prop · GH03195 · 1993-12-31 00:00:00 — En närmare precisering av de två befraktningsformeraa hel-och delbefraktning görs i andra stycket genom en definition av begreppotdelbefraktning. Även en definition av begrepp)et konsekutiva resor har införts. I andra stycket har - utöver vad som nämnts ovan - samlatsdefinitioner av ytterligare några viktiga begrepp inom befraktningsområdet.Med bortfraktare och befraktare avses detsamma som i 71 § sjölag,dock att textens formulering gjorts fartygscentre-rad. Begreppenresebefraktning och tidsbefraktning överensstämmer likaså med regleringen i1891 års sjölag. En ny definition i lagtexten avser begreppet avlastare.Med avlastare avses detsamma som vid styckegodstransport (jfr 13 kap. Det är av vikt att befordringsformema delbefraktning ochstyckegodstransport inte förväxlas. Om det föreligger delbefraktning ellerstyckegodstransport fär i första hand avgöras genom det avtalsdokument sompartema använder eller avser att använda. Avtalet om delbefraktning skallengagera ett visst fartyg medan vid styckegodstransport avtalet har engodscentrerad karaktär. Till skillnad mot vad som gäller enligt 71 § andra stycketi sjölag kan delbefraktning komma i fråga även på tidsbefraktningsområdet("space charter"). Tidscertepartiema avser dock normalt ett helt fartyg. Enligt tredje stycket gäller befraktningskapitletshestämmeher vid inrikes fart i samt vid intemordisk fart. Jämfört med regle ringen i 169 § första stycket sjölag, där det anges att lagen i den stat där avgångsorten är skall tillämpas, föreligger således den skillnaden att svensk rätt kommer till användning vid svenska dom stolar även när resan sker till från ett annat nordiskt land eller mellan nordiska länder. Någon praktisk skillnad bör detta knappast innebära eftersom befraktningsreglema avses bli i det närmaste identiska i de nordiska ländema. I sista punkten görs dock undantag från principon om tillämpning av domstolslandets lag vid inrikes resor i , och . Regeln tar sikte på den 265 situationen, att man i de nordiska ländema eller i någotav dem skulle vilja införa ett enhetligt ansvarssystem avseende olika slag avinrikes befordran av gods (se även vid 2 § i 13 kap, vad avser styckegods- Några lagvalsregler för utomnordisk certepartifart gesinte. I fjärde stycket anges endast att befraktningskapitlets bestämmelserskall tillämp>as i de fall svensk rätt kommer till användning. Lagvalet fåravgöras enligt certepartiets bestämmelser eller annars enligt allmännaintemationellt privaträttsliga regler. Bestämmelsema i detta kapitel tillämpas inte i den månannat följer av avtalet, av praxis som har utbildats mellan partema eller avhandelsbmk eller annan sedvänja som måste anses bindande för partema. Vid resebefraktning i inrikes fart i och i fartmellan , , och får bestämmelsema i 27 § inteåsidosättas genom avtal till nackdel för avlastare, resebefraktare ellermottagare. Detsamma gäller bestämmelsema i 19 kap. 1 § första stycket 5 ochfjärde stycket. I befraktningsavtalet får dock tas in bestämmelser om gemensamthaveri. Om begränsningar i avtalsfriheten i inrikes fart i , Finlandeller gäller lagen i det land där befordringen utförs. Vid befraktning i fart som avses i 13 kap. 2 § första ochandra styckena får bestämmelsema i 18 § om utfårdande av konossement inteåsidosättas genom avtal till nackdel för avlastaren. Att bestämmelsema i detta kapitel inte heller fåråsidosättas genom avtal i vissa andra fall följer av 5 §. (jfr 313 § i utredningens förslag) Denna paragraf, som reglerar befraktningsreglernasdispositiva omfattning, motsvarar i huvudsak 72 § första stycket och 168 §första stycket sjölag. I första stycket har gjorts vissa förtydUganden iförhållande till sjölag utan att några ändringar i sak åsyfs. Härvidhar reglema formulerats med 3 § köplagen som förebild. Således anges uttryckligeni lagtexten att även praxis som har utbildats mellan partema kan åsidosättabefraktningsreglema. Vad gäller handelsbmk och annan sedvänja kan endast