prop · GG03178 · 1993-02-18 00:00:00 — Detta innebär, med utgångspunkt i de nya regler om ändrad sjukersättning som träder i kraft , att sjukpenning i regel kommer att utges eller, sjukskrivning, i flertalet fall av den sjukpenninggrundande inkomsten. Bestämmelsen om sjukpenning tillämpas dock först fr.o.m. . I de fall en arbetslivsinriktad rehabilitering blir aktuell innebär för- slaget att sjukpenning enligt 3 kap. AFL kommer att bytas ut mot i första hand rehabiliteringspenning enligt 22 kap. samma lag, om förutsättningarna i övrigt för denna ersättning är uppfyllda. Med sjukdomstid avses tiden fram till dess att sjukdomstillståndet upphör. Beträffande tidpunkten härför föreslår jag ingen ändring i förhållande till nuvarande regler. Vad gäller förutsättningarna att erhålla sjukpenning med stöd av 6 kap. 4 § LAF föreslår jag heller ingen ändring. Enligt denna paragraf kan försäkrad som på anmodan av eller med kassans sam- tycke avhåller sig från arbete i syfte att förebygga att arbetsskada uppstår, återuppstår eller förvärras få skälig ersättning från arbetsskadeförsäkringen, motsvarande högst hel sjukpenning. Då sådan ersättning inte kan erhållas från den allmänna försäkringen bör rätten till denna form av ersättning kvarstå. Ersättningens storlek anpassas dock till . Inte heller vad gäller förutsättningarna för att erhålla livränta respektive för livräntans storlek föreslår jag någon ändring av de nuvarande reglerna. Jag kan här nämna att antalet nybeviljade livräntor kan upp- skattas till ca 17 000 * 18 000 . Som redovisas i det följande innebär förslaget att försäkringskassorna i regel först i samband med att fråga om rätt till livränta aktualiseras skall pröva om förutsättningarna för att erhålla ersättning enligt LAF är uppfyllda. Jag vill i det här sammanhanget något beröra de avtalsbundna ersättningarna vid arbetsskada. Det försäkringsskydd som den allmänna försäkringen och arbetsskadeförsäkringen ger kompletteras för flertalet anställda av förmåner som arbetsgivarnas och arbetstagarnas organisationer kommit överens om genom kollektivavtal, t.ex. trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA) och det statliga avtalet om ersättning vid personskada (PSA). TFA administreras av försäkringskonsortiet AMF-trygghetsförsäkring. Försäkringsvillkoren gäller i regel i taget. De ersättningar som utges från TFA är i första hand ideella ersättningar för lyte och men, sveda och värk m.m. Ersättning kan också lämnas för den inkomstförlust och för de kostnader som återstår sedan ersättning från arbetsskadeförsäkringen betalats ut. Kompletterande förmåner av samma slag som utges från TFA garanteras statligt anställda genom PSA som började gälla . prövar ersättningsanspråk enligt PSA. För trygghetsnämndens räkning sker regleringen av skadorna hos AMF-trygghetsförsäkring. Försäkringskassornas beslut utgör i regel grunden för den ersättning som utges enligt de avtalsbundna försäkringarna. Den föreslagna sam- ordningen kan därmed få såväl administrativ som kostnadsmässig be- tydelse för TFA och PSA. De nya reglerna bör träda i kraft . Äldre föreskrifter bör alltjämt tillämpas i fråga om ersättning som avser tid före detta datum. Förslaget innebär således att för sjukfall som ligger före kommer nuvarande regler i LAF att tillämpas fram till detta datum. För sjukfall som börjar denna dag eller senare kommer den föreslagna ändringen att gälla fullt ut. För pågående sjukfall får förslaget till följd att ersättning som avser tid före kommer att utges enligt nuvarande bestämmelser i medan ersättning som avser tiden därefter kommer att utges i enlighet med den föreslagna ändringen. har under beredningen av detta ärende framhållit att ikraftträdande bör ske tidigast . Förslaget att slopa arbetsskadesjukpenningen är dock ett led i arbetet med att minska statens kostnader. Av det skälet och för att befrämja rehablitering av arbetsskadade ser jag det som angeläget att de nya reglerna i LAF införs utan dröjsmål. För den som före beviljats