prop · GG03206 · 1993-03-25 00:00:00 — anser det vara önskvärt med en möjlighet till förvaltarregistrering av fondandelar. En förutsättning är dock att de auktoriserade förvaltarna kan uppfylla de föreslagna kraven på uppgiftslämnande beträffande fondandelsägarnas identitet och innehav. Skälen för min bedömning: Enligt 31 § lagen om värdepappersfonder skall fondbolag föra eller låta föra ett register över samtliga innehavare av fondandelar. Av samma paragraf framgår också att fondbolaget skall lämna varje enskild fondandelsägare en skriftlig bekräftelse på att hans fondandelsinnehav har registrerats. Bestämmelsen innebär att endast fonder som registrerar andelsägarna är tillåtna. Den innebär också att förvaltarregistrering av andelsägare är utesluten (prop. 1989/90:153 s. 70). Kravet på att det för varje fond skall finnas ett register över andelsägarna infördes i och med lagen om värdepappersfonder, som ersatte aktiefondslagen (1974:931). Det främsta skälet till att endast registrerande fonder skulle tillåtas var ökade krav på information från fondbolagen till andelsägarna. Detta förutsatte att fondbolagen kunde nå sina andelsägare på ett smidigt sätt. Enligt den gamla lagen kunde fonderna välja mellan att ge ut fondandelsbevis med karaktär av löpande skuldebrev eller föra register över innehav av andelar i fonden. Som skäl för den begärda lagändringen har m.fl. anfört bl.a. att förbudet mot förvaltarregistrering av fondandelar avsevärt försvårar möjligheterna att ordna en samlad förvaltning av enskilda personers värdepappersinnehav, att hanteringen av pantsäkerheter kompliceras, särskilt vid omläggningen till ett registreringsförfarande, och att problem kan uppstå för utländska andelsägare om det i hemlandet ställs krav på s.k. nominee-registrering eller förvaring i depå. Idén med förvaltarregistrering är hämtad från aktiekontolagen. I den lagen finns regler om det kontobaserade system för registrering av värdepapper som hanteras av . I detta system har innehavet av ett fysiskt värdepapper ersatts med registrering på konto i ett avstämningsregister som förs med hjälp av automatisk data- behandling (ADB). Det kontobaserade systemet omfattar främst sådana rättigheter som i dokumentform motsvaras av aktier och ensidiga skuldförbindelser avsedda för allmän omsättning. Aktiekontolagen innehåller utförliga bestämmelser om hur registreringen på konto i avstämningsregistret skall gå till, vilka anteckningar som kan göras på ett sådant konto och om de rättsverkningar som är knutna till en registrering. Av bestämmelserna i sistnämnda hänseende framgår bl.a. att den som är antecknad på ett konto för aktier eller skuldförbindelser blir behörig att * med de begränsningar som kan framgå av notering på kontot * förfoga över resp. rättighet. Skydd mot överlåtarens borgenärer och mot den tidigare ägaren efter ett godtrosförvärv inträder genom registrering av förvärvet. Det finns också bestämmelser som reglerar rättsverkningarna vid dubbelöverlåtelse och vid förvärv från någon som oriktigt är antecknad som ägare till aktie eller skuldförbindelse på konto i avstämningsregistret. Utförliga bestämmelser finns vidare om registrering av panträtt och det skydd som panthavare får gentemot pantsättarens borgenärer i och med att pantsättningen registreras. Aktiekontolagen inrymmer som tidigare antytts även bestämmelser om förvaltarregistrering. En sådan registrering innebär att en av auktoriserad förvaltare antecknas på konto för aktier eller skuldförbindelser i avstämningsregistret i stället för ägaren. Aktiekontolagens bestämmelser om rättsverkningarna av registrering i det kontobaserade systemet är * med vissa anpassningar * tillämpliga även för aktier och skuldförbindelser som är förvaltarregistrerade. Liksom aktiekontolagen bygger lagen om värdepappersfonder på registrering av innehavarna av de aktuella rättigheterna, vilka beträffande en värdepappersfond utgörs av andelarna i fonden. Motsvarighet till aktiekontolagens