bmkoch sedvänja som måste anses vara bindande för partema sätta de dispositivareglema åt sidan. Vid en prövning av giltigheten, som då måste ske i det enskildafallet, bör en rad omständigheter beaktas. Som exempel kan anges en sedvänjasfasthet och utbredning, partemas kännedom om den, sedvänjans uppkomst och desslämplighet (jfr prop. 1988/89:76 s. 65). Enligt andra stycket får ansvaret för godsskada inteinskränkas vid avtal om inrikes eller intemordisk resebefraktning. de särskilda preskriptionsreglema i 19 kap. 1 §.Begränsningen av Prop. 1993/94:195 avtalsfriheten till enbart resebefraktninginnebär att motsvarande tidsbefraktningsregler blir i princip dispositivaoberoende av fartområde. Likaså förblir utrikes resebefraktning fri, dvs.partema får såsom tidigare avtala andra villkor även om enligt certepartieteller genom lagvalsregler svensk rätt skall tillämpas. Bestämmelsema i detta stycke utgör inget hinder förpartema att träffa överenskommelser om uppgörandet av gemensamt haveri. Bestämmelsenom detta överensstämmer med motsvarande bestämmelse i 13 kap. 4 §. Regeln i fjärde meningen i samma stycke skall ses som ettkomplement till lagvalsregeln i 1 § tredje stycket andra meningen. Om exempelvisdansk lag skall tillämpas av en svensk domstol enligt nämnda lagvalsregel,skall även omfattningen av det tvingande ansvaret avgöras med utgångspunkt fråndanska regler. I tredje stycket anges att reglema om utfårdande avombordkonossement (trampkonossement) vid resebefraktning inte får åsidosättasgenom avtal till nackdel för avlastaren i viss fart. Det geografiskatillämpningsområdet är detsamma som gäller för linjekonossement. Motsvarandebestämmelser på tidsbefraktningens område är däremot dispositiva. Av fjärde stycket framgår som en upplysning att ävenreglema i 5 § om trampkonossement är tvingande när konossementet bestämmerrättsförhållandet mellan bortfraktaren och tredje man. Bestämmelsema i 5 §gäller vid såväl rese- som tidsbefraktning. Befraktning av ett bestämt fartyg m.m. Gäller befraktningsavtalet ett bestämt fartyg, fårbortfraktaren inte fullgöra avtalet med ett annat fartyg. Om avtalet gerbortfraktaren rätt att efter eget val sätta in ett annat fartyg än det avtaladeeller att i övrigt använda andra fartyg, får bortfraktaren endast sätta infartyg som är lika ändamålsenliga som det avtalade fartyget. Rätten kan utövasflera gånger. Om avtalet gäller ett helt fartyg eller en full last, fårbortfraktaren inte ta med gods för någon annan än befraktaren. Detta gälleräven om fartyget skall gå i ballast för att påbörja en ny resa. (jfr 314 § i utredningens förslag) Paragrafen motsvarar 73 och 74 §§ sjölag. Någraänd ringar i sak åsyftas inte. Vissa tillägg har dock gjorts i utfyllande syfte. Första stycket Vid tidsbefraktning, som i mycket liknarett hyresavtal, är certe- partiet normalt knutettill ett bestämt fartyg. På resebefraktnings- Prop. området, där resan ochlasten ställs i förgmnden på ett annat sätt, kan bortfraktaren emellertidofta förbehålla sig rätten att sätta in ett I certepartiet förekommer då tiUägg av typen "or I vissa fall, exempelvis vid konsekutiva resor, kan bortfraktarenha full frihet i valet av fartyg genom klausuler som "nameor substitute in owners's option". Iförsta stycket anges att bortfraktaren vid en substitution endast får sätta infartyg som är lika ändamålsenliga som det avtalade fartyget. Vid bedömningen avdetta kan olika egenskaper hos fartyget vara be-tydelseftilla. Det kan röra sigom lastförmåga, lastnings- och lossningskapacitet, manöveregenskaper ellerägar- och nationalitetsförhållanden. Även fartygets ålder kan ha betydelse urförsäkringssynpunkt. Vidareanges i samma stycke att en rätt att ersätta ett fartyg med ett annat kanutövas . En inskränkning i denna rätt måste därför ske genombestämmelser i certepartiet. Fråganhumvida rätt att sätta in ett annat fartyg föreligger även efter en förlisningeller kondemnation kan vara svårbedömbar. Avtalspartema har varitoense om detta, bl.a. på