prop · GG03216 · 1993-03-25 00:00:00 — Enligt min mening är denna ordning en mycket viktig beståndsdel som är ägnad att bevara rättssäkerheten i ett system med prövningstillstånd. För det andra innebär utredningens förslag att hovrätten också skall kunna bevilja prövningstillstånd då ett mål har prejudikatintresse, dvs. är av vikt för ledningen av rättstillämpningen. Denna dispensgrund är ofta inte lika intressant för den enskilde som möjligheten till ändringsdispens. Den är emellertid betydelsefull för rättssystemet som sådant eftersom det är viktigt att sörja för rättsbildningen. För det tredje, slutligen, skall hovrätten kunna bevilja prövningstill- stånd i form av extraordinär dispens. Denna dispensgrund avser de fall då det vid tingsrättens handläggning har förekommit vissa grövre felaktigheter. Denna dispensgrund är inte betydelselös för den enskilde. Den utgör en särskild garanti för att grövre felaktigheter i förfarandet kan korrigeras. Ett system med prövningstillstånd som innehåller de beskrivna dispensgrunderna är inte någon ovanlig företeelse i ett internationellt perspektiv. Den tidigare gjorda genomgången av förhållandena i vissa andra länder visar att det är relativt vanligt med krav på prövnings- tillstånd för överklaganden till andra instans. Det synes svårt att hävda att dessa andra länder erbjuder en otillräcklig rättssäkerhet. Ett system med prövningstillstånd utformat som ett skriftligt förfarande är också förenligt med och våra internationella åtaganden i övrigt. En avgörande fråga är då vilka målkategorier som skall omfattas av en regel om prövningstillstånd. Den enda avgränsning som är praktisk möjlig är att på något sätt knyta regler om prövningstillstånd till vilken påföljd som är aktuell i målet. De påföljder som förekommer i svensk strafflagstiftning är straffen böter och fängelse samt de övriga påföljderna villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård. Principen i lagstiftningen är den att de enskilda straffbuden anger en straffskala i böter eller fängelse eller bådadera och att straffet enligt särskilda bestämmelser kan bytas ut mot en av de andra påföljderna. Fängelse är alltid att anse som svårare straff än böter. Det innebär att det för de lind- rigaste brotten bara föreskrivs böter i straffskalan. Även på bötesnivån finns en indelning. Huvudregeln är att böter ådöms i ett visst antal dagsböter där storleken av varje dagsbot bestäms av den dömdes ekonomiska förhållanden. gäller att dagsböter skall bestämmas till ett antal av minst 30 och högst 150 (200 som gemensamt straff för flera brott) samt att varje dagsbot skall bestämmas till lägst 30 och högst . Det innebär att det maximala dagsbotsstraffet är för ett brott och för flera brott. Vid sidan härav finns för de allra lindrigaste brotten, ibland kallade ordningsförseelser, ett enklare system med penningböter. De brott som straffas med penningböter är till alldeles över- vägande delen trafikförseelser. Systemet går ut på att bötesbeloppet fastställs enbart på grund av brottets beskaffenhet utan hänsyn till den dömdes ekonomi. Förutom dagsböter och penningböter förekommer i två fall s.k. normerade böter. Det ena är olaga trålfiske enligt 35 c § lagen (1950:596) om rätt till fiske där böterna högst kan bestämmas till etthundra gånger antalet hästkrafter (DIN) på det fiskefartyg som använts för bogsering av trålen. Det andra fallet är brott mot vissa bestämmelser i lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled. Enligt lagens 77 § bestäms straffet till ett belopp från och med fem till och med för varje stycke flottgods, dock lägst . I tidigare sammanhang (SOU 1987:46) har föreslagits att en reform bör ta sikte på mål där någon annan påföljd än böter inte är aktuell. ansluter sig till den uppfattningen. Det är också min uppfattning. Att införa regler om prövningstillstånd för den som dömts till ett fängelsestraff skulle innebära ett för stort ingrepp i rätten till prövning i andra