bestämmelser om registreringen och dess rättsverkningar saknas emellertid helt i lagen om värdepappersfonder. Dessa frågor berördes inte heller i motiven. Vid tillkomsten av aktiefondslagen gjordes emellertid vissa uttalanden av föredragande departementschef (prop. 1974:128 s. 132). Enligt dessa skulle fondandelsägarens rättigheter i förhållande till fondbolaget bygga på att hans innehav registrerats. Efter registreringen skulle fondandelsägaren anses som ägare gentemot fondbolaget till dess att han avförts ur registret eller annan person antecknats som ägare till samma fondandel. Det konstaterades att anteckningen i registret i princip hade samma betydelse som innehav av ett fondandelsbevis. Av lagen om värdepappersfonder framgår inte hur det i registreringshänseende eller i övrigt skall förfaras vid överlåtelser av andelar i vanliga värdepappersfonder. För allemansfonderna finns dock en regel som innebär att andelsägarens andel i fonden skall betalas ut, om rätten till andelarna genom överlåtelse eller på annat sätt övergår till någon annan eller om andelarna pantsätts. Med tanke på det stora antalet sparare som är andelsägare i värdepappersfonderna, inkl. allemansfonderna, och de betydande tillgångar som finns i dessa fonder får den nuvarande rättsliga regleringen av andelsägarregistreringen anses otillfredsställande. Jag avser därför att ta initiativ till en översyn av lagstiftningen om värdepappersfonder i detta avseende. Därvid bör utredas bl.a. formerna för och de rättsliga verkningarna av andelsägarregistreringen. I samband därmed bör också övervägas om regler för överlåtelse, pantsättning, konkurs och utmätning m.m. bör tas in i lagen. Även andra frågor såsom t.ex. fondbolagets ansvar för registreringsåtgärder m.m. kan behöva regleras. Förvaltarregistrering och verkningarna av en sådan har ett samband med de grundläggande reglerna om registrering av fondandelsägare och av eventuella inskränkningar i andelsägares förfoganderätt. Enligt min mening bör därför dessa frågor utredas i ett sammanhang. Den föreslagna formen av förvaltarregistrering kan medföra svårigheter även i skatteavseende. års taxering gäller nämligen att fondbolag enligt 3 kap. 32 a § lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgift skall lämna kontrolluppgift för den som avyttrar andel i allemansfond. Kontrolluppgiften skall avse skattepliktig reavinst eller avdragsgill reaförlust (prop. 1992/93:86, bet. 1992/93:SkU11, rskr. 1992/93:146, SFS 1992:1659). Bestämmelserna har införts som ett led i det förenklade deklarationsförfarandet, som bl.a. innebär att de flesta för taxeringen nödvändiga uppgifterna skall kunna förtryckas på den blankett för förenklad självdeklaration som skickas ut till de skatt- skyldiga. Kontrolluppgiftsskyldigheten förutsätter att fondbolaget har kunskap om andelsägarens totala innehav av andelar av ett visst slag och om samtliga transaktioner som skett . Om en andelsägares fondandelar helt eller delvis är förvaltarregistrerade och fondbolaget således saknar kännedom om såväl hans identitet som storleken av innehavet och gjorda transaktioner kan en korrekt reavinst- beräkning inte göras. Det kan inte uteslutas att pågående utredningsarbete i samband med ytterligare förenklingar i deklarationsförfarandet kan resultera i att kontrolluppgiftsskyldigheten utsträcks till att omfatta även vanliga värdepappersfonder. Enligt min uppfattning fordras ytterligare överväganden i fråga om vilka lösningar på detta problem som är möjliga och lämpliga. I och med att frågorna kring registrering av andelsägarna i värdepappersfonder blir föremål för utredning ökar även förutsättningarna för samordning med det arbete som bedrivs på skatte- och taxeringsområdet. I avvaktan på resultatet av översynen torde de problem m.fl. pekat på i vart fall delvis kunna lösas genom föreskrifter i resp. fondbolags fondbestämmelser. I fondbolagets register skulle i anslutning till fondandelsägarens namn t.ex. kunna antecknas att