gmnd av konjunkturläget, och en tolkning av substitutionsklausuleni fråga har fått ske i det enskilda fallet. En särskild regel härom vid förlustoch kondemnation av fartyget har därför tagits in i 30 § och 73 §. Bestämmelseni andra stycket överensstämmer helt med 74 § sjölag och gäller såvälrese- som tidsbefraktning. I förtydligande syfte har lagts till att förbudetäven gäller en föregående ballastresa eftersom befraktaren inte skall behövastå risken för tidsspillan eller andra olägenheter. En fömtsättning är dock attballastresan omfattas av certepartiet. Paragrafenhar avfattats enligt Lagrådets förslag. Överlåterbefraktaren sina rättigheter enligt befraktningsavtalet till någon annan ellervidarebortfraktar han fartyget, förblir han ändå ansvarig för att avtaletfullgörs. Bortfraktarenfår inte överlåta befraktningsavtalet utan samtycke från befraktaren. Harbefraktaren samtyckt upphör bortfraktarens ansvar enligt avtalet. (jfr315 § i utredningens förslag) Reglemai första stycket överensstämmer i sak helt med 75 § sjölag. Befraktaren kan således överlåta sina rättigheter enligt 268 befraktningsavtaletutan samtycke från bortfraktaren men förblir i gengäld ansvarig för attavtalet ändå fullgörs i dess förpliktande Prop. Det kan exempelvisröra sig om skyldigheten att leverera last eller att betala frakt.Han kan även vidarebortfrakta fartyget med Medvidarebortfraktning avses därvid vad som i tidigare sjörättsliglagstiftning benämnts "underbortfraktning" ("frem- bortfraktning" pånorska). Imotsats till befraktarens möjligheter kan bortfraktaren inte överlåtabefraktningsavtalet på annan utan befraktarens godkännande. Det är nämligenoftast av stor betydelse för befraktaren vem som utför befordringen. Det kanexempelvis vara så att befordringen skall utföras med ett bestämt fartyg medspeciella egenskapjer. Även ägar- och nationalitetsförhållandena kan varabetydelsefulla i visst fartområde. I andra stycket har därför införts ettuttryckligt krav på befraktarens samtycke för att överlåtelse avbefordringsförpliktelsema skall få ske. Lämnas samtycke är å andra sidanbortfraktaren fri från ansvar för att befraktningsavtalet därefter blirfullgjort, om inte avtalspartema i det särskilda certepartiet gjort förbehållför ett fortsatt ansvar för den urspmnglige bortfraktaren. Utfårdarbortfraktaren konossement för gods som befordras med fartyget, bestämmerkonossementet villkoren för befordringen och utlämnandet av godset när detgäller förhållandet mellan bortfraktaren och tredje man som inneharkonossementet. Bestämmelser i befraktningsavtalet som inte har tagits in ikonossementet kan inte göras gällande mot tredje man, om inte konossementethänvisar till dem. Bestämmelsemaom konossement i 13 kap. 45 - 57 §§ gäller även konossement som avses i förstastycket. När det följer av 13 kap. 3 § att bestämmelsema i kapitlet omtransport av styckegods skall tillämpas på konossementet, bestämsbortfraktarens ansvar och rättigheter i förhållande till tredje man medmotsvarande tillämpning av reglema i 13 kap. 4 och 24 - 40 §§. (jfr316 § i utredningens förslag) Såväl enligt 1891års sjölag som enligt denna lag är bestämmelsema om konossement desamma förkonossement i linjefart och konossement med bakomliggande certeparti ellerannat befraktningsavtal (s.k. trampkonossement) så snart det blivit omsatt.Tekniskt åstadkommes detta genom att det i denna paragraf görs hänvisningartill bestämmelsema om konossement vid styckegodstransport (linjekonossement). Första stycket, varsfrämsta syfte är att stärka trampkonossementens omsättningsvärde, anger somhuvudregel att konossementsvillkoren gäller i förhållandet mellan bortfraktarenoch tredje man som innehar konossementet. Bestämmelsen utgör en parallell tillbestämmelsen i 13 kap. 42 § tredje stycket som rör styckegodstransport.Endast den Prop. 1993/94:195 ändringen har företagits i förhållande till 160§ sjölag att begreppjet "mottagare" ersatts med det meromfattande begreppet "tredje man". På så sätt markeras