregeringen au, även om dörren inte helt bör stängas till ansvarsfrihet på grundav straffrättsvillfarelse i dessa fall, mycket stor restriktivitet här böriakttas. Endast i de fall det rör sig om eu förhållandevis lindrigt bron, detinte finns någon naturiig myndighet att vända sig till, rådgivaren harspecialkunskaper och i övrigt är seriös samt det råd han gett framstår som välövervägt och rimligt, bör ansvarsfrihet kunna inträda. En tredje typ av fall ärde där den handlande på egen hand försökt att ta reda på gällande bestämmelser.Även här bör man som kommittén föreslagit kunna medge ansvarsfrihet på grund avstraffrättsvillfarelse i vissa fall. Det bör emellertid krävas både attpersonen i fråga har förutsättningar att tillgodogöra sig innehållet i deaktuella bestämmelsema och att tillräckliga efterforskningar gjorts. Denövergripande principen bör ju vara att det misstag som gjorts inte får framståsom oaktsamt om ansvarsfrihet skall inuäda. Behandlingen av eninvändning om straffrättsvillfarelse Påsamma sätt som i fråga om övriga ansvarsfrihetsgrunder är det åklagaren som harbevisbördan för att straffräusvillfarelse inte förelegat. Men om inget tyder påau sådan villfarelse förelegat och om den tilltalade inte heller aktualiserarfrågan behöver åklagaren självfallet inte beröra saken. Inte heller ett blanktpåstående om straffräusvillfarelse bör godtas. 1 stället bör krävas att dentilltalade, i de fall han påstår sig ha inhämtat besked från en myndighet, påett uovärdigt säu anger vem han har varit i kontakt med, när kontakten togs ochvilket råd han fått. När det gäller av gärningsmannen själv gjordaefierforskningai- måste dessa kunna redovisas detaljerat. Blir inte uppgifternapä detta sätt preciserade har åklagaren ingen möjlighet att vederiägga dem,vilket, om de ändå skulle godtas, i praktiken skulle innebära attäven obefogade invändningar om straffräusvillfarelse skulle leda tillansvarsfrihet. Frivilligttillbakaträdande och frivillig rättelse Regeringensförslag: De nuvarande.reglema om frivilligt tillbakauä-dande och frivilligrättelse ändras inte. Kommitténsförslag innebär au frivilligt tillbakauädande och frivillig rättelse, i de fallsom leder till ansvarsfrihet, i stället skall leda tillobligatorisk påföljdseftergift. Remissinstanserna:En majoritet av de remissinstanser som yttrat sig i frågan tillstyrker, utanatt närmare gå in på frågan, kommitténs förslag. Flera remissinstanser ställersig emellertid avvisande. Enligt RÅ känns regler omobligatorisk påföljdseftergift i vissa fall främmande och leder tillsvårigheter vid åtalsbeslut. Överåklagaren i anser att de teoretiskaskälen för en lagändring saknar tilhäcklig tyngd medan de praktiska följdema avförslagen enligt honom synes leda till försämringar vad gäller ärendenasrationella handläggning. Enligt för speciella mål terdet sig föga rationellt att av skäl som förefaUer påfallande teoretiska införalagregler som inte har till syfte att leda till andra och bättre resultat änsådana som kan nås med redan befindiga regler. BRÅ, som anser att den avkommittén angivna principen i och för sig är tilltalande, framhåller atl deprakdska konsekvensema av förslaget är mindre lyckade. tingsrättmenar att förslaget är tveksamt från rättspraktisk synpunkt och tror att denuvarande reglema, som bygger på ansvarsfrihet i dessa situationer, i störreutsuäckning talar för att gärningsmannen besinnar sig. Enligt , som påpekar att det i rättstillämpningen inte finns något behovav en ändring, känns kommitténs resonemang konstlat och främmande. FöreningenSveriges