prop · GG03216 · 1993-03-25 00:00:00 — I idéskissen (Ds 1989:2) påpekades att det, om rätten till överprövning begränsades, var särskilt viktigt att rättegången i första instans var av så hög kvalitet som möjligt. Därför ansågs det finnas anledning att se över behörigheten för tingsnotarier att handlägga vissa mål. beslöt att notarietjänstgöringen skulle kortas ned från till . I propositionen (prop. 1989/90:100 bil. 4) gjordes en del uttalanden om tjänstgöringens innehåll. Bl.a. uttalades att tyngdpunkten i notarietjänstgöringen borde ligga på arbete på en domarrotel och att på eget ansvar utföra domar- göromål. Vidare underströks att domstolen, för att förordna en notarie att självständigt utföra domargöromål, alltid måste bedöma såväl den enskilde notariens lämplighet för uppgiften som svårighetsgraden på de mål och ärenden som notarien skall handlägga. I många fall måste detta enligt vad som sades i propositionen tillämpas så att den or- dinarie rotelinnehavaren eller den annars ansvarige domaren bedömer lämpligheten av varje enskilt mål eller ärende för sig. För att allmänhetens förtroende för rättskipningen skall kunna upprätthållas är det av största vikt att de notarier som anförtros domargöromål är tillräckligt erfarna och mogna för den ålagda uppgiften. lämnade dessa uttalanden utan erinran. redovisar en del statistik vad gäller brottmål respektive tvistemål som har handlagts av notarier. Av denna redogörelse framgår att notarier - alltid tillsammans med nämndemän - handlägger omkring 10 000 bötesbrottmål . Dessa mål överklagas inte i större utsträckning än andra mål. Statistiken visar dessutom att de notariemål som överklagas ändras av hovrätterna i mindre utsträckning än andra brottmål. drar den slutsatsen att domsluten i de brottmål som handläggs av notarier är lika riktiga som de som handläggs av andra domare. Man skulle därför inte kunna åberopa avgörandenas kvalitet som skäl för att ta bort notariernas behörighet om man vill införa prövningstillstånd i vissa brottmål. Bland remissinstanserna reses ingen kritik mot denna slutsats. Jag har ingen avvikande uppfattning. tar emellertid upp en annan aspekt, som också berörs av flera remissinstanser, nämligen frågan om allmänhetens förtroende för den dömande verksamheten. Inte som den speglar sig i domar och beslut, utan som den framstår i förhandlingssalen. Notarier är av naturliga skäl i allmänhet helt unga och de saknar vana att leda förhandlingar. Det är givet att de kan göra ett osäkert intryck på parter och andra som uppträder inför rätta. Även om avgörandena till slut blir riktiga, kan en valhänt handläggning göra att de inblandade får en känsla av att allt inte har gått riktigt till. Enligt min mening är detta en viktig aspekt. framhåller dock att det inte synes finnas någon kritik mot notariernas sätt att handlägga bötesbrottmål. Utredningens slutsats blir att notariebehörigheten inte bör utgöra hinder för att införa krav på prövningstillstånd i dessa mål. Ett viktigt skäl för denna ståndpunkt - som också jag ansluter mig till - är att det skulle negativt påverka hela domarutbildningen, om notarierna inte fick handlägga bötesbrottmål. De skulle inte få någon erfarenhet av att leda förhandlingar och deras träning i att självständigt fatta beslut skulle bli avsevärt försämrad. Det innebär i sin tur att de notarier som sedan väljer att fortsätta på domarbanan och kommer ut på tingsrätterna för att handlägga även svårare brottmål kommer att vara sämre rustade än nu för sina viktiga arbetsuppgifter. Enligt min mening skulle innebörden bli att man bara sköt fram eventuella problem till en senare tidpunkt, en tidpunkt då handläggningen dessutom avser mer kvalificerade mål. Jag anser det inte vara rimligt att försämra domarutbildningen i sådan grad genom att inskränka notariernas behörighet att handlägga bötesbrottmål. Om regler om prövningstillstånd införs för vissa brottmål, bör notarierna enligt min mening ändå kunna behålla sin behörighet att döma i