prop · GG03216 · 1993-03-25 00:00:00 — Artikel 6 i garanterar inte den enskilde rätt till domstolsprövning i mer än en instans. I artikel 2.1 i Protokoll nr 7 till (tilläggsprotokoll nr 7) garanteras dock var och en som av domstol har dömts för brottslig gärning rätten att få skuldfrågan eller straffet omprövat av högre domstol. Artikeln har följande lydelse: Var och en som dömts av domstol för brottslig gärning skall ha rätt att få skuldfrågan eller straffet omprövat av högre domstol. Utövandet av denna rätt, inbegripet grunderna för dess utövande, skall regleras i lag. Undantag från denna rätt får göras vad avser mindre grova gärningar, enligt föreskrift i lag, eller i de fall då vederbörande har dömts i första instans av den högsta domstolen eller har dömts efter det att en frikännande dom har överklagats. Undantag från rätten till omprövning får alltså göras i fråga om mindre grova gärningar eller i fall då den enskilde har dömts i första instans av den högsta domstolen eller har dömts av en överinstans efter det att lägre rätts frikännande dom har överklagats (artikel 2, punkt 2). För svenskt vidkommande kan det förekomma att vissa befattningshavare döms av som första och sista instans (3 kap. 3 § RB). Ett sådant förfarande är alltså ut- tryckligen konventionsenligt. Rätten till omprövning enligt artikel 2 i tilläggsprotokoll nr 7 omfattar inte tvistemål. Det är således inte konventionsstridigt att tillhandahålla endast ett eninstansförfarande i tvistemål. Av praxis följer att artikel 6 i i princip blir tillämplig även på överrättsprocessen, om en sådan tillhandahålls i det nationella systemet. När det gäller frågan hur ett system med prövningstillstånd stämmer överens med konventionsregleringen kan följande sägas. Först kan sammanfattningsvis konstateras att det inte finns några åtaganden som hindrar ett förbud att överklaga avgöranden i tvistemål. Däremot innebär nämnda konventioner att det inte får finnas fullföljdsförbud i brottmål. I brottmål gäller att staten - med vissa undantag - skall tillhandahålla ett system med möjlighet till prövning i åtminstone två instanser. Om en stat tillhandahåller ett överrättsförfarande, måste staten också garantera att det förfarandet inte strider mot vad som gäller enligt artikel 6 i och artikel 14:5 . Av den praxis som har utbildats kring artikel 6 i framgår att innebörden av denna artikel bl.a. är att det i allmänhet krävs muntliga inslag i förfarandet. Ett rent skriftligt förfarande anses emellertid i vissa fall uppfylla konventionens krav. Bl.a. gäller detta om det är utformat som ett prövningstillståndsförfarande. I förarbetena till sägs att en dispensprövning i sig är att anse som en omprövning i den mening som anges i artikel 14:5 i konventionen. Det kan alltså sammanfattningsvis konstateras att ett system med prövningstillstånd för omprövning i en andra instans, som enbart innehåller skriftliga moment, är förenligt med våra konventionsåtaganden, såväl vad gäller tvistemål som brottmål. Inte heller våra övriga internationella förpliktelser innebär några hinder mot en ordning som innefattar ett system med dispensprövning. I själva verket är det internationellt sett inget ovanligt med en sådan ordning. 2.4 Förhållandena i vissa andra länder Redovisningen i det följande tar i första hand sikte på förhållandena i brottmål och beskriver endast i begränsad ut- sträckning förhållandena i tvistemål. I är första instans häradsrätt eller rådstuvurätt. Häradsrätt dömer med en lagfaren domare och nämndemän medan rådstuvurätt dömer med tre lagfarna domare. Det finns inga regler om prövningstillstånd eller fullföljdsbegränsningar utan i princip kan alla avgöranden från underrätt överprövas av hovrätt, som består av fyra lagfarna domare. Det skall påpekas att det i pågår ett reformarbete på det här området och att en ny organisation, delvis efter svensk förebild, trädde i kraft . Inte heller då är avsikten att det skall införas några begränsningar i rätten till överprövning. I