åklagare, som inte heller anser au det finns något behov av enlagändring på området, finner att kommittén inte har redovisat några bärandeskäl för förslaget. Skälen för regeringensförslag: Såsom påpekats från flera remissinstanser grundar sig förslagen idenna del inte på något praktiskt behov utan vilar endast på kommitténsuppfattning aU friviUigt tillbakaträdande och frivillig rättelse äromständigheter som av teoretiska skäl inte bör kunna leda till ansvarsfrihetoch att man bör göra skillnad på omständigheter som bör leda till dennarättsföljd och sådana som i stället bör leda till påföljdseftergift.Visserligen torde del från det av kommittén anlagda straffrätts-teoretiskaperspektivet inte finnas något att invända mol kommitténs tankegångar ellerförslag. Med hänsyn till vad som främst från åklagarhåU framförts om praktiskasvårigheter vid ett genomförande och till de invändningar som kan göras motett system med obligatorisk påföljdseftergift i vissa fall, bör kommitténsförslag i denna del inte genomföras. Enallmän regel om sänkt straff\'ärde i de fäll situationer enligt 24 kap. BrBföreligger Regeringensförslag: En allmän regel införs om sänkt suaffvärde när situationer enligt 24kap. BrB föreligger men ansvarsfrihet inte skall inuäda. Kommittén föreslår enregel om sänkt suaffvärde när situationer enligt 24 kap. BrB föreligger menansvarsfrihet inte skall inuäda. Remissinstanserna: Avremissinstansema är det endast som funnit anledning attgå närmare in på förslaget. Enligt domareförbundet blir det svåröverskådligtnär man på deua säu särar suaff-nedsättningsregler och ansvarsfrihetsregler somsakligt sett hör samman. Dessutomblir enligt förbundet reglerna om straffvärde, som redan är Prop.1993/94:130 komplicerade, än mer svåröverskådliga. Skälenför regeringens förslag: Om en ansvarsfrihetsregel är tillämplig innebär deuaau den gäming som företagits inte utgör brou. Om gränsen för vad som tillåtsenligt en ansvarsfrihetsregel passerats föreligger å anch-a sidan en suaffbargäming. För denna skall, om inte excessbestämmelsen i 24 kap. BrB leder tillannat, påföljd bestämmas på vanligt sätt. Imånga fall skulle detta emellertid bli orimligt. Om exempelvis omständighetemavid en gäming som företagits med samtycke visserligen inte kan leda tillansvarsfrihet men gränsen härför precis överskridits är det inte rimligt attbestämma påföljden helt med bortseende från au samtycke faktiskt förelåg.Hänsyn måste tas till det förhållandet au en gärnings suaffvärde, även om detinte försvinner helt såsom när en ansvarsfrihetsregel skall tillämpas, påverkasi minskande riktning av att den företagits i en situation och på ett säu somliknar vad som beskrivs i en ansvarsfrihetsregel. Så torde också ske irättspraxis. Dettaär bakgrunden till kommitténs förslag att det i 29 kap. BrB bör införas enbestämmelse som innebär att om det föreligger omständigheter som kan föranledaansvarsfrihet enligt 24 kap. BrB men gämingen ändå är brottslig, så skallomständigheterna beaktas vid bedömningen av straffvärdet. Rätten skall härvidenligt förslaget få döma till lindrigare sUaff än som är föreskrivet förbrottet. har kommittén föreslagit att regeln i nuvarande 24 kap. 5 §andra stycket BrB om straffnedsättning i fall av excess skall upphöra atl gäUa. Föregen del vill regeringen först slå fast att vi delar kommitténs uppfattningatt straffvärdet typiskt sett påverkas i minskande riktning i de aktuellasituationema. Detta är för övrigt redan gällande räu i de fall anledningen tillatt ansvarsfrihet inte skall inträda enligt bestämmelserna i 