bötesbrottmål. I tvistemål förhåller det sig något annorlunda. Reglerna om notariers behörighet att handlägga tvistemål om penningfordringar kan sammanfattas på följande sätt. Om tvisten handläggs som ett småmål och alltså rör låga värden - upp till ett halvt basbelopp - kan en notarie inte utan särskild prövning av lagmannen enligt 20 § tingsrättsinstruk- tionen (TI, 1979:572, omtryckt 1990:463) förordnas att handlägga målet. Men om tvisteföremålets värde är över ett halvt basbelopp, finns inga begränsningar utöver den allmänna regeln att en notarie inte får utföra uppgifter som är av vidlyftig eller svår beskaffenhet eller som av annan orsak kräver särskild erfarenhet (19 § TI). Det finns ingen statistik över hur många tvistemål som notarier handlägger eller om hur deras avgöranden står sig i högre rätt. Uppenbarligen är det dock fråga om ganska få avgöranden i jämförelse med brottmålsavgörandena. Påpekas kan också att reglerna i är så konstruerade att det i princip krävs samtycke av båda parter för att ett tvistemål slutligt skall få avgöras av en ensamdomare. Mot den nu angivna bakgrunden är det svårt att se varför tingsnotarier inte skall få handlägga tvistemål utan hinder av att det finns regler om prövningstillstånd i ledet tingsrätt - hovrätt. går ett steg vidare och föreslår att notarier skall ges behörighet att, utan särskilt förordnande enligt 20 § TI, även handlägga tvistemål som handläggs som småmål. Jag är för dagen inte beredd att ta ställning till en sådan ändring i tingsrättsinstruktionen. Jag är emellertid beredd att dra den slutsatsen att frågan om notarie- behörighetens närmare innehåll inte bör påverka frågan om reglerna om prövningstillstånd i hovrätt skall utvidgas eller inte. Avslutningsvis vill jag här framhålla följande. En ordning med prövnings- tillstånd innebär ett undantag från huvudregeln att den som överklagar tingsrättens dom har en oinskränkt rätt att få en fullständig omprövning av målet i hovrätten. Den nuvarande ordningen i de s.k. småmålen innebär enligt bestämmelsen i 49 kap. 13 § RB, som jag har redovisat, att prövningstillstånd kan beviljas i form av prejudikatdispens, ändringsdispens eller extraordinär dispens. Den i praktiken viktigaste dispensgrunden enligt denna bestämmelse är ändringsdispensen. Ett system med ändringsdispens är något annat än den dispensprövning som förekommer i . Där är det i princip bara mål med prejudikatintresse som skall tas upp till prövning. Ett system med ändringsdispens innebär inte att det blir förbjudet att klaga till högre rätt. Den part som vill överklaga kan göra det vare sig det finns regler om prövningstillstånd eller inte. Vad som skiljer ett system med prövningstillstånd från ett system med obegränsad rätt till prövning i högre rätt är inte rätten att överklaga utan överrättens handläggning av de mål som överklagas. Det kan alltså konstateras att det inte är fråga om att själva fullföljdssystemet principiellt förändras utan bara att man skapar utrymme för ett mera flexibelt sätt att handlägga de fullföljda målen. När jag förordar en utvidgning av systemet med prövningstillstånd i hovrätt vill jag framhålla att en sådan reform måste vara förbunden med garantier för att rättssäkerheten inte försämras och att stora krav måste ställas på utformningen av ett system med prövningstillstånd. Ett sätt att gå fram är att förstärka hovrättens sammansättning vid dispensprövningen. Jag vill redan här nämna att jag - som jag (avsnitt 2.6.4) skall redovisa närmare - anser att frågor om prövnings- tillstånd skall avgöras av tre i stället för två ledamöter. En sådan ordning är ägnad att bidra till att rättssäkerheten upprätthålls. Jag vill också framhålla att jag är angelägen om att en reform på detta område utvärderas relativt omgående och att det bör kunna bli en viktig uppgift för den utredning som jag nämnde (avsnitt 2.5.3). Lagrådet har beträffande förslaget att utvidga systemet med prövningstillstånd i hovrätt anfört följande: Remissen innehåller i denna del förslag till reformer som innebär betydande förändringar i gällande rättsordning i och med att möjligheterna att få en fullständig omprövning i hovrätt av vissa avgöranden av tingsrätt minskas. 