fondandelarna förvaltas av en viss förvaltare och får disponeras endast av denne eller med dennes samtycke. En sådan ordning torde inte stå i strid med bestämmelserna i lagen om värdepappersfonder. I 9 § 9 föreskrivs t.ex. att fondbestämmelserna skall ange hur pantsättning av fondandelar skall gå till. Fondbolagen måste också - även om lagen inte uttryckligen föreskriver att detta skall regleras i fond- bestämmelserna - ha rutiner för notering av andra inskränkningar i fondandelsägarens förfoganderätt. Detta gäller t.ex. vid utmätning av fondandelar. Någon principiell skillnad mellan en sådan notering och en notering om för- valtare torde inte föreligga. Av vad som sagts framgår att jag inte är beredd att i detta ärende medverka till lagändringar för att möjliggöra förvaltarregistrering av andelar i värdepappersfonder. 3 Kreditjävsregler för värdepappersbolag Svenska Fondhandlareföreningens förslag överensstämmer med mitt. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att det i förtydligande syfte bör anges i lagtexten att reglerna gäller för sådan kreditgivning som är tillåten enligt 3 kap. 4 § andra stycket lagen om värdepappersrörelse samt att kreditjävsreglerna bör träda i kraft för värdepappersbolag och kredit- marknadsbolag. Skälen för mitt förslag: Värdepappersrörelse, dvs. yrkesmässig handel med finansiella instrument för egen eller annans räkning och viss annan närliggande verksamhet får drivas endast med tillstånd av . Sådana får beviljas bl.a. svenska aktiebolag (värdepappersbolag) och bankinstitut. Företag som har fått tillstånd att driva värdepappersrörelse står under tillsyn av . Enligt lagen om värdepappersrörelse gäller särskilda rörelseregler för värdepappersbolag. Bl.a. får kredit lämnas endast mot betryggande säkerhet och bara för att underlätta värdepappersrörelsen. Kreditgivning fordrar vidare tillstånd av . För värdepappersbolag gäller, förutom reglerna i lagen om värdepappersrörelse, de allmänna bestämmelserna om aktiebolag i aktiebolagslagen. Detta innebär att det s.k. låneförbudet i 12 kap. 7 § aktiebolagslagen gäller även för värdepappersbolagen. Innebörden av aktiebolagslagens låneförbud är i korthet följande. Enligt 12 kap. 7 § första stycket aktiebolagslagen får ett aktiebolag inte lämna penninglån till aktieägare eller till styrelseledamöter eller verkställande direktören i bolaget eller i något annat bolag inom den koncern bolaget tillhör. Som en följd av 8 kap. 1 § fjärde stycket och 8 kap. 3 § andra stycket aktiebolagslagen gäller förbudet även penninglån till styrelsesuppleanter och vice verkställande direktören i bolag inom koncernen. För att hindra ett kringgående av förbudet har lagstiftaren utsträckt det till att gälla också penninglån till fysiska eller juridiska personer som är närstående till en person i den angivna primärkretsen. I paragrafens andra stycke finns vissa undantag från låneförbudet. Utöver det nu beskrivna låneförbudet finns i paragrafens tredje stycke ett särskilt förbud mot penninglån i syfte att förvärva aktier i det långivande bolaget. Detta förbud gäller i princip i förhållande till envar. I fjärde stycket finns dock vissa undantag även från detta senare förbud. Syftet med låneförbudet är dels att förebygga en urholkning av det skydd som bolagets bundna kapital utgör för borgenärer, aktieägare och anställda, dels att hindra skatteundandragande genom att aktieägare eller personer i ledande ställning i ett bolag tar lån från detta för privat konsumtion. För banker gäller i stället för aktiebolagslagens låneförbud en bestämmelse om kreditjäv i 2 kap. 17 § bankrörelselagen. Enligt denna får en bank inte * på andra villkor än sådana som banken normalt ställer upp * lämna kredit till vissa i paragrafen uppräknade fysiska och juridiska personer som står banken nära. har till stöd för sin framställning anfört att rättslig likhet bör råda mellan olika slag av kreditgivande företag samt att en lämplig och angelägen breddning av ett värdepappersbolags