arbetsskadesjukpenning för att genomgå en arbetslivsinriktad rehabilitering kan emellertid problem uppstå i samband med att arbetsskadesjukpenningen skall bytas till rehabiliteringspenning. I sådana fall bör rehabiliteringsplanerna fullföljas. För att försäkringskassorna under ett övergångsskede skall kunna ta särskild hänsyn i dessa fall bör regeringen meddela de närmare föreskrifter som behövs i syfte att underlätta övergången till den nya ersättningsförmånen. Vad jag nu föreslagit förutsätter ändringar i 3 och 6 kap. LAF. För att upprätthålla principen om ett likvärdigt skydd vid skada i arbetet och i verksamhet som omfattas av lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd erfordras en ändring också i nämnda lag. Förslaget avseende LAF får återverkningar också för ersättningar enligt lagen (1977:267) om krigsskadeersättning till sjömän. 9.4 Sjukersättning till arbetsskadeför- säkrade som inte omfattas av sjukförsäk- ring enligt lagen om allmän försäkring Mitt förslag: Den som förvärvsarbetar i verksamhet här i riket utan att vara försäkrad för sjukvårdsförmåner och sjukpenning enligt AFL skall vid arbetsskada under sjukdomstid erhålla sjukvårdsförmåner, sjukpenning och rehabiliteringsersättning från arbetsskadeförsäkringen på samma villkor som den som är försäkrad för dessa förmåner enligt AFL. Undantag från rätt till sjukpenning enligt LAF skall dock alltjämt gälla för arbetstagare som enligt 3 kap. 16 § första stycket AFL har undantagits från rätt till sjukpenning vid sjukdom samt för den som avses i 1 kap. 1 § andra stycket LAF efter det att skadan inträffade. Skälen för mitt förslag: Försäkrad enligt AFL är enligt 1 kap. 3 § dels svenska medborgare, dels personer som utan att vara svenska medborgare är bosatta här i riket. Sjukvårdsersättning enligt 2 kap. AFL utges dock inte för annan försäkrad än den som är bosatt i . Försäkrad för sjukpenning är enligt 3 kap. 1 § AFL den som är inskri- ven hos en allmän försäkringskassa och har en sjukpenninggrundande inkomst som uppgår till . Försäkrad för arbetsskada är den som förvärvsarbetar i verksamhet här i riket samt, vad gäller annan förvärvsarbetande än arbetstagare, är bosatt här i . Försäkrad enligt LAF är också den som genomgår utbildning i den mån utbildningen är förenad med särskild risk för arbetsskada. Särskilda regler finns vidare för arbetstagare som är utsänd för arbete utomlands av en arbetsgivare med verksamhet här i riket. antog Internationella arbetsorganisationen () en konvention (nr 121) om förmåner vid yrkesskada. Konventionen ratificerades av med verkan . Konventionens förmåner utgörs dels av olika former av hälso- och sjukvård, dels av kontantförmåner. En medlemsstat som tillhandahåller hälso- och sjukvård och därmed sammanhängande förmåner enligt ett allmänt sjukförsäkringssystem kan låta detta bli tillämpligt även på de yrkesskadade under förutsättning att systemet har sådant innehåll att vederbörande inte utsätts för ekonomiska svårigheter. Vidare är det inte något hinder för en medlemsstat, som tillhandahåller ifrågavarande förmåner enligt ett återbetalningssystem, att uppställa särskilda regler enligt vilka de försäkrade själva får svara för viss del av kostnaden. Reglerna måste även i detta fall vara sådana att de inte medför ekonomiska svårigheter för den skadade. Kontantförmånerna kan enligt artikel 13 i konventionen beräknas på två sätt. Enligt det ena beräkningssättet (artikel 19) skall kontantförmånerna inklusive eventuella familjebidrag för en standardförmånstagare utgöra av dennes tidigare arbetsförtjänst ökade med de familjebidrag som utgår till en skyddad person med samma försörjnings- plikt. Man har med detta beräkningssätt dock rätt att lämna inkomster som överstiger medelinkomsten för en yrkesutbildad manlig industriarbetare utan kompensation. Enligt det andra beräkningssätt som konventionen anvisar (artikel 20) skall kontantförmånerna för alla standardförmånstagare oavsett tidigare inkomst inklusive familjebidrag utgöra av en oskolad manlig