att regelnblir tillämplig så snart ett konossement blivit omsatt. När konossementet bestämmer förhållandet till tredje mankan bestämmelser i befraktningsavtalet göras gällande endast om konossementetinnehåller en hänvisning till befraktningsavtalet. För att en sådan hänvisningskall godtas måste det vara möjligt att identifiera det befraktningsavtal somhänvisningen skall avse. Om det t.ex. finns flera certepartier med olikabestämmelser och det inte går att fastställa vilket certeparti hänvisningenavser, kan den inte beaktas. I andra stycket regleras dels trampkonossementets innehålloch rättsverkningar och dels ansvaret för lastskada mot tredje man som inneharkonossementet. Första meningen anger att reglema för linjekonossement istyckegodskapitlets 45-57 §§ även gäller trampkonossement som innehas avtredje man, dvs. en annan än befraktaren. Vidare anges i andra meningen attansvarsreglema i 24-40 §§ i samma kapitel skall till-lämpas. Hänvisningen till13 kap. 4 § innebär att ansvarsreglema blir tvingande inom dettillämpningsområde som avses i styckegodskapitlets 2 §. Men dämtöver kan -utan uttrycklig hänvisning - vissa bestämmelser som getts i tredje mansintresse ha en tvingande karaktär. fall där något trampkonossement inte bestämmer bortfraktarens ansvar mottredje man gäller ansvarsreglema i 27 och 63 §§. Om inteannat är avtalet, skall den frakt betalas som var gängse när avtalet ingicks. Om annateller mer gods än vad som följer av avtalet har inlastats, skall för detta godsbetalas gängse frakt vid lastningen, dock inte lägre än den avtalade frakten. (jfr 317 § i utredningens förslag) Bestämmelsen ersätter 124 § sjölag. Enmotsvarande bestämmelse för styckegodstransport finns i 13 kap. 10 §. På linjefartens område är det normala att frakten följerprislistor och tariffer som offentliggjorts i förväg. Transportkunden kandärför inte drabbas av några större överraskningar. Vid resebefraktning(särskilt vidkonsekutiva resor) kan emellertid förflyta mellan Prop.1993/94:195 certepartietsingående och resans utförande. För att förhindra att avtalspartskall drabbas av ofömtsedda svängningar p& firaktmark- naden hardärför i första stycket föreskrivits att frakten om den inte avtalatsskall bestämmas till gängse frakt när befraktningsavtalet Till skiUnad från vad som gäller vid styckegodstransportinnehåller befraktningsreglema (jfr 13 kap. 10 §) inte någon uttrycklig bestämmelseom förfallotiden för frakten. In dubio torde då gälla -såsom tidigare - attbetalning skall ske efterskottsvis när godset lämnas ut. Genom andra stycket har gällande regler om s.k. överlossatgods utökats till att omfatta även annan last än vad som avtalats. Det kanexempielvis röra sig om farligt gods för vilket gäller en helt annan fraktsats.För att ge full kompjensation åt resebortfraktaren anges därför att gängsefrakt vid inlastningstillfållet skall betalas, dock att regeln inte får ledatill en lägre frakt än den som i övrigt blivit avtalad. Resebortfraktaren skall se till att fartyget ärsjövärdigt, vari också innefattas att det är behörigen bemannat och utmstat ochatt lastmm, kyl- och frysmm samt övriga utrymmen i fartyget, i vilka godslastas, är i gott skick för att godset skall kunna tas emot, befordras ochbevaras. (jfr 318 § i utredningens förslag) Denna bestämmelse är med undantag för vissa ordval identiskmed den regel om sjövärdighet som finns intagen i 13 kap. 12 § andra stycket. Lagrådet har, på motsvarande sätt som beträffandebestämmelsen i 13 kap, 12 §, förordat att även förevarande bestämmelse utformasi närmare överensstämmelse med sjövärdighetsregeln i 6 kap. 1 §. Som jagnärmare har utvecklat i spocialmotiveringen till förstnämnda paragraf har jaginte varit beredd att godta Lagrådets förslag i nu aktuellt avseende. Resebefraktarens val av lastnings- och lossningshamn Ger befraktningsavtalet resebefraktaren rätt att väljalastnings- eller lossningshamn, skall fartyget gå till den hamn som hananvisar, om den är tillgänglig och fartyget kan