aktieägarkrets till kunder i bolaget kan omöjliggöras av låneförbudets regler. Föreningen har också pekat på de svårigheter som uppstår i förhållande till kunder som är aktieägare i ett bolag i samma koncern som värdepappersbolaget och på att bevakningen av låneförbudet är förknippad med en tungrodd kontrollapparat. Frågan om låneförbudets tillämpning på företag som driver värdepappersrörelse har aktualiserats tidigare. Värdepappers- marknadsutredningen föreslog i sitt betänkande Värdepappersmarknaden (SOU 1984:2) att kreditjävsbestämmelser skulle införas såväl i den då gällande fondkommissionslagen som i finansbolagslagen och kreditaktiebolagslagen. I den av antagna lagen (1992:1610) om kredit- marknadsbolag (prop. 1992/93:89, bet. 1992/93:NU9, rskr. 1992/93:109) har också bolag som driver finansieringsverksamhet med tillstånd enligt lagen undantagits från låneförbudet. För sådana bolag, dvs. de nuvarande finansbolagen och kreditaktiebolagen, gäller i stället en kreditjävsbestämmelse motsvarande den i bankrörelselagen. Som skäl för sitt ställningstagande anförde värdepappersmarknadsutredningen bl.a. följande. Kreditgivning är ett normalt inslag i de ifrågavarande bolagens verksamhet och det bör vara naturligt att utgå från att erhållande av lån från det egna bolaget är ett fullt legitimt och naturligt utnyttjande av bolagets tjänster. Härtill kommer att bolagen har svårt att förebygga att låneförbudet överträds, vilket är följden dels av mängden kreditärenden, dels den vittomfattande krets som enligt 12 kap. 7 § aktiebolagslagen är utestängd från lån. En ytterligare väsentlig aspekt är att det inte finns anledning att för bolagens kreditgivning uppställa längre gående restriktioner än som gäller för bankerna. Med hänsyn till likheterna och beröringspunkterna mellan bolagens och bankernas verksamhet är det tvärtom naturligt att en sådan reglering av bolagens kreditgivningsrätt väljs som står i nära överensstämmelse med banklagstiftningen. De skäl som talar för att även för värdepappersbolagens del ersätta låneförbudet med en kreditjävsbestämmelse är enligt min uppfattning tungt vägande. Med tanke på de särskilda regler som gäller för värdepappersbolagens verksamhet anser jag inte heller att en sådan ändring skulle innebära några nackdelar i förhållande till de intressen låneförbudet avser att skydda. Jag föreslår därför att värdepappersbolagen skall undantas från aktiebolagslagens låneförbud och att en kreditjävsbestämmelse motsvarande reglerna i bankrörelselagen och kreditmarknadsbolagslagen förs in även i lagen om värdepappersrörelse. har i sitt remissvar förordat att den föreslagna lagtexten förtydligas i fråga om den nya regelns tillämpningsområde. Som jag redovisat ovan får ett värdepappersbolag lämna kredit endast under vissa förutsättningar. Den nu föreslagna regeln om kreditjäv är som framgått inte avsedd att vidga denna allmänna ram för värdepappersbolagens kreditgivning. För att markera detta bör i enlighet med vad inspektionen anfört kreditjävsbestämmelsen kompletteras med en hänvisning till 3 kap. 4 § andra stycket så att det tydligt framgår att det är fråga om reglering av vissa krediter inom det tillåtna området och inte en utvidgning av detta. Härigenom uppnås också lagteknisk överensstämmelse med de andra bestämmelserna om kreditgivning i 3 kap. 6 och 7 §§, vilka innehåller motsvarande hänvisningar. anser att kreditjävsbestämmelsen i värdepappersrörelselagen bör träda i kraft med motsvarande bestämmelse i lagen om kreditmarknadsbolag. Den sistnämnda lagen träder enligt beslut i kraft den dag regeringen bestämmer. Skälet för denna lösning är att lagen innehåller ett flertal regler som är beroende av ikraftträdandet av . Detta gäller emellertid inte den nu aktuella bestämmelsen. Mot denna bakgrund och då värde- pappersbolagen och kreditmarknadsbolagen inte konkurrerar med varandra finner jag inga vägande skäl att för värdepappersbolagens del knyta ikraftträdandet av