gäller att den som vill anhängiggöra ett tvistemål i många fall först måste vända sig till forliksrådet, som har till uppgift att medla mellan parterna. Det finns ett eller flera forliksråd i varje kommun. Forliksråden består av tre lekmän och har vid sidan av sin medlande uppgift begränsad domsmyndighet i vissa saker. Den första domstolsinstansen i tvistemål är i regel herredsrett eller byrett, som i tvistemål i princip bara består av en juristdomare. Om någon av parterna begär det, eller rätten finner det lämpligt, skall två lekmän ingå i rätten. I vissa fall skall dessa lekmän vara sakkunniga. Det går att överklaga alla tvistemålsdomar till lagmannsretten som är andra instans. Om överklagandet gäller ett förmögenhetsvärde , krävs det samtycke av lagmannen (lagmannsrettens chef) för att lagmannsretten skall pröva överklagandet. Samtycke kan i regel bara ges om avgörandet har betydelse för andra mål eller när saken har särskilt stor betydelse för klaganden och lär i praktiken ges mycket sällan. Lagmannens beslut i dessa frågor kan inte överklagas. När ett överklagat tvistemål prövas, är lagmannsretten sammansatt av tre juristdomare och - om parterna ber om det - två eller fyra lekmän.De flesta brottmål anhängiggörs i byrett eller herredsrett som första instans i en sammansättning med en juristdomare och två nämndemän. Reglerna om överklagande av en byretts eller en herredsrett dom i ett brottmål är ganska invecklade. Den som är missnöjd med bedömningen av bevisfrågan kan inte överklaga domen. Däremot kan han begära att bevisfrågan prövas på nytt av lagmannsretten. För att få en sådan ny behandling av bevisfrågan krävs det samtycke av Höyesteretts kjaeremålsutvalg, som består av tre domare. Enligt lagen skall samtycke ges om det kan finnas skäl att vara tveksam om bevisbedömningen i underinstansen är riktig eller om det finns andra särskilda skäl för prövning. Vid den förnyade behandlingen består lagmannsretten av två juristdomare och tre lekmän, som tillsammans avgör både skuld- och påföljdsfrågan. Praxis sägs vara restriktiv när det gäller att ge samtycke till ny prövning. Kjaeremålsutvalget kan i vissa situationer i stället för att bevilja ny rättegång upphäva domen eller frikänna den dömde. Det lär förekomma mycket sällan. Den som i ett norskt brottmål som har anhänggiggjorts i byrett eller herredsrett i stället är missnöjd med underinstansens dom beträffande något annat än bevisprövningen (i allmänhet påföljdsval eller straffmätning) kan överklaga domen till Höyesterett. Även här krävs det tillstånd av kjaeremålsutvalget för att prövning skall äga rum. Enligt lagen skall tillstånd inte beviljas om kjaeremålsutvalget finner det klart att klagomålen inte kommer att leda till framgång. När det gäller klagomål från åklagare kan härutöver tillstånd nekas om frågan är av mindre betydelse eller om det annars inte finns skäl att saken prövas av Höyesterätt. Om Höyesterätt tar upp en fråga till prövning, består rätten av fem juristdomare. Kjaeremålsutvalget kan avgöra ett mål i sak under vissa förutsättningar. De allra grövsta brottmålen anhängiggörs i direkt i lagmannsretten. Lagmannsretten består av tre juristdomare och en jury som kallas för lagretten. Huvudprincipen är att lagretten avgör om den tilltalade är skyldig eller inte och lagrettens avgörande kan inte överklagas. Härutöver gäller i dessa mål som huvudregel att åklagarsidan inte kan överklaga rättsfrågan i ansvarsdelen till nackdel för den dömde. I övrigt kan rättsfrågor och påföljdsfrågor överklagas till Höyesterett enligt samma regler som gäller för avgöranden av byrett och herredsrett. I anhängiggörs de flesta tvistemål och brottmål i byret, som i tvistemål i allmänhet består av en enda lagfaren domare. För att en tvistemålsdom skall få överklagas till landsret (motsvarigheten till våra hovrätter) krävs tillstånd av justitieministern, om målet rör . Tillstånd ges om saken är av ingripande betydelse för klaganden eller om den rymmer väsentliga