ligga flott och säkert och utanhinder gå in eller ut med lasten. Val av lossningshamn c-i'-" senastvid lastningens slut. Har resebefraktaren beordrat fartyget till en osäker hamn,är han ansvarig för skada som därigenom orsakas fartyget om han inte visar attfel eller försummelse inte föreligger hos honom själv eller någon som han svararför. Vid konsekutiva resor skall rätten att välja vilka resorsom fartyget skall utföra utövas p& ett sådant sätt att de sammanlagdalängdema av lastresoma respektive ballastresoma enligt avtalet blir väsentligendesamma. I annat fall är resebefraktaren skyldig att betala ersättning förfraktförlust. Resebefraktaren får inte ändra valet av hamn eller resa. (jfr 319 § i utredningens förslag) Bestämmelsema i denna paragraf, som saknar motsvarighet i1891 års sjölag, speglar några gmndläggande principer som utvecklats inomkontraktsrätten i de fall resebefraktaren i befraktningsavtalet har fått enoptionsrätt med avseende på viUca hamnar som skall angöras eller vilka resorsom skall utföras . Sådana optionsklausuler förekommer numerai stor utsträckning i certepartiema. Men görs från resebortfraktarenssida förbehåll och begränsningar av olika slag, exempelvis i form av s.k.närklausuler, ballastmilklausuler osv. De principer som anges i lagtexten avsesge stadga åt tolkningen av den flora av olika klausuler som således förekommer. Första stycket anger att resebefraktaren vidoptionsrättens utövande kan välja hamn endast under fömtsättning att denna ärlämplig med avseende på tillgänglighet och säkerhet. Utan särskild överenskommelsekan resebortfraktaren därför neka att angöra vissa hamnar. När det gäller valav lossningshamn begränsas optionsrätten även tidsmässigt. Valet mäste görasinnan lastningens slut för att dröjsmål och extra kostnader inte skall uppståför resebortfraktaren. Bestämmelsema om osäker hamn i andra stycket skall ses somett komplement till första stycket. Då resebefraktaren tillagts en rätt attvälja lastnings- eller lossningshamn bör han också ha ett strängare ansvar ilinje med de principer som fastlagts på tidsbefraktningens område. Det kanhärvid hänvisas till vad som i detta avseende anförts vid 65 §. I tredje stycket ges en särskild bestämmelse förkonsekutiva resor när befraktaren har rätt att välja vilka resor som skallutföras. I sådana fall är han skyldig att se till att det längdmässigt blir ennågorlunda balans mellan last- och ballastresoma. Utan en sådan regel kanoptionsrätten missbmkas eftersom bortfraktaren normalt bara intjänar fraktunder lastresoma. Bryter befraktaren mot regeln blir han ansvarig förbortfraktarens fraktförlust under certepartiet. Av fjärde stycket framgår att resebefraktaren endast kangöra ett val av hamn eller resa enligt första och andra styckena. Även dennaregel föranleds av en önskan att skydda resebortfraktaren mot alltför storaolägenheter och extra kostnader genom onödiga förberedelser. Paragrafen har avfattats enligt Lagrådets förslag. Har bestämd lastningsplats inte avtalats, skall fartygetförläggas till den lastningsplats som resebefraktaren anvisar, såvida denna ärtillgänglig och fartyget kan ligga flott och säkert och utan hinder gå ut medlasten. Om lastningsplats inte har anvisats , skall fartygetförläggas till sedvanlig lastningsplats. Kan det inte ske, skallresebortfraktaren välja en plats där lastningen skäligen kan äga mm. Vare sig bestämd lastningsplats har avtalats eller inte,har resebefraktaren rätt att få fartyget förhalat från en lastningsplats annan, om han svarar för kostnadema för detta. Ofr 320 § i utredningens förslag) Bestämmelsema i denna paragraf motsvarar 77 och 78 §§ i1891 års sjölag. Endast språkliga och redaktionella ändringar har gjorts. Resebortfraktaren är skyldig att låta fartyget ligga kvarför lastning en viss lastningstid, som omfattar liggetui och överliggetid. Vidbefraktning på linjefartsvillkor {liner terms) ingår ingen överliggetid ilastningstiden. Ofr 321 § i utredningens förslag) Bestämmelsen i första