prop · GG03222 · 1993-03-25 00:00:00 — För att fastställa vilken denna rättsordning är använder sig svenska domstolar av den s.k. individualiserande metoden. Metoden innebär att man tar hänsyn till avtalets alla individuella anknytningar till olika länder, såsom parternas nationalitet och hemvist (eventuellt var det fasta driftställe som avtalet rör är beläget), platsen för avtalets tillkomst, platsen där avtalsförpliktelserna skall uppfyllas, avtalat myntslag, avtalets språk osv. Valet av avtalsstatut beror på de olika anknytningarnas intensitet och samspel i det enskilda fallet, varvid vissa anknytningar (t.ex. parternas hemvist) tillmäts avsevärt större betydelse än andra (t.ex. avtalets språk). Genom att väga de olika anknytningarna mot varandra försöker man få en helhetsbild av till vilket land avtalet har sin starkaste naturliga anknytning. För vissa ofta förekommande avtal har man i den juridiska litteraturen och i rättspraxis utvecklat s.k. presumtionsregler som används för att bestämma avtalsstatutet, om omständigheterna i det enskilda fallet inte ger vid handen att avtalet har en starkare anknytning till någon annan rättsordning. Reglerna är inte bindande utan kan närmast betecknas som rekommendationer. De s.k. massavtalen, dvs. sådana avtal med visst typiskt och standardiserat innehåll som i mängder ingås av företag som försäkringsbolag, banker, transportföretag, resebyråer osv. anses i tveksamma fall böra prövas enligt lagen i det land där företaget har sitt säte. Om avtalet har ingåtts genom ett fast driftställe, anses driftställets ort i stället vara avgörande. Svensk lagstiftning om försäkringsavtal Avtal om privat försäkring regleras väsentligen i lagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL). Såvitt gäller skadeförsäkring för konsumenter har reglerna i den lagen dock ersatts av konsumentförsäkringslagen (1980:38, KFL). En statlig utredning, den s.k. , har i ett delbetänkande (SOU 1986:56) föreslagit en per- sonförsäkringslag, som skall ersätta om liv-, sjuk- och olycksfallsförsäkring. Kommitténs slutbetänkande (SOU 1989:88) innehåller förslag till en skadeförsäkringslag, som tillsammans med den tidigare föreslagna personförsäkringslagen avses ersätta såväl FAL som KFL. Skadeförsäkringslagen avses gälla försäkring för både företag och konsumenter. Varken i FAL eller KFL finns det några internationellt privaträttsliga regler om tillämplig lag. Sådana regler föreslås inte heller i förslaget till personförsäkringslag (SOU 1986:56) eller i förslaget till skadeförsäkringslag (SOU 1989:88). Här blir i stället allmänna rättsprinciper tillämpliga. I brist på avtalsreglering gäller grundsatsen att lagen på försäkringsbolagets domicilort blir tillämplig såsom avtalsstatut; om avtalet ingåtts genom ett fast driftställe, tillämpas i stället lagen på driftställets ort (se , Internationell privat- och processrätt, 4 uppl. s. 243). Genom avtalet kan emellertid bestämmas att ett annat lands lag skall vara avtalsstatut. Den omständigheten att den utländska rättsordningen inte är förenlig med svensk tvingande lagstiftning anses inte hindra att en hänvisning till den utländska lagen slår igenom. För att de svenska reglerna skall ta över torde fordras att den utländska lagstiftningen på ett mera markant sätt avviker från de svenska rättsreglerna; det är då närmast fråga om