rättsliga eller bevismässiga tveksamheter. Vid behandlingen av överklaganden i tvistemål består landsretten av minst tre lagfarna domare. I brottmål består byretten av en juristdomare och två nämndemän eller av ensam juristdomare. Huvudregel är att byrettens dom i ett brottmål kan överklagas till landsret både när det gäller skuldfrågan och påföljdsfrågan. Det finns dock undantag när det gäller smärre förseelser. Åklagaren kan i politisaker (de flesta bötesbrott samt vissa andra brott) överklaga byrettens dom endast om andra påföljder än böter eller konfiskation kan följa på brottet. Den dömde kan i politisaker överklaga endast om högre straff än 30 dagsböter eller i böter eller konfiskation av egendom till motsvarande värde har ådömts. Justitieministern kan tillåta överklagande som annars skulle vara förbjudet om saken är av principiell karaktär eller om det finns särskilda skäl i övrigt för det. Vid överprövningen av byrets eller herredsrets brottmålsdom består landsret av tre juristdomare, i vissa fall dessutom tre nämndemän. De grövsta brottmålen anhänggigörs i i landsret som första instans. Därvid medverkar förutom tre juristdomare en jury som kallas för naevninger. I princip avgör juryn skuldfrågan. Påföljdsfrågan avgörs sedan av juristdomarna och juryn gemensamt varvid varje juristdomare har fyra röster. Juryns beslut i skuldfrågan kan i princip inte överklagas. Däremot kan påföljdsfrågan överklagas; dock bara på den grund att straffet ligger utanför de gränser som har bestämts i lagen eller står i uppenbart missförhållande till brotten. I finns det i princip bara två domstolsinstanser. Inga lekmän deltar i dömandet. från underrätterna kan överklagas till överrätten som normalt består av fem domare. Domstolens president kan dock efter invecklade regler besluta att rätten skall vara domför med tre domare. Det gäller framför allt tvistemål om mindre värden och straffsaker som inte är så komplicerade. I tvistemål får överklagande från den lägsta instansen inte ske rörande saker vars värde understiger (motsvarar ). I är domstolarna organiserade efter ett tvåinstanssystem vartill kommer en kassationsdomstol. Tribunal d''''Instance dömer i tvistemål om högst . Tribunal de dömer i brottmål där maximistraffet inte överstiger två månaders fängelse eller i böter. Dessa domstolar är domföra med en lagfaren domare. Tribunal de grande Instance dömer i tvistemål som rör högre värden än . Tribunal correctionel dömer i grövre brottmål än dem som ankommer på tribunal de , dock inte de grövsta. Domstolarna är domföra med tre lagfarna domare. d''''Assises dömer i de allra grövsta brottmålen. Domstolen är sammansatt av tre lagfarna domare och nio jurymedlemmar. Domare och jurymedlemmar avgör gemensamt både skuldfrågan och påföljdsfrågan, varvid åtta röster av de tolv är nödvändiga för en fällande dom. meddelade av en tribunal d`instance, en tribunal de , en tribunal de grande instance eller en tribunal correctionel kan överklagas till cour d''''appel. Mot domar av en cour d''''assises finns däremot inte motsvarande rättsmedel. Dessutom saknas möjligheten att överklaga till cour d''''appel i fråga om sådana domar av en tribunal de där den utdömda påföljden inte överstiger fem dagars fängelse eller i böter. Den prövning som görs av cour d''''appel kan gälla såväl bevisfrågor som rättsfrågor. Alla domar som har meddelats i sista instans inom ramen för det ovan nämnda förfarandet - dvs. av cour d''''appel efter överklagande dit, av cour d''''assises eller av tribunal de i de fall då rätten till överklagande till cour d''''appel är avskuren - kan, men enbart under påstående om felaktig rättstillämpning, angripas genom begäran om kassation hos cour de cassation. Om cour de cassation finner den tidigare meddelade domen vara rättsligt felaktig, upphävs domen och målet återförvisas för ny prövning av en annan domstol av samma slag som den som sist har dömt i målet. I anhängiggörs de mindre grova brottmålen i Amtsgericht medan de grövre