kreditjävsbestämmelsen till ikraftträdandet av lagen om kreditmarknadsbolag. Därvid bör beaktas att motsvarande bestämmelse enligt bankrörelselagen redan gäller för bankerna. Jag föreslår därför att den nya regeln i värdepappersrörelselagen skall träda i kraft . I uppdrag (Dir. 1990:46) ingår att överväga utformningen av låneförbudsreglerna i aktiebolagslagen. Huruvida denna översyn kommer att föranleda några ändringar i de låneregler som i och med mitt förslag kommer att gälla lika för de bolag som yrkesmässigt beviljar krediter kan inte bedömas. Kommittén tillstyrker emellertid i sitt remissyttrande den föreslagna lagändringen. 4.1 och som kontoförande institut förslag, som avser enbart förhållanden, överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. framhåller att det för en väl fungerande penningmarknad är en förutsättning att kan vara kontoförande institut. har för det fall att utredningens betänkande inte går att avvakta ingen erinran mot att aktiekontolagen ändras så att får möjlighet att fungera som kontoförande institut. Utredningen framhåller att en centralbank har ett uppenbart behov av att kunna verka inom sådana system som hanterar de instrument vari gör sina affärer. Enligt utredningen bör därvid kunna agera direkt på marknaden utan att behöva anlita någon mellanhand. Ur främst lagteknisk synvinkel är det utredningens uppfattning att rätt att vara kontoförande institut bör knytas till uppgifter och inte till vissa instrument, såsom föreslagit. Skälet till detta är att en regel knuten till vissa finansiella instrument snabbt blir föråldrad på en marknad som bl.a. kännetecknas av en fortgående introduktion av nya sådana instrument. I sitt remissvar anför att kontoret under förutsättning att det väljer att låta registrera sina emissioner hos vill ha möjlighet att utöva de befogenheter som tillkommer kontoförande institut enligt aktiekontolagen. Under beredningen av lagstiftningsärendet har vidare framfört att det vore en fördel om kontoret får möjlighet att fungera som kontoförande institut, eftersom det möjliggör en fortsatt tillämpning av kontorets emissionsteknik utan inblandning av någon mellanhand. För att undvika risk för fördröjning beträffande kontorets möjlighet att ansluta sig till och verka inom Värdepapperscentralens kontobaserade system för penning- marknaden finner kontoret det angeläget att redan från ikraftträdandet av nu aktuella lagändringar bli kontoförande institut inom sitt verksamhetsområde. framhåller att det inte bör omfattas av tillsyn. Skälen för mitt förslag: Enligt 9 kap. 1 § aktiekontolagen (1989:827) skall Värdepapperscentralen på begäran av den som vill utfärda eller har utfärdat ensidiga skuldförbindelser som var avsedda för den allmänna omsättningen besluta att skuldförbindelserna skall registreras i ett avstämningsregister. har rätt att öppna konton i avstämningsregister och vidta registreringsåtgärder. Tillstånd att vara kontoförande institut meddelas av . Genom den numera upphävda lagen (1991:195) om penningmarknadskonton möjliggjordes införandet av ett kontobaserat system för hantering av ensidiga skuldförbindelser som var avsedda för allmän omsättning och som omfattades av låneemissioner förvaltade av Penning- marknadsCentralen (Penningmarknadscentralen). Systemet var i första hand avsett för instrument som traditionellt ansetts vara utan risk. Berättigade att öppna penningmarknadskonton var, förutom den som hade tillstånd av , och . Bl.a. på grund av oenighet bland systemets intressenter togs systemet aldrig i bruk. Lagen om penningmarknadskonton upphävdes därför (prop. 1992/93:19, bet. 1992/93:LU5, rskr. 1992/93:23, SFS 1992:1311). Värdepapperscentralen planerar att, under förutsättning av godkännande, starta ett registreringssystem för den svenska penningmarknaden. Enligt framställning kommer, om Värdepapperscentralens systemförslag godkänns, större delen av de penningmarknadsinstrument i vilka gör sina marknadstransaktioner att läggas om till