instans. Några remissinstanser föreslår att ett system med prövningstillstånd också skall omfatta de fall där någon av tingsrätten har ådömts villkorlig dom. Jag är inte beredd att nu föreslå något sådant. Om ett system med prövningstillstånd i brottmål skall införas bör det enligt min mening i första hand användas för bötesmål. Men även med en sådan begränsning kan ytterligare avgränsningar göras. föreslår att kravet på prövningstillstånd skall omfatta alla mål där tingsrätten har dömt till böter. Med en sådan avgränsning spelar det i praktiken ingen roll hur straffskalan för brottet är utformad. Flera remissinstanser förordar dock en snävare avgränsning. Ett sådant förslag är att man knyter an till just straffskalan och kräver prövningstillstånd i de fall där enbart böter - och inte fängelse - ingår i straffskalan. Ett annat förslag är att man skulle begränsa förfarandet med prövningstillstånd på det viset att förfarandet skall omfatta endast de fall där tingsrätten har dömt ut ett visst lägre bötesstraff, exempelvis endast i de fall tingsrätten har dömt ut mindre än 50 dagsböter. Ett tredje sätt vore att knyta an till den faktiska bötessumma som tingsrätten har dömt ut. Ytterligare ett sätt att göra gränsdragningen är att i stället knyta an till den ändring som begärs i hovrätten. Några remissinstanser för fram detta senare sätt att avgränsa vilka mål som skall kräva prövningstillstånd, men påtalar att en sådan avgränsning skulle medföra att fullföljdshänvisningarna skulle bli komplicerade. Det problemet skulle i och för sig kunna lösas lagtekniskt. Jag är emellertid inte beredd att på det befintliga beredningsunderlaget överväga förslag i den riktningen. Det kan finnas anledning att arbeta vidare med denna fråga inom ramen för den utredning jag avser att ta initiativ till (avsnitt 2.5.3). Närmast till hands ligger i stället att knyta frågan om prövningstillstånd till den påföljd som faktiskt har ådömts i målet. Systemet kan då utformas så att prövningstillstånd skall krävas i mål där tingsrätten i påföljdsdelen endast har dömt till böter. Ett sådant system skulle för det första omfatta alla mål som bara rört de ordningsförseelser som straffas med penningböter. Dessutom skulle man i systemet få med mål som i tingsrätten rört brott som straffas med dagsböter som högsta straff. Hit hör bl.a. brottsbalksbrotten vållande till annans död (ringa brott), hemfridsbrott, olaga intrång, förtal, förolämpning, tillgrepp av fortskaffningsmedel (ringa brott), fyndförseelse, åverkan, tagande av olovlig väg, olaga spridande av efterbildning, missbruk av larmanordning, hindrande av förrättning och föregivande av ställning som advokat. Dessutom tillkommer en del brott inom specialstraffrätten, exempelvis vårdslöshet i trafik, bristande uppbördsredovisning samt vissa brott mot jakt- och fiskelagstiftningen. Det skulle med en sådan ordning också krävas prövningstillstånd i mål om brott där det ingår både böter och fängelse i straffskalan och där tingsrätten har bestämt straffet till böter. Exempel på brott med sådan straffskala är ofredande, olaga hot, sexuellt ofredande, förförelse av ungdom, snatteri, egenmäktigt förfarande, bedrägligt beteende, undandräkt och rattfylleri. Tingsrätten kan också bestämma straffet till böter i fall av försök, förberedelse och stämpling till brott där det endast ingår fängelse i straffskalan och då skulle det krävas prövningstillstånd vid överklagande till hovrätt. Slutligen kan tingsrätten i vissa fall där det endast ingår fängelse i straffskalan sätta ned straffet till böter. De fallen är exempelvis nödvärnsliknande situationer (24 kap. 5 § BrB) och om den tilltalade är (29 kap. 7 § BrB). Även i sådana fall skulle det krävas prövningstillstånd vid överklagande till hovrätt. Ett system med prövningstillstånd där avgränsningen görs på det beskrivna sättet innebär i och för sig att det blir en i viss mån flytande gräns mellan mål som kan komma att överprövas utan krav på prövningstillstånd