25 gäller dispositiva tvistemål utgör förslaget närmast en vidareutveckling av ett system som redan tillämpats under en förhållandevis och utan att några mer påtagliga nackdelar därav har framkommit. Förslaget att införa krav på prövningstillstånd för att hovrätt skall ta upp vissa avgöranden i brottmål till ny behandling är däremot en nyhet som aktualiserar åtskilliga svårbedömda och känsliga frågor av både principiell och praktisk natur. Inte minst remissbehandlingen av domstolsutredningens förslag i denna del ger här en god överblick över såväl de invändningar av skilda slag som kan riktas mot den tänkta ordningens som behovet av en reform för att bättre än tillvarata hovrätternas starkt ansträngda resurser. 2.6.2 Prövningstillstånd i tvistemål Mitt förslag: Den nu gällande värde- gränsen för vilka tvistemål som kräver prövningstillstånd i hovrätt höjs från ett halvt basbelopp till ett basbelopp. Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Det stora flertalet av remissinstanserna tillstyrker i huvudsak utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Några få remissinstanser avstyrker utredningens förslag i denna del. Skälen för mitt förslag: För de dispositiva tvistemålens del gäller regler om prövningstillstånd för s.k. småmål. Av de omkring 3 200 tvistemål som kom in till hovrätterna var 506 småmål. Under nämnda år överklagades av tingsrätternas avgöranden i ordinära tvistemål till hovrätterna medan av avgörandena i småmål överklagades. Under ändrade hovrätterna av de överklagade avgörandena i ordinära tvistemål och av avgörandena i småmål. Den officiella statistiken innehåller inga uppgifter om hur många av småmålen som avgörs av hovrätterna genom beslut att inte meddela prövningstillstånd. Av en undersökning som har gjort framgår emellertid att av de överklagade småmålen avgjordes av hov- rätterna genom sådana beslut (Dv rapport 1987:8). Det finns inte anledning att tro att det skett några större förändringar i detta hänseende under de år som har gått . Även om man givetvis får vara mycket försiktig att dra längre gående slutsatser av dessa siffror kan konstateras att en utvidgning av reglerna om prövningstillstånd med all säkerhet kommer att innebära att arbetet vid hovrätterna kan effektiviseras. En sådan reform skulle alltså kunna bidra till att hovrätternas arbetssituation förbättras. föreslår att det nuvarande systemet med prövningstillstånd för att få tvistemål fullständigt överprövade av hovrätten, utvidgas från att gälla mål där värdet - dvs. värdet av vad parterna tvistade om i tingsrätten - inte uppenbart överstiger ett halvt basbelopp till ett basbelopp. Förslaget har i denna del allmänt vunnit remissinstansernas gillande. Några remissinstanser är dock kritiska. De påpekar att redan ett halvt basbelopp för många personer är en betydande summa pengar och att (som är basbeloppet för ) är mer än vad de flesta människor har tillgäng- ligt. Till detta vill jag först framhålla följande. Alla tvistemål - oavsett tvisteföremålets värde - kommer att prövas fullständigt vid tingsrätten. Där skall tyngdpunkten i rättskipningen ligga och där ligger den också. Flera faktorer bidrar till att tingsrätternas avgöranden har en hög kvalitet. Den utformning förberedelsen har bidrar - tillsammans med de taleändringsregler m.m. som finns - till att parterna har ett starkt incitament till att ett tvistemål blir fullständigt behandlat redan i första instans. Under förberedelsen åligger det dessutom domaren att genom materiell processledning aktivt verka för att otydligheter och ofullständigheter avhjälps. Allt detta syftar till att tingsrätten inför sitt avgörande skall ha ett komplett processmaterial och en klar och avgränsad processram. Förutsättningarna för att tingsrättens avgörande skall kunna hålla en