industriarbetares lön ökad med de familjebidrag som utgår till en skyddad person med samma försörjningsplikt. För annan förmånstagare skall förmånen stå i rimlig relation till standardförmånstagarens förmån. Varje land kan fritt välja beräkningssätt för uppfyllande av kraven på kontantförmånernas storlek. Konventionen stadgar vidare att varje land har skyldighet att inom sitt territorium behandla dem som inte är medborgare i landet lika med landets egna medborgare. Enligt en av antagen rekommendation (nr 121) om förmåner vid yrkesskada bör kontantförmåner vid arbetsoförmåga uppgå till minst två tredjedelar av den skadades inkomster eller av genomsnittsinkomsten för arbetstagaren inom den undergrupp av ekonomisk verksamhet som sysselsätter det största antalet förvärvsarbetande manliga personer. Min redogörelse för sjukförsäkringens resp. arbetsskadeförsäkringens omfattning visar att personkretsen enligt LAF är en annan än enligt AFL. LAF omfattar bl.a. vissa personkategorier som inte uppfyller bosättningskravet i AFL eller som inte är inskrivna hos allmän försäkringskassa och har en sjukpenninggrundande inkomst om . En samordning av sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna bör av det skälet inte genomföras så att arbetsskadeförsäkrade personer som enligt gällande regler saknar skydd inom den allmänna försäkringens ram ställs utan försäkringsersättning vid arbetsskada. En sådan lösning skulle stå i strid med förpliktelser enligt ILO-konven- tionen nr 121. Jag förordar därför att samordningen genomförs på så sätt att de här avsedda personkategorierna får ett fortsatt skydd från arbetsskadeförsäkringen men att villkoren utformas så att de överensstämmer med vad som gäller för den som är försäkrad för ifrågavarande förmåner enligt AFL. De arbetsskadeförsäkrade får då vid arbetsskada rätt att erhålla sjukvårdsförmåner och sjukpenning motsvarande vad som utgår enligt 2 och 3 kap. AFL. Vidare bör de * om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda * ha rätt till ersättning motsvarande rehabiliteringsersättning enligt 22 kap. samma lag. Med detta förslag bör de i nr 121 uppställda kraven vara tillgodosedda. Vad nu sagts skall dock inte gälla arbetstagare som enligt 3 kap. 16 § första stycket AFL har undantagits från rätt till sjukpenning samt i fråga om den som avses i 1 kap. 1 § andra stycket LAF efter det att skadan visade sig. Mitt förslag föranleder ändringar i 3 och 6 kap. LAF. Förslaget avseende LAF får återverkningar också för ersättningar enligt lagen om statligt personskadeskydd och lagen om krigsskadeersättning till sjömän. 9.5 Ersättning för kostnader från arbetsskadeförsäkringen Mitt förslag: Nödvändiga kostnader för sjukvård utom riket, tandvård och särskilda hjälpmedel skall vid arbetsskada ersättas enligt LAF. Ersättning för kostnader för läkarvård, sjukvårdande behandling, sjukhusvård och läkemedel utges vid arbetsskada enligt AFL som vid annan sjukdom. Den som inte är sjukförsäkrad enligt AFL har rätt till motsvarande ersättning enligt LAF. Skälen för mitt förslag: Nuvarande bestämmelser i 3 kap. 3 och 4 §§ LAF innebär att utges ersättning för sjukvård utom riket, tandvård och särskilda hjälpmedel från arbetsskadeförsäkringen, såvida inte ersättning kan erhållas från den allmänna sjukförsäkringen. Efter samordningstiden utges från arbetsskadeförsäkringen ersättning för läkarvård, tandvård, sjukvårdande behandling, sjukhusvård, läkemedel och särskilda hjälpmedel. Som nämnts i det föregående kan enligt konvention om förmåner vid yrkesskada en medlemsstat som tillhandahåller hälso- och sjukvård och därmed sammanhängande förmåner enligt ett allmänt sjukförsäkringssystem under vissa förutsättningar låta detta bli tillämpligt även på de yrkesskadade. Konventionens bestämmelser utgör enligt min mening inte något hinder mot att avskaffa rätten till ersättning enligt LAF i fråga om kostnader för läkarvård, sjukvårdande behandling, sjukhusvård och läkemedel under förutsättning att ersättning kan erhållas i enlighet