och mål där sådant tillstånd krävs. Systemet innebär också att en del mål om förhållandevis allvarliga brott där straffet på grund av särskilda omständigheter satts under straffminimum kommer att omfattas av kravet på prövningstillstånd. Detsamma gäller om tingsrätten dömer för ett lindrigare brott än det åklagaren har yrkat ansvar för. Det ligger emellertid i sakens natur att det relativt ofta kommer att finnas skäl att bevilja prövningstillstånd i sådana mål. Den gränsdragning utredningen gör är dock enligt min mening förhållandevis klar och lättfattlig. Systemet med prövningstillstånd måste omfatta ett stort antal mål för att det skall ge önskade effektivitetsvinster. En undersökning som har genomfört visar att cirka 2 000 mål eller av alla brottmål som hovrätterna handlägger skulle komma att omfattas av ett system med prövningstillstånd som utformas enligt utredningens förslag. Enligt min mening innebär den modell utredningen föreslår en lämplig avvägning av de intressen som gör sig gällande. Jag föreslår därför att prövningstillstånd skall krävas i ledet tingsrätt - hovrätt i alla de brottmål där tingsrätten inte har dömt till annan påföljd än böter. Jag återkommer strax till frågan om vad som bör gälla i de fall tingsrätten frikänt den tilltalade från ansvar. En särskild fråga är om det skall finnas några undantag från kravet på prövningstillstånd i hovrätt vid bötesdomar. Från åklagarhåll har under remissbehandlingen med viss kraft framhållits att åklagaren inte skall behöva vara underkastad kravet på prövningstillstånd. Det hävdas att åklagaren har att iaktta objektivitetsprincipen och det regel- mässigt görs mycket noggranna överväganden innan ett mål förs vidare till hovrätten. Risken för onödiga överklaganden skulle vara i det närmaste obefintlig. Dessutom hävdas att det inte är arbetsekonomiskt försvarbart att en sådan noggrann prövning först görs av en åklagare och sedan dessutom av hovrätten. I sak anser jag att vad som sålunda framhålls väger tungt. Det finns emellertid enligt min mening en annan sida av saken. Om man ser det från den enskildes synpunkt kan det framstå som orättvist att han eller hon måste beviljas prövningstillstånd för att saken skall överprövas fullständigt, medan detta inte gäller för motparten. Denna aspekt skall enligt min uppfattning inte underskattas. Det är väsentligt att rättssystemet för den enskilde ter sig rättvist, särskilt i dessa fall, där den enskilde står mot en part som är, eller i vart fall kan upplevas som, starkare. I konventionssammanhang talas om "equality of arms", ett intresse som gör sig gällande också i detta sammanhang. Jag anser alltså att något generellt undantag för åklagaren inte skall gälla och jag föreslår därför ingen sådan regel. På en punkt finns det dock enligt min mening anledning att modifiera det gjorda ställningstagandet. Det gäller de ytterst sällsynta fall åklagarens talan förs av Riksåklagaren, eller ombudsmän. Dessa är inte underkastade dispenskrav vid överklagande till . I likhet med utredningen anser jag att det vore inkonsekvent om de då skulle skulle vara underkastade ett sådant krav vid överklagande till hovrätten. I betänkandet (SOU 1992:138) Några frågor angående Regeringsrätten föreslås dock att de skall vara underkastade kravet på prövningstillstånd för att få talan prövad i Regeringsrätten. Om detta förslag genomförs kan det tänkas finnas anledning att ompröva frågan också för de allmänna domstolarnas del. saknas emellertid skäl att inte undanta dem från kravet på prövningstillstånd för att få talan fullständigt prövad av hovrätten. Ett undantag bör alltså göras för dessa fall, innebärande att Riksåkla- garen, Justitiekanslern och ombudsmän har en ovillkorlig rätt att få en bötesdom fullständigt överprövad av hovrätten. En annan fråga är om kravet på prövningstillstånd skall gälla även i de fall tingsrätten har ogillat åtalet. Om denna fråga inte regleras särskilt, skulle resultatet bli att det inte