brottmålen anhängiggörs i Landgericht som första instans. Amtsgericht är sammansatt antingen av ensamdomare - så är fallet då det på brottet inte kan följa strängare straff än sex månaders frihetsstraff - eller av en juristdomare och två lekmän, som benämns Schöffen. I det senare fallet kallas domstolen Schöffengericht. En dom av Amtsgericht i den ena eller den andra sammansättningen kan överklagas - både beträffande bevisfrågor och påföljdsfrågor - till Landgericht. Landgericht är sammansatt av tre juristdomare och två Schöffen eller, vid behandling av överklagande av avgörande av ensamdomare i Amtsgericht, av en juristdomare och två Schöffen. De domar som meddelas av Landgericht kan angripas, men enbart på rent rättsliga grunder, genom rättsmedlet Revision. Vid mål som Landgericht har handlagt i andra instans, dvs. efter överklagande från Amtsgericht, sker överklagande genom Revision till Oberlandesgericht som därvid består av tre domare. Vid mål som Landgericht har handlagt i första instans sker överklagande genom Revision till Bundesgerichthof, som består av fem domare. Det finns ingen form av prövningstillstånd i den tyska straffprocessen. I avgörs mindre grova brottmål i första instans av Magistrates''''Court som inte får döma ut strängare straff än sex månaders fängelse eller . Magistrates'''' Court är sammansatt av två eller flera lekmannadomare eller, i de större städerna, av en yrkesdomare. Brottmålsdomar som har meddelats av Magistrates'''' Court kan överklagas till Crown Court utan krav på prövningstill- stånd. Crown Court består därvid av en yrkesdomare och två - fyra lekmannadomare. De grövre brottmålen prövas i första instans av Crown Court som därvid består av en yrkesdomare och jury (utom när den tilltalade erkänner brottet eftersom jury då inte behövs). Juryn har till uppgift att besluta i skuldfrågan medan domaren i förekommande fall utmäter straffet. Domen i Crown Court kan överklagas till Court of Appeal (Criminal Division), som består av tre eller flera domare. Överklagandet kan gälla skuldfrågan eller påföljden eller bådadera. Om ett överklagande gäller skuldfrågan och grundar sig enbart på påstående om felaktig rättstillämpning, behövs inte något prövningstillstånd. Däremot krävs det prövningstillstånd om grunden för överklagandet avser bevisningen i målet eller utgörs av en blandning av argument rörande både bevisning och rättstillämpning. Ett undantag från kravet på prövningstillstånd gäller när domaren i Crown Court har intygat att överklagandet är försvarbart. Om överklagandet avser påföljden, krävs emellertid alltid prövningstillstånd. Prövningstillstånd lämnas av Court of Appeal. I handläggs de minsta tvisterna och de lindrigaste brottmålen inför s.k. underdistriktsdomstolar. De är i regel sammansatta med en ensam juristdomare. Vissa avgöranden av underdistriktsdomstolarna går inte att överklaga; det gäller brottmål där böter om mindre än 50 () ådömts och tvistemål som rör lägre belopp än 2 500 (). Andra avgöranden av underdistriktsdomstolarna kan överklagas till distriktsdomstolarna som vid prövning av överklaganden består av tre juristdomare. Distriktsdomstolarnas avgöranden i andra instans går inte att överklaga. Distriktsdomstolarna fungerar också som första instans i de fall som inte faller inom underdistriktsdomtolarnas kompetens. Härvid är distriktsdomstolarna sammansatta med en eller tre juristdomare. Avgöranden av distriktsdomstolarna i brottmål där ett lägre bötesbelopp än 250 () har ådömts går inte att över- klaga. Andra avgöranden kan överklagas till en av de fem överpröv- ningsdomstolarna som i regel består av tre juristdomare (utom i vissa mål som rör skatter där rätten består av en domare). Den högsta domstolen i är en kassationsdomstol. Den kan inte pröva sakfrågor utan bara rättsfrågor och den kan inte själv sätta ett nytt avgörande i det överklagade avgörandets ställe utan den får i stället återförvisa felaktigt avgjorda mål till ny prövning i underinstansen. Också