mycket hög kvalitet måste sägas vara utomordentligt goda. Enligt min mening kan hovrättens funktion att korrigera felaktiga tingsrättsavgöranden underlättas och förstärkas om hovrätterna får en utvidgad möjlighet att sålla bort de mål som enligt hovrättens mening är korrekt avgjorda redan av tingsrätten. Jag vill återigen betona att ett system med prövningstillstånd inte innebär att själva fullföljdssystemet förändras utan endast att det skapas utrymme för att handlägga de fullföljda målen i hovrätt på olika sätt, vilket medför att rättssäkerheten totalt sett stärks. Alla överklagade mål kommer - liksom - även i ett system med utvidgat prövningstillstånd att prövas. Denna prövning behöver emellertid inte alltid vara fullständig. Så snart en ändring i tingsrättens domslut kan tänkas, skall dock hovrätten göra en fullständig omprövning. Att använda sig av en fast beloppsgräns för att skilja de tvistemål som bör kräva prövningstillstånd från andra mål har visat sig fungera utan problem vid den hittillsvarande tillämpningen av reglerna om prövningstillstånd i hovrätten. Om en utvidgning av systemet skall göras förefaller det mig lämpligt att även fortsättningsvis använda sig av en fast beloppsgräns. På vilken nivå denna beloppsgräns skall ligga är givetvis en avvägningsfråga. För att effektivitetsvinster skall uppnås måste gränsen ligga inte endast obetydligt högre än . Utredningen föreslår en beloppsgräns på ett basbelopp. Enligt min mening kan det ifrågasättas om inte gränsen borde ligga på en högre nivå. Jag anser dock att det, om en utvidgning nu skall göras, finns anledning att här begränsa sig till en mer försiktig utvidgning. när erfarenheter vunnits av ett utvidgat system, och reformen har utvärderats, kan man ta ställning till om det finns anled- ning att justera värdegränsen, uppåt eller nedåt. Jag ansluter mig därför till utredningens förslag att värdegränsen bör bestämmas till ett basbelopp. Några remissinstanser föreslår att man bör knyta regeln om prövningstillstånd till det värde som har fullföljts till hovrätten i stället för till tvisteföremålets värde vid tingsrätten. Med en sådan regel skulle det krävas prövningstillstånd om värdet av vad som fullföljs uppenbart inte överstiger ett basbelopp. Det skulle innebära att om käranden vid tingsrätten exempelvis har yrkat att utfå av svaranden och tingsrätten bifaller käromålet på så vis att svaranden förpliktas att betala , så skulle det krävas prövningstillstånd om käranden överklagar och vidhåller sitt yrkande om eftersom det fullföljda värdet i sådant fall endast är . Jag kan hålla med om att en sådan regel kan ha goda skäl för sig. Jag är också förvissad om att den lagtekniska frågan går att lösa. Jag är emellertid inte beredd att på det befintliga beredningsunderlaget föreslå en sådan reglering. Det är en fråga som bör kunna övervägas i samband med den utredning jag tidigare aviserade (avsnitt 2.5.3). Från något håll uttrycks också oro över att prejudikatbildningen kan bli lidande av ett utvidgat system med prövningstillstånd. Som jag har sagt kan man inte bortse från detta men jag anser att denna oro inte skall överdrivas. Särskilt när det gäller tvistemålen kan jag lägga till att ett utvidgat system med prövningstillstånd där man använder en beloppsgräns inte innebär att hela grupper av mål inom ett visst rättsområde alltid kommer att omfattas av kravet på prövningstillstånd. Enligt min uppfattning finns det alltså inte av detta skäl anledning att avstå från ett utvidgat system med prövningstillstånd för tvistemålens del. En fråga som har uppkommit under remissbehandlingen av utredningens betänkande är huruvida man, om man höjer beloppsgränsen för krav på prövningstillstånd, också skall ta ytterligare ett steg och i samma mån höja även värdegränsen för mål som skall handläggas som s.k. småmål. Jag tycker i och för sig att flera skäl talar för att ta det steget. Om man inte gör det kommer det att tillskapas en ny variant av tvistemål. Dessa tvistemål