med bestämmelserna i . Annorlunda förhåller det sig med ersättning för kostnader för sjukvård utom riket, tandvård och särskilda hjälpmedel. Kostnader för sjukvård utom riket ersätts inte av den allmänna försäkringen. Den skadade är i stället hänvisad till privata försäkringar i de fall det inte finns en socialförsäkringskonvention som ger den skadade rätt till sjukvård enligt de villkor som gäller bosatta i det land vården ges. Ersättning från den allmänna försäkringen kan dock fortfarande utges enligt en särskild gränssjukvårdsförordning (1962:390) för läkarvård eller sjukgymnastik i eller , när vårdbehovet uppkommit under vistelse i en gränskommun. Eftersom den allmänna försäkringen ger ett otillräckligt skydd för dem som till följd av arbetsskada är i behov av sjukvård utom riket anser jag det motiverat att arbetsskadeförsäkringen även fortsättningsvis lämnar ersättning för nödvändiga sådana kostnader. Ersättning för kostnader för tandvård betalas endast delvis av den allmänna försäkringen. För försäkrade ersätter av behandlingskostnaden upp till ett belopp om , av belopp mellan och samt av belopp däröver. Vad gäller kostnaden för ädla metaller beräknas ersättningen endast på halva kostnaden. Tandvård är förhållandevis kostsam för den enskilde patienten. Av det skälet bedömer jag det inte möjligt att vid arbetsskada hänvisa den försäkrade till att söka ersättning enbart från den allmänna försäkringen. Rätten till ersättning från arbets- skadeförsäkringen bör därför finnas kvar i denna situation. Hjälpmedel tillhandahålls i regel kostnadsfritt av landstingen i enlighet med vad som anges i en för respektive landsting särskilt upprättad förteckning. I de fall ett visst hjälpmedel inte är förtecknat bör emellertid möjlighet finnas att, liksom , vid arbetsskada utge ersättning för nödvändiga kostnader från arbetsskadeförsäkringen. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört föreslår jag att kostnader för sjukvård utom riket, tandvård och särskilda hjälpmedel även fortsättningsvis skall ersättas enligt LAF. Övriga förmåner som kan erhållas från arbetsskadeförsäkringen * läkarvård, sjukvårdande behandling, sjukhusvård och läkemedel * subventioneras i hög grad inom den allmänna försäkringen. Patienten betalar vid sjukdom och skada som inte är arbetsskada en låg patientavgift. Vid arbetsskada träder arbetsskade- försäkringen in och ersätter patientens avgift för respektive förmån. Med hänsyn till den subventionering som redan finns genom sjukförsäkringen bör rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen begränsas i fråga om dessa förmåner. Den nu föreslagna ändringen * i förening med förslaget beträffande den som inte omfattas av sjukförsäkringen enligt AFL * får till följd att alla som är försäkrade för arbetsskada kommer att erhålla ersättning för ifrågavarande kostnader i enlighet med sjukförsäkringens bestämmelser. Som jag nämnt anser jag att inte uppställer något hinder mot en sådan ändring. Vad jag föreslagit i detta avsnitt föranleder ändringar i 3 kap. LAF samt i lagen om statligt personskadeskydd. Förslaget avseende LAF får även återverkningar på ersättningar som utges enligt lagen om krigsskadeersättning till sjömän. 9.6 Försäkringskassornas skyldighet att pröva anmälda arbetsskador Mitt förslag: skall pröva om den försäkrade har ådragit sig arbetsskada endast i den mån det behövs för att bestämma rätt till ersättning enligt LAF. Skälen för mitt förslag: Genom den praxis som utbildats vad gäller arbetsskadeförsäkringen har det slagits fast att försäkringskassorna skall pröva anmälda arbetsskador även om anspråk på arbetsskadeersättning inte föreligger i det enskilda fallet. Försäkringskassorna prövar således vissa ärenden, s.k. serviceärenden, rörande kvarstående medicinsk defekt även om skadan inte medfört inkomstförlust eller ersättningsgilla kostnader. Sådana skador kan inte medföra ersättning enligt LAF, men väl från avtalsförsäkringarna, t.ex. ersättning för sveda och värk samt lyte och men. Det kan gälla