meningen i denna paragraföverensstämmer med 80 § första stycket sjölag. Någon ändring avbegrep-pon lastningstid, liggetid och överliggetid eller av den kostnads- ochtidsmässiga riskfördelningen avses inte, annat än att utformningen avbegrepp)et överliggetid har anpassats till framför allt engelsk certepartipraxis(se vid 14 §). Undantagsregeln i andra meningen är däremot ny. Den angeratt lastningstiden inte omfattar någon överliggetid i de fall befraktningen sker på s.k. linjefartsvillkor (liner terms). En sådan certepartiklausul används i vissa fall då avtalspartema har utformat avtalet så att det faller under reglema om resebefraktning men de likväl önskar en 273 linjefartsliknandereglering på vissa punkter. 18 1993/94. Liggetidens längd Prop. Liggetidär den tid som skäligen kan påräknas för lastningen när befrsJctningsavtaletingås. Vid beräkningen av liggetiden skall hänsyn tas till fartygets ochlastens art och storlek, lastningsanordningama ombord och i hamnen samt andraliknande omständigheter. 1)fac (fast as can), med utgångspunkt från att lastningen skall utföras så snabbtsom fartyget kan ta emot last med oskadade lastningsanordningar, 2)faccop(fast as can custom of the port), med utgångspunkt från att lastningen skallutföras så snabbt som vanligt lastningssätt i hamnen tillåter, 3)liner terms (linjefartsvillkor) med utgångspunkt från att lastningen skallutföras så snabbt som vid vanlig lastning i hamnen av fartyg som går ilinjefart, med tillägg för den tid som går förlorad vid trafikanhopning. Omen gemensam tid har bestämts för lastning och lossning löpor liggetiden inte utförrän den gemensamma tiden har gått till ända. Liggetidenberäknas i arbetsdagar och arbetstimmar. Som arbetsdag räknas varje vardag dåarbete utförs det antal timmar som är vanligt i hamnen på vardagar. Somarbetstimme räknas varje timme som kan användas till lastning på vardagar. Förde dagar då det arbetas mindre än på arbetsdagar räknas det antal timmar somvanligen används till lastning. Ofr322 § i utredningens förslag) Dennaparagraf motsvarar 81 och 87 §§ sjölag, dock med viktiga ändringaroch tillägg. I1891 års sjölag ges detaljerade regler om liggetidens längd beroende på ettfartygs utmstning och storlek. För fartyg av en viss större dräktighet bestämsliggetiden dock efter en mer allmän skälighetsbedömning. Enligt detta styckeskall en sådan allmän regel gälla för alla fartyg när liggetiden inte bestämtsi certepartiet. Ett fartygs storlek och utmstning blir därvid två av fleraomständigheter som påverkar beräkningen av liggetiden. Detförekommer att liggetiden endast bestäms med utgångspunkt från vissa certepartiklausuler. Förfarandet kommer exemp>elvis till användning då förhållandena på lastnings- eller lossningsplatsen inte är närmare kända. I syfte att nå en så enhetlig tolkning som möjligt av tre klausuler (fac, faccop, liner terms), som ofta visat sig medföra tvist mellan avtalspartema, har i andra stycket tagits in en till respektive klausul hörande standard. Dessa standarder fördelar den tidsmässiga risken mellan bortfraktaren ch befraktaren vid avvikelser från det normala lastnings- eller lossning förfarandet. Tredjestycket avser den situationen att gemensam tid för lastning och lossning blivitbestämd och anger att liggetiden inte löper ut förrän all gemensam liggetidtagits i anspråk. Först därefter kan således ersättning för överliggetid kommai fråga. I87 § första stycket sjölag föreskrivs att av den gemensamma tidenfår inte mer tas i anspråk för lastningen än att en skälig del av tidenåterstår för lossningen. Någon sådan begränsning innehåller inte 11 §. Dettabetyder exempelvis att all liggetid kan användas i lastningshamnen och åberopasmot mottagaren av godset utan att särskild anteckning om detta skett i berörtkonossement. Om överliggetid uppkommit redan i lastningshamnen kan dock ersättningför denna krävas enbart om beloppet förts på konossementet. Detta följer av 5 §andra stycket jämfört med 13 kap. 49 § andra stycket.