i de fall där det enligt vad som utvecklats inte går att överklaga kan man vända sig till kassationsdomstolen och påstå att avgörandet är behäftat med någon rättslig felaktighet. Kassationsdomstolen är i regel sammansatt av fem domare. Min bedömning: Det krävs snabba åtgär- der för att komma till rätta med hov- rätternas alltmer ökande målbalanser. Det finns många sådana åtgärder som är tänkbara. Det saknas dock tillräckligt underlag för att nu genomföra flertalet av dessa. Den utväg som står till buds är att bygga vidare på det system med prövningstillstånd i hovrätt som gäller i begränsad utsträckning . Som jag inledningsvis framhöll är arbetsläget vid hovrätterna mycket ansträngt. har på uppdrag av regeringen undersökt hovrätternas målutveckling och målstruktur. Undersökningen har redovisats i en rapport (Dv rapport 1990:4). Av rapporten framgår bl.a. att den totala målökningen i hovrätterna - 1989 uppgått till som målen genomsnittligt har blivit mer komplicerade. Även om hovrätterna har förmått att successivt öka målavverkningen, har de inte kunnat hålla jämna steg med den ökande tillströmningen. Också har måltillströmningen ökat kraftigt. kom det in drygt 22 000 mål till hovrätterna vilket var en ökning med nästan 1500 mål eller jämfört med . kom det in drygt 26 000 mål vilket innebär en ökning med omkring 4 000 mål eller jämfört med . Trots att antalet avgjorda mål har ökat har målbalanserna ökat kraftigt. Trots en ökande målavverkning ökade målbalanserna jämfört med . Läget har således förvärrats avsevärt sedan lämnade sitt betänkande. har i sitt betänkande diskuterat olika sätt att åstadkomma begränsningar och förenklingar av hovrättens överprövning. Skälen för att begränsa möjligheterna till omprövning av domstolsavgöranden är framför allt två. För det första innebär det - både för parterna och för domstolsväsendet - mindre kostnader och besvär om instanskedjan förkortas så att ett slutligt avgörande kommer snabbare. För det andra finns det ett starkt intresse av att överrätternas resurser koncentreras på de mer svårbedömda och kvalificerade målen. Instansordningen inom domstolsväsendet bygger - vilket har berörts - på att de olika instanserna har delvis skilda funktioner. För de allmänna domstolarnas del innebär det bl.a. att processen i hovrätten skall kunna begränsas till de frågor som parterna vill ha prövade. Det är alltså inte fråga om att målen i hovrätten skall under- kastas en fullständig omprövning. Idealet är i stället en ordning där processen i hovrätten innebär en till varje mål anpassad överprövning.Domstolsutredningen beskriver olika sätt att begränsa och förenkla processen i hovrätten. Det kan ske genom åtgärder som syftar till att minska flödet av mål till hovrätterna och genom att se till att de mål som väl når hovrätterna överprövas på ett ändamålsenligt sätt. Åtgärder som kan sägas begränsa flödet av mål till hovrätterna är t.ex. fullföljdsförbud med eller utan s.k. ventil, omprövning av tingsrätten, s.k. språngrevision, dvs. att tillåta att tingsrätts avgörande överklagas direkt till , slopande av rätten till avräkning av häktestid för dem som dömts till fängelse samt inskränkningar av möjligheterna till rättshjälp m.m. vid överklagande. En åtgärd som syftar till att förenkla processen i hovrätten och göra den mer ändamålsenlig i vissa fall är ett ökat inslag av skriftlighet. Även reglerna om hovrättens sammansättning kan utformas så att hovrättsarbetet förenklas. Ett system med prövningstillstånd kan - beroende på hur det utformas - sägas innebära en åtgärd som såväl begränsar som förenklar hovrättens överprövning. Det fyller därmed samma dubbla syfte som regler som på olika sätt inskränker omfattningen av hovrättens prövning (t.ex. den relativt nya 51 kap. 23 a § RB, vilken inskränker hovrättens skyldighet att pröva skuldfrågan i brottmål i vissa fall). Ett system med prövningstillstånd kan också antas leda till att flödet av mål till hovrätterna minskas. Ett sådant system berör i och för sig inte alls möjligheterna att överklaga mål till hovrätterna. Systemet som sådant innebär inte annat än att vissa mål kan handläggas på ett mer ändamålsenligt sätt i hovrätterna. Man kan visserligen förmoda att vissa parter gör den bedömningen att prövningstillstånd inte kommer att beviljas och därför avstår från att överklaga tingsrättens dom. Denna effekt av ett system med prövningstillstånd torde dock endast bli marginell. 