elektronisk registrering i detta system. Enligt framställningen måste i sådant fall ha möjlighet att genomföra sina transaktioner på penningmarknaden via Värdepapperscentralens penningmarknadssystem. Detta förutsätter, enligt framställningen, att kan arbeta som kontoförande institut, eftersom det annars finns risk att det kontoförande institut som anlitas får insyn i värdepappersportfölj. Jag delar den uppfattning som framförts av bl.a. , nämligen att måste kunna agera på de finansiella marknaderna utan någon mellanhand. Vad beträffar frågan om vilken avgränsning som skall gälla för verksamhet som kontoförande institut ansluter jag mig till vad anfört om att en avgränsning bör göras utifrån verksamhet. En regel som ger rätt att vara kontoförande institut knuten till vissa finansiella instrument kan snabbt bli föråldrad och är därmed opraktisk. Jag föreslår därför att får bli kontoförande institut inom sitt verksamhetsområde. Även för finns behov av att kunna fungera som kontoförande institut enligt aktiekontolagen. bör vid ett deltagande i Värdepapperscentralens penningmarknadssystem kunna utföra sin emissionsverksamhet utan inblandning av någon mellanhand. Detta förutsätter att tillåts att vara kontoförande institut. I likhet med vad som föreslagits beträffande bör rätt att vara kontoförande institut knytas till dess verksamhetsområde. Enligt aktiekontolagen står kontoförande institut under tillsyn av . Något behov av att ställa och under sådan tillsyn finns inte. bör dessutom av konstitutionella skäl inte stå under tillsyn av en myndighet som lyder under regeringen. och bör därför i lagen uttryckligen undantas från tillsyn över kontoförande institut. Det får förutsättas att varken eller agerar i strid med de föreskrifter som meddelar för de andra kontoförande instituten. Om problem skulle uppstå får inspektionen ta upp saken med regeringen. 4.2 Emittentens rätt till insyn i avstämningsregistret förslag: hemställer att emittenters rätt att få kännedom om sina borgenärers identitet begränsas. Remissinstanserna: anser det något tveksamt om en lagändring lämpligen bör genomföras med så kort beredningstid. Bakgrunden till tveksamheten är att frågan inte är helt okomplicerad och att överväganden i tidigare lagstiftningssammanhang har gett upphov till skilda lösningar i närbesläktade författningar (9 kap. 9 och 10 §§ aktiekontolagen jämförda med 6 kap. 2 § i den numera upphävda lagen om penningmarknadskonton). Enligt utredningen bör frågan om anonymitetsskydd kunna lösas tillfälligt av penningmarknadens aktörer genom exempelvis avtal om avstående från rätten till insyn. delar uppfattning att ett anonymitetsskydd är påkallat i vart fall såvitt avser de skuldebrev som är föremål för handel på penning- och obligationsmarknaden. Eftersom det är tveksamt om samma hänsyn bör tas till önskemålet om anonymitetskydd vad beträffar exempelvis konvertibla skuldebrev bör, i avvaktan på att frågan ytterligare utreds, anonymitetsskyddet tills vidare enbart gälla skuldebrev som är föremål för handel på penning- och obligationsmarknaden. Skälen för min bedömning: Enligt 9 kap. 9 och 10 §§ aktiekontolagen har en emittent av skuldförbindelser generell rätt att få kännedom om borgenärernas identitet. Denna rätt gäller även i fråga om förvaltarregistrerade skuldförbindelser. Avsikten med reglerna är att tillgodose emittentens behov av insyn i avstämningsregistret (prop. 1987/88:108 s. 45). Vid beredningen av lagen om penningmarknadskonton avvisades tankarna på att i den lagen införa en regel motsvarande den i aktiekontolagen av bl.a. Penningmarknadscentralen. Det hävdades att en sådan rätt till insyn för emittenten - som saknar motsvarighet i ett dokumentbaserat system - inte fyller något legitimt ändamål och skulle kunna ge emittenten en från konkurrenssynpunkt skadlig möjlighet till insyn i andra instituts affärshemligheter, något som i sin tur skulle kunna leda till oförutsebara effekter på marknaden (prop.1990/91:106 s. 41).