skulle utgöras av sådana där tvisteföremålets värde ligger i intervallet ett halvt till ett basbelopp. Dessa mål skulle kännetecknas av att de vid tingsrätten skulle handläggas som s.k. ordinära tvistemål, men ändå kräva prövningstillstånd. Det kan ses som ett sätt att onödigtvis komplicera det civilprocessuella systemet. Uppdelning i s.k. ordinära tvistemål och s.k. småmål har hunnit bli etablerad och gränsdragningen mellan de två handläggningsformerna har kommit att vinna fasthet i den praktiska tillämpningen. Om man nu också höjde värdegränsen för småmålen skulle det bidra till enhetlighet och överskådlighet i systematiskt hänseende. Enligt min uppfattning bidrar också en reform i denna riktning till att effektivisera förfarandet vid tingsrätterna. Tingsrätterna kan härigenom avgöra flera tvistemål med ensamdomare, eftersom sådan sammansättning är obligatorisk i dessa mål. Även om reformen med prövningstillstånd i första hand siktar på att avlasta hovrätterna från visst arbete och effektivisera förfarandet där, ligger det väl i linje med mina strävanden på domstolsområdet över huvud taget att uppnå effektivitetsvinster även för tingsrätterna, som också är kraftigt arbetstyngda. Jag kan också i detta sammanhang tillägga att den fakultativa och dispositiva regel som finns i om ensamdomarsammansättning vid tingsrätten även i ordinära tvistemål utnyttjas i en inte obetydlig omfattning. Detta sammantaget med tingsrätternas möjligheter att avgöra tvistemål vid s.k. förenklad huvudförhandling gör att ett stort antal tvistemål, oavsett tviste- föremålets värde avgörs av ensamdomare. Någon bärande kritik har mig veterligen inte framförts mot denna ordning. En utökad möjlighet för tingsrätterna att avgöra tvistemål med ensamdomare innebär givetvis att förfarandet vid tingsrätten kan bli snabbare, vilket - som jag har framhållit - i sig är ägnat att stärka rättssäkerheten. Trots att det onekligen skulle vara förbundet med ett flertal fördelar är jag emellertid inte beredd att nu föreslå en höjning av värdegränsen för småmål. En sådan höjning aktualiserar nämligen ett antal andra frågor, exempelvis reglerna om rättegångskostnader, som kräver ytter- ligare beredning. Även reglerna om notariebehörigheten hör hit, som jag har utvecklat tidigare. Det finns anledning för mig att återkomma till detta i ett annat sammanhang. I det sammanhanget bör också frågan om sammansättningen i tingsrätt i tvistemål i allmänhet kunna tas upp. 26 2.6.3 Prövningstillstånd i brottmål Mitt förslag: Prövningstillstånd skall krävas i brottmål i ledet tingsrätt- hovrätt i de fall tingsrätten inte dömt den tilltalade till annan påföljd än böter eller helt frikänt den tilltalade från ansvar. För Riksåklagaren, och skall inte kravet på prövningstillstånd gälla. Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Utredningens förslag rörande frikännande domar är dock annorlunda utformad. Det föreslås att prövningstillstånd skall krävas då den tilltalade har frikänts från ansvar för ett brott för vilket det inte stadgats svårare straff än fängelse . Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser motsätter sig utredningens förslag om att införa prövningstillstånd i brottmål. Vissa instanser förespråkar en ordning med prövningstillstånd i ledet tings- rätt-hovrätt som är mer begränsad än vad utredningen föreslår. Ett inte obetydligt antal remissinstanser, däribland de flesta hovrätterna, tillstyrker dock utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Några få instanser föreslår att man går längre och inför ett krav på prövningstillstånd även i de fall tingsrätten har dömt till villkorlig dom. Skälen för mitt förslag: Enligt gällande ordning kan ett tingsrättsavgörande i ett brottmål överklagas till hovrätt och där prövas fullständigt utan några begränsningar. Utredningen föreslår att det i stället för en fullständig prövning i vissa mål endast skall ske en prövning i begränsad omfattning och att dessa mål tas upp till fullständig prövning