kommer att krävas prövningstillstånd i de fall tingsrätten helt har frikänt den tilltalade (oavsett brottets svårhet). Inte heller skulle det krävas prövningstillstånd om tingsrätten dömt den tilltalade till fängelse för ett annat brott. Däremot skulle det krävas prövningstillstånd om tingsrätten dömt den tilltalade för ett bötesbrott och detta således även om frikännandet avser ett åtal för ett mycket allvarligt brott. Enligt utredningen skulle en sådan ordning ibland leda till mindre lämpliga resultat. Som exempel nämns det fallet att tingsrätten i ett mål om ansvar för mord och hastighetsöverträdelse frikänner den tilltalade för åtalet för mord och dömer till böter för fortkörning. Då skulle det krävas prövningstillstånd för att hovrätten skulle pröva ett överklagande från åklagaren beträffande mordet. En sådan konsekvens skulle enligt utredningen kunna undvikas om lagen utformas så att det inte krävs prövningstillstånd vid frikännande dom i mål av viss svårhet. Utredningen drar här gränsen så att prövningstillstånd skall krävas då någon av tingsrätten frikänts från ansvar för brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse . Utredningens förslag i denna del röner ingen större uppmärksamhet från remissinstanserna. Den av utredningen föreslagna regeln har i och för sig sina fördelar. I praktiken torde det nämligen sällan vara aktuellt att döma till annan påföljd än böter för brott med en sådan straffskala. Man når alltså ganska väl en kongruens med gränsdragningen för mål med fällande dom. En sådan regel innebär emellertid - helt i enlighet med vad åsyftat - att det å andra sidan inte kommer att krävas prövningstillstånd i de fall tingsrätten frikänt den tilltalade för ett allvarligare brott som tingsrätten dömt den tilltalade för annat brott till böter. Denna situation regleras alltså annorlunda än den jag redovisade, nämligen den att tingsrätten hänför den åtalade gärningen till ett - kanske betydligt - lindrigare brott än åklagaren yrkat ansvar för och dömer den tilltalade till böter i stället för fängelse. För sådana situationer kommer det ju att ställas krav på prövningstillstånd om avgränsningen görs som jag har redovisat.I stället för att begränsa kravet på prövningstillstånd till de fall då den tilltalade frikänts från ett lindrigt brott ifrågasattes i lagrådsremissen om det inte generellt skall ställas krav på prövningstillstånd vid frikännande domar. En regel om prövningstillstånd i brottmål måste emellertid enligt lagrådsremissen utformas så att svaret på frågan om det krävs prövningstillstånd eller inte blir detsamma oavsett vem av parterna som överklagar domen och i vilken del domen överklagas. Även utred- ningens förslag bygger på denna förut- sättning. Härav följer bl.a. att krav på prövningstillstånd inte kan gälla om tingsrätten har frikänt den tilltalade för ett brott och har dömt honom till fängelse för ett annat brott. En särskild regel med krav på prövningstillstånd vid frikännande domar måste enligt lagrådsremissen därför utformas så att det bara skall gälla om tingsrätten helt har frikänt den tilltalade från ansvar. Om tingsrätten har dömt den tilltalade för annan brottslighet skulle däremot huvudregeln bli tillämplig, dvs. det ställs krav på prövningstillstånd om påföljden är böter men inget sådant krav om påföljden är fängelse. Det innebär bl.a. att frågan om det krävs pröv- ningstillstånd eller inte i vissa fall blir beroende av om åtal har väckts för andra gärningar och av om dessa andra gärningar är allvarliga brott eller inte. I lagrådsremissen föreslogs mot angiven bakgrund en ordning som innebär att det skall krävas prövningstillstånd i hovrätten vid överklagande av en dom varigenom tingsrätten helt har frikänt den tilltalade. Lagrådet har lämnat följande allmänna synpunkter på utformningen av det remitterade förslaget i denna del: Genom bestämningen att tillståndskravet skall omfatta dom - eller del därav - i vilken den tilltalade inte dömts till