24 kap. BrB om nödvärn,laga befogenhet och nöd eller enligt 10 § polislagen är att den handlande gjortmer än som varit tillåtet men det varit så au situationen inneburitsvårigheter för honom au besinna sig (se nuvarande 24 kap. 5 § andra stycketBrB). Det är därför helt följdriktigt au föreslå en mera generell lagregel omdetta. Såsom ett speciellt exempel på när en regel av detta slag fårtillämpning kan nämnas suaffrättsvillfarelser som till sin natur ligger näragränsen till oegentUg rättsvillfarelse. Detbör framhållas au den aktuella regeln naturiiglvis skall tillämpas medurskillning. Fall kan förekomma där man knappast kan tala om en minskning avsuaffvärdet. Som exempel kan nämnas au den tilltalade, som handlade uppenbartoförsvarligt i en nödvämssituation, över huvud taget inte var medveten om atthan hade räu au handla i nödvärn. Regelnär till sin natur en suaffmätningsregel och hör enligt regeringens bedömninghemma i 29 kap. BrB som behandlar frågor härom. Bestämmelsen kan naturligtanknytas till de regler i 29 kap. 3 § BrB som upptar förmildrandeomständigheter vid straffvärdebedömningen. Härigenom kan också åstadkommas enregel som avser samtliga ansvai-sfrihetsgrunder i 24 kap. BrB. således även denytillkomna SUaffrättsvillfarelse och sam- tycke.Enligt regeringens mening blir regelsystemet härigenom mer logiskt Prop.1993/94:130 och lättöverskådligt. Regeringensförslag: Skattebrouslagen (1971:69) ändras så att även fall där någotskattebeslut inte har fattats uttryckligen omfattas av bestämmelsen omskauebechägeri. (Fi 1975:06) föreslår i siu betänkande Översyn av det skatteadminisuativasanktionssystemet 2 (SOU 1982:54), bl.a. en ändring av lagtexten avseendeskattebedrägeri så att även de fall där inget skallebeslut fattats utuyckligenblu suaffbara som skattebedrägeri. menade au dettaförslag bör genomföras i samband med att analogisk rättstillämpning avsuaffbestämmelser förbjuds (se 1 kap. 1 § BrB). Någonremissbehandling av denna del av förslag har integenomförts. har dock i sitt remissvar i det nu aktuellalagstiftningsärendet tillstyrkt au 2 § skattebrouslagen ändras i enlighet medSkattetilläggsuuedningens förslag. Skälenför regeringens förslag; Skattetilläggsuuedningen har alltså, mot bakgrund avHögsta domstolens rättstillämpning i räusfallet NJA 1978 s. 452, föreslagit att2 § skattebrouslagen skall änchas. Förslaget går i detta avseende ut på att ävenfall där en underlåtenhet att avge allmän självdeklaration inte föranledernågot skattebeslut, utuyckligen skall utgöra skattebedrägeri. En lagstiftning ienlighet med förslaget ligger väl i linje med de övriga förslagen i remissenoch är nödvändig vid den ändring av 1 kap. 1 § BrB som regeringen nyssföreslagit. Med hänsyn härtill och då inget framkommit som talar mot attförslaget genomförs bör så ske. Somnämnts i avsnitt 4.2.1, är ändringen temporär i avvaktan på resultatet av 1993års skattebrousuuednings arbete. Regeringensförslag: Något förslag om införande av en s.k. parallell-instmkrion i BrB läggsinte fram. Departementspromemoriansförslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna:En stor majoritet av remissinstanserna, däribland Justitiekanslem, RA ochsamtiiga sex hovrätter samt av ett flertal av tingsrätterna, delar denuppfattning som förs fram i promemorian. Vidare ansluter sig bl.a. JO ochPressombudsmannen till bedömningama i pro- memorian.I stor utsuäckning instämmer de nu angivna remissinstanserna Prop. 1993/94:130helt i de överväganden som redovisas. De remissinstanser som går emotslutsatsen i promemorian är bl.a. .