endast om hovrätten först har meddelat prövningstillstånd. Sådant tillstånd skall hovrätten enligt utredningens förslag meddela när det finns anledning att ändra tingsrättens domslut (ändringsdispens) eller om målet har prejudikatintresse (prejudikatdispens). Dessutom skall möjlighet finnas till extraordinär dispens. De remissinstanser som motsätter sig utredningens förslag anför som skäl huvudsakligen att rättssäkerheten kräver en fullständig prövning i åtminstone två instanser. Detta skulle gälla särskilt i brottmål där det är samhället som initierar en rättegång mot den enskilde. Enligt en lång rättstradition har det i varit möjligt för den enskilde att oavsett ett brottmåls art och allvar få det prövat fullt ut i åtminstone två instanser. Många remissinstanser anser att det krävs starka skäl för att bryta denna tradition. Det kan med fog hävdas - vilket också vissa remissinstanser gör -att den som är föremål för brottsmisstankar har särskild anledning att ställa anspråk på att prövningen sker under betryggande och kvalificerade former. Från något håll sägs att det närmast är att betrakta som en oförytterlig rättighet för den som i en instans har dömts för ett brott att få saken överprövad av ytterligare en instans. Man påpekar bl.a. att det även i vissa bötesmål kan förhålla sig så att den enskildes ära och vandel står på spel. Det nu sagda skulle alltså hindra att man införde ett system med prövningstillstånd överhuvud taget i ledet tingsrätt-hovrätt. Jag håller med om att det är viktigt att även den som har dömts enbart till böter har en möjlighet att få domen prövad i högre instans. Denna rättighet kan jag inte tänka mig att rucka på. För övrigt följer det av våra internationella åtaganden att en sådan möjlighet måste finnas i vår rättsordning. Det är också viktigt att denna prövning sker under betryggande och kvalificerade former och att rättssäkerhetskraven upprätthålls. Utredningens förslag om ett system med prövningstillstånd i vissa brottmål innebär emellertid inte att några avsteg görs från de nämnda kraven. Rätten för den enskilde att överklaga en tingsrättsdom och att få den överprövad behålls i princip ograverad i förslag. Däremot innebär förslaget att formerna för prövningen i hovrätten förändras. Jag har i det föregående uttalat att jag principiellt ställer mig positiv till utredningens förslag om prövningstillstånd under den förutsättningen att systemet utformas på ett sätt som tillgodoser de ovan nämnda kraven. Ett system med prövningstillstånd enligt utredningens förslag innebär för det första att hovrätten skall göra en bedömning av om det kan tänkas finnas anledning att ändra tingsrättens dom. Är detta fallet skall målet prövas fullständigt. I motsatt fall avgör hovrätten målet genom ett beslut som går ut på att någon fullständig prövning i hovrätten inte tillåts. Underlaget för denna prövning är tingsrättens dom och det processmaterial i övrigt som har presenterats vid tingsrätten samt vad klaganden har anfört i sitt överklagande. Detta underlag granskas av hovrätten i syfte att utröna om det finns något som tyder på att tingsrätten har bedömt bevis- eller rättsfrågorna felaktigt. För den enskilde innebär det att han - om han har dömts av tingsrätten -redan i sitt överklagande bör ha pekat på de omständigheter som kan få hovrätten att känna tvivel på riktigheten av tingsrättens avgörande. Hovrättens prövning är dock inte begränsad till vad den enskilde har anfört. Så snart det finns något som ger anledning att ändra tingsrättens dom skall prövningstillstånd ges och en fullständig prövning komma till stånd. Ett skäl att bevilja prövningstillstånd kan vara att de egentliga domskälen i tingsrättens dom är så kortfattade eller otydliga att de inte tillräckligt belyser hur tingsrätten har kommit fram till domslutet. Ändringsdispensen innebär att det är tillräckligt att hovrätten hyser tvivel om tingsrättsavgörandets riktighet. Det krävs inte att hovrätten är övertygad om att avgörandet är felaktigt.