svårare påföljd än böter eller blivit frikänd kommer regleringen att gälla avgöranden av mycket skiftande slag. Som exempel kan nämnas, å ena sidan, domar genom vilka den tilltalade ådömts mycket höga bötesstraff, t.ex. för trafikonykterhets- brott eller förmögenhetsbrott, och å andra sidan, frikännande domar där åtalet avsett mycket grova brott, t.ex. mord eller våldtäkt. Det framstår mot bakgrund härav som troligt att den valda avgränsningen kommer att leda till att prövningstillstånd beviljas i betydligt större utsträckning än som kan antas ha blivit fallet om utredningens förslag - att det skulle vara fråga om brott som straffas med böter eller fängelse - genomförts samt en begränsning eventuellt även gjorts avseende det ådömda bötesstraffets storlek. Vid sidan av de principiella synpunkter som kan anföras mot en sådan ordning där det formella kravet på prövningstillstånd går längre än som i praktiken kan antas vara motiverat tillkommer den negativa effekt från resurssynpunkt som varje "onödig" behandling av en tillståndsfråga innebär. Som jag framhöll i lagrådsremissen är ingen av de lösningar som jag har redovisat när det gäller frikännande domar helt invändningsfri. Invändningar kan också riktas mot det resultat som skulle uppstå om de frikännande domarna över huvud taget inte reglerades särskilt. Frågan om vilka preciseringar som krävs för att uppnå en mer nyanserad reglering kräver ytterligare överväganden som lämpligen bör kunna göras inom ramen för den utredning jag avser att ta initiativ till (jfr avsnitt 2.5.3). I valet mellan de tre alternativen föredrar jag därför på sakens nuvarande ståndpunkt den ordning som förordades i lagrådsremissen och som alltså innebär att det skall krävas prövningstillstånd i hovrätten vid överklagande av en dom varigenom tingsrätten helt har frikänt den tilltalade. En sådan regel är förhållandevis klar och enkel och är dessutom ägnad att stärka rättssäkerheten för den enskilde. Jag vill också ta upp frågan om tingsrättens sammansättning i de mål där prövningstillstånd föreslås för en fullständig överprövning i hovrätt. Som jag redan har nämnt handläggs många av dessa mål av tingsnotarier. En ordning med prövningstillstånd enligt mitt förslag skulle innebära att vissa brottmål blir fullständigt prövade i endast en instans och att juristdomaren i denna instans är en notarie, som har begränsad domarerfarenhet. I enlighet med vad jag har sagt (avsnitt 2.6.1) anser jag inte att detta äventyrar rättssäkerheten. Tillgänglig statistik visar att brottmål som vid tingsrätterna har avgjorts av notarier inte överklagas i större utsträckning än andra mål och att ändringsfrekvensen i dessa mål t.o.m. är lägre än i andra mål (jfr utredningens betänkande s. 321). Dessutom dömer en tingsnotarie aldrig ensam i dessa mål. Notarien har alltid tre nämndemän vid sin sida. De skäl jag har framfört i denna fråga beträffande tvistemålen tidigare, har samma bärkraft vad gäller brottmålen. Jag anser alltså att det inte finns någon anledning att ändra på de behörighetsregler som gäller härvidlag. 2.6.4 Hovrättens sammansättning vid dispensprövningen Mitt förslag: Reglerna om hovrättens sammansättning ändras så att hovrätten vid dispensprövningen skall vara domför med tre, i stället för med två leda- möter. 27 Utredningen föreslår att de nuvarande sammansättnings- och omröstningsreglerna behålls även i ett utvidgat system med prövningstillstånd. Remissinstanserna: Från ett par remissinstanser framförs att dispens- prövningen borde göras av tre ledamöter och att det skall vara tillräckligt att en av de tre ledamöterna vill bevilja prövningstillstånd för att detta också skall bli hovrättens beslut. Skälen för mitt förslag: I de mål där det förekommer dispensprövning i hovrätt, dvs. småmålen, görs dispensprövningen av två ledamöter. Om en av ledamöterna vill bevilja pröv- ningstillstånd blir det också hovrättens mening. föreslår att denna sammansättnings- och omröstningsregel behålls