2.5.2 Olika sätt att begränsa och förenkla hovrättsprocessen I det följande skall jag översiktligt redogöra för de olika sätt att minska måltillförseln samt begränsa och förenkla hovrättsprocessen som behandlar i sitt betänkande. Förbud att överklaga tingsrättens avgörande Det mest radikala sättet att inskränka hovrättsprövningen är naturligtvis att helt ta bort möjligheten att överklaga tingsrättens dom eller beslut. Redan enligt gällande ordning finns för ett fåtal fall sådana regler om fullföljdsförbud. Det gäller främst vissa beslut som en tingsrätt kan fatta under handläggningen av ett mål. Om en tingsrätt har förklarat en domare jävig, får tingsrättens beslut inte överklagas. Detsamma gäller om tingsrätten har bifallit en begäran om rättshjälp åt misstänkt i brottmål eller har förordnat målsägandebiträde (49 kap. 7 § RB). Vidare gäller att, om en tingsrätt har funnit att en dom eller ett beslut av tingsrätten har överklagats i rätt tid, detta ställningstagande av tingsrätten inte kan överklagas. Vissa avgöranden, varigenom tingsrätt i egenskap av fastighetsdomstol överprövat arrendenämn- dens beslut, kan inte heller överklagas till hovrätt (se t.ex. 8 kap. 33 § jordabalken, JB). Regler om fullföljdsförbud i tvistemål och brottmål torde vara ovanliga internationellt. Som framgår av redogörelsen om förhållandena i vissa andra länder finns dock ett totalt fullföljdsförbud för vissa tvistemål i . Även i och finns regler om fullföljdsförbud, men i dessa länder genombryts förbuden av den allmänna möjligheten att hos kassationsdomstolen påstå att det överklagade avgörandet är behäftat med rättsliga felaktigheter. Det hindrar inte att det i dessa länder är så att den som har fällts för ett lindrigt brott och menar att han är oskyldig i princip inte har några möjligheter att få skuldfrågan omprövad av högre rätt. Vid sidan av de förut angivna bestämmelserna finns det inte i några regler om förbud att överklaga ett tingsrättsavgörande till hovrätt. Däremot finns det, som nämnts, regler av innebörd att det är förbjudet att överklaga ett hovrättsavgörande till (se t.ex. 18 kap. 4 § ÄktB och 20 kap. 12 § FB). föreslår i betänkandet inte några nya regler om fullföljdsförbud i ledet tingsrätt - hovrätt. Det främsta skälet till detta är att ett oinskränkt fullföljdsförbud leder till nackdelar för rättstillämpningen genom att det inte går att få fram vägledande avgöranden av högre rätt. Vid sidan av detta anförs ytterligare två skäl. Dels skulle ett fullföljdsförbud inte kunna avse annat än de allra mest bagatellartade frågorna och skulle därför inte nämnvärt avlasta hovrätterna arbete. Dels skulle man med ett sådant system trots allt göra rejäla ingrepp i den hävdvunna rätten att få överklaga domstolsavgöranden. Om ett sådant ingrepp inte medför några avsevärda fördelar, bör man avstå ifrån det är utredningens slutsats. Fullföljdsförbud med s.k. ventil I vissa fall har regler om fullföljdsförbud i ledet hovrätt - försetts med undantag, en s.k. ventil. Tanken är att pre- judikatbildningen blir lidande i de fall det inte går att överklaga avgöranden ända upp till . Man har därför konstruerat ett system som innebär att hovrätten kan medge rätt att över- klaga, om det föreligger särskilda skäl för att låta ta ställning till frågan om prejudikatdispensprövning. Då vinner man den stora fördelen att inte behöver befatta sig med en mängd frågor som inte är av prejudikatintresse medan man ändå skapar garantier för att de mål som är av intresse från prejudi- katsynpunkt kan föras upp till prövning.