skador av typen hörselskada, pleuraplaques och silikos. Försäkringskassornas prövning gäller i dessa fall endast frågan huruvida arbetsskada föreligger eller inte. Ersättningsfrågan prövas sedan av AMF eller . Som framhållits i det föregående kommer försäkringskassorna i regel inte ha anledning att pröva huruvida den försäkrade har ådragit sig en arbetsskada förrän i samband med att en anmäld arbetsskada har föranlett ett arbetsbyte med inkomstförlust som följd eller i samband med en förtidspensionsprövning och fråga om rätt till livränta således uppkommit. För att begränsa administrationskostnaderna föreslår jag att de s.k. serviceärendena inte längre skall prövas av försäkringskassorna. I vissa situationer kommer det emellertid att krävas att försäkrings- kassorna har möjlighet att pröva rätten till ersättning från arbetsskade- försäkringen trots att den sjukdom som förorsakats av skadan ännu inte har upphört. Det gäller dels beträffande den som inte omfattas av sjukförsäkringen enligt AFL, dels i fråga om sådana kostnader som enligt vad som föreslagits i det föregående alltjämt skall ersättas enligt LAF. Jag föreslår därför att i nu nämnda fall skall pröva rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen så snart frågan om ersättning uppkommit. En ändring bör därför göras i 8 kap. 3 § LAF så att prövning av om en försäkrad ådragit sig arbetsskada skall ske endast om det behövs för att bestämma rätten till ersättning enligt LAF. Jag är medveten om att mitt förslag kan få konsekvenser för AMF och . För dem uppstår ett administrativt problem genom att utredningar och beslut som erhålls från försäkringskassorna inte kommer att bli tillgängliga i samma utsträckning som . Jag skulle se positivt på en lösning som innebär att försäkrings- kassorna, om AMF och så önskar, yttrar sig om en arbetsskada bedöms föreligga. En förutsättning skulle vara att försäkringskassorna erhåller ersättning från AMF/arbete. Frågan bör beredas ytterligare. Förslaget om att slopa arbetsskadesjukpenningen kan komma att få konsekvenser för det förebyggande arbetsmiljöarbetet. Arbetsskadeför- säkringen fyller en viktig funktion i detta arbete. Arbetsskadeanmälan och den statistik som bygger på denna anmälan är härvid av stor betydelse. I Arbetarskyddsstyrelsens informationssystem om arbetsskador () registreras samtliga anmälningar om arbetsskador som rapporteras till försäkringskassorna. Uppgifterna används sedan i olika sammanhang i det förebyggande arbetsmiljöarbetet, t.ex. i yrkesinspektionens tillsyn och för statistik. Omkring 190 000 anmälningar om arbetsskada görs . Den enskilde skall enligt 8 kap. 1 § LAF anmäla en inträffad arbetsskada till sin arbetsgivare. En arbetsgivare som underrättats eller på annat sätt fått kännedom om en inträffad arbetsskada är enligt samma paragraf skyldig att anmäla skadan till . Av förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd framgår att anmälan skall göras på en särskild blankett och att skall sända en kopia av denna till yrkesinspektionen. Drygt 110 000 av arbetsskadeanmälningarna leder inte till någon försäkringsmässig prövning av arbetsskadan hos , eftersom ett tillfrisknande har skett inom samordningstiden. Resterande anmälningar behandlas hos för att pröva om en arbetsskada föreligger eller inte. Med den föreslagna samordningen kommer i regel inte att ha anledning att göra någon arbetsskadeprövning förrän krav på livränta uppkommit. Antalet arbetsskadeanmälningar kan därmed komma att minska. Detta minskar samhällets kunskap om arbetsskador, liksom möjligheterna att förebygga att skador inträffar. En sådan utveckling är inte acceptabel. Frågan om eventuella åtgärder för att tillgodose behov av information om arbetsskador och hälsorisker i arbetsmiljön bör därför, i avvaktan på resultatet av den kommande beredningen om sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna, övervägas inom . Jag har i denna fråga samrått med chefen för . Jag vill framhålla att mitt förslag att slopa arbetsskadesjukpenningen