även i ett utvidgat system med prövningstillstånd. Som skäl anger utredningen att det bidrar till effektivitetsvinsten att ett större antal mål kan avgöras slutligt av två i stället för tre ledamöter. Dessutom nämner utredningen att det kan vara praktiskt på de hovrättsavdelningar som består av totalt fem ledamöter att dispensprövningen görs av två ledamöter. De tre övriga kan då handlägga andra mål eller ärenden. Från några remissinstanser framförs att dispensprövningen i stället borde göras av tre ledamöter och att det skall vara tillräckligt att en av dessa tre vill bevilja prövningstillstånd för att detta också skall bli hovrättens mening. Den enskilde får då tre ledamöter som granskar hans överklagande och det är tillräckligt att han lyckas övertyga en av dessa tre, för att han skall få till stånd en fullständig överprövning av sin sak. I lagrådsremissen föreslogs att dispensprövningen skall göras av tre ledamöter. Lagrådet har i denna del anfört: Med utgångspunkt från att domstolsutredningen föreslog att hovrätten vid dispensprövningen skulle bestå av två ledamöter framstår det enligt lagrådets mening som något osäkert vad effekten från resurssynpunkt kommer att bli av remissens förslag, att tre ledamöter skall tas i anspråk för sådan prövning. Det är också svårt att bedöma hur förslaget att vanliga omröst- ningsregler skall tillämpas vid frågornas avgörande - i stället för nu gällande regler i 16 kap. 3 § , enligt vilken den av två ledamöter som vill bevilja prövningstillstånd har utslagsröst - kommer att inverka på frekvensen beviljade tillstånd. Det antagande som ligger närmast till hands är dock att det från rent statistisk synpunkt kommer att bli något svårare att få prövningstillstånd med den i remissen föreslagna ordningen angående sammansättning och omröstning. För egen del vill jag anföra följande. En ordning som innebär att dispensprövningen skall göras av tre le- damöter är enligt min uppfattning ägnad att skapa starka garantier för att prövningen görs under mycket kvalificerade och rättssäkra former. En sådan ordning är också naturlig inte minst som huvudregeln när det gäller hovrättens sammansättning är just tre lagfarna domare; det är den sammansätt- ning som gäller i tvistemål när tings- rätten bestått av en lagfaren domare, i bötesmål och vid all skriftlig handläggning. Om tre ledamöter deltar vid dispensprövningen minskar också risken för felbedömningar. En sådan sammansättning torde inte heller märkbart försvåra eller fördröja dispensprövningarna vid hovrätterna. Många hovrättsavdelningar består av sex ledamöter och tredomarsammansättningen är en naturlig och invand arbetsform för hovrätternas ledamöter och passar många hovrättsavdelningars rutiner väl. Prövningstillståndsfrågorna kan då blandas med andra frågor som avgörs efter föredragning inför tre domare. Det finns inte heller någon anledning att anta att de effektivitetsvinster ett system med prövningstillstånd förväntas medföra skulle rubbas på något avgörande sätt med en sådan ordning. Jag kan i detta sammanhang inte se något skäl till att skilja på brottmål och tvistemål. Som också framhåller har det ett egenvärde att eftersträva att ha så få sammansättningsregler som möjligt. Jag föreslår därför att dispensprövningen skall göras av tre ledamöter och är inte beredd att ansluta mig till det under remissbehandlingen framförda förslaget om att omröstningsreglerna skall utformas så att det skall räcka att en av de tre ledamöterna vill bevilja prövnings- tillstånd. 2.6.5 Tvistemål som handläggs tillsammans med brottmål Min bedömning: Någon särregel för de fall ett skadeståndsanspråk handläggs tillsammans med ett brottmål föreslås inte. Detta innebär att man vid dispensprövningen får behandla avsvars- frågorna i den för brottmål stadgade ordningen och de enskilda anspråken enligt den för tvistemål stadgade ord- ningen. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det införs en särskild regel för dessa fall.