inte innebär någon som helst ändring i fråga om arbetstagares respektive arbetsgivares skyldighet att anmäla arbetsskada. Det är mycket angeläget att arbetsskador anmäls även i fortsättningen. Det bör här framhållas att arbetsgivare som underlåter att fullgöra sin anmälningsskyldighet kan dömas till böter med stöd av 8 kap. 11 § LAF. Vidare bör framhållas de skyldigheter för arbetsgivare i fråga om rutiner för planering, ledning och uppföljning av en verksamhet som följer av Arbetarskyddsstyrelsens kungörelse med föreskrifter om internkontroll av arbetsmiljön (ASF 1992:6). En anställd som omfattas av bestämmelserna om sjuklön i lagen (1991:1047) om sjuklön skall om han gör anspråk på sjuklön enligt 8 § sjukanmäla sig till arbetsgivaren. Om den anställde i sin sjukanmälan uppger att sjukdomen är orsakad av arbetet är arbetsgivaren skyldig att göra anmälan till . Om sjukperioden överstiger har den försäkrade rätt till sjukpenning enligt AFL fr.o.m. den . Om i samband därmed får kännedom om att sjukdomen är orsakad av arbetet, t.ex. genom att den försäkrade anger detta på blanketten Försäkran för sjukpenning fr.o.m. , är det lämpligt att kassan kontrollerar att arbetsgivaren fullgjort sin anmälningsskyldighet. 10 Beräkning av livräntor Mitt förslag: En ändring görs i 6 kap. 2 § LAF så att det klargörs att i fall då en tidsbegränsad livränta skall börja utges för ny tidsperiod, den nya livräntan skall omräknas i förhållande till det basbelopp som gällde när livräntan första gången började utges. Detta gäller även när en löpande livränta omräknas. Skälen för mitt förslag: De regler om beräkning av livränteunderlag som gällde fram till medförde att olika principer tillämpades beroende på om det gällde retroaktiva eller framåtverkande livräntor. 1992/93:30 föreslogs därför ändringar i 4 kap. 5 och 6 §§ LAF med innebörd att retroaktiva livräntor och framåtverkande livräntor skall fastställas efter samma principer. godkände regeringens förslag (bet. 1992/93:SfU8, rskr. 1992/93:142). Fr.o.m. gäller därmed att när livränta beviljas för förfluten tid skall livränteunderlaget fastställas med utgångspunkt i den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst vid livräntans begynnelsetidpunkt. Denna tidpunkt blir således avgörande för livräntans storlek och det då fastställda livränteunderlaget kommer att gälla också för den framtida livräntan. Motivet till de ändrade reglerna har varit att * för såväl tidsbegränsad livränta som livränta som beviljats tills vidare * låsa livränteunderlaget till begynnelsetidpunkten för utgivande av livränta i ett skadefall. Sedan de nya reglerna trätt i kraft har dock vissa problem uppmärksammats i fråga om basbeloppsanknytningen av tidsbegränsade livräntor. Jag anser att ett förtydligande bör ske för att skapa klarhet på denna punkt. Jag föreslår därför att i 6 kap. 2 § LAF anges att en fastställd livränta skall anknytas till det basbelopp som gällde från vilken livränta första gången utges. Detta medför att även vid omprövning enligt 4 kap. 12 § LAF av en löpande livränta den nya livräntan skall följa samma basbelopp. Ikraftträdande vad gäller förslaget att slopa rätten till arbetsskadesjukpenning har behandlats i det föregående liksom förslaget om avgiftsfria sjukvårdsförmåner m.m. för vissa HIV-smittade. Reglerna i övrigt bör träda i kraft med undantag av ändringen i 6 kap. 2 § LAF som föreslås gälla fr.o.m. . 12 Kostnader och finansiering 12.1 Socialavgifter avseende sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna Arbetsskadeförsäkringen finansieras genom en särskild arbetsskadeavgift. Fr.o.m. är avgiften av avgiftsunderlaget. Av de influtna arbetsskadeavgifterna avsätts en tjugondel som bidrag till kostnaderna för försäkringens förvaltning. Återstoden förs till arbets- skadefonden, som förvaltas av . är fondens behållning noll. Det underskott, som därefter uppkommit genom att utgifterna överstigit avgiftsintäkterna, har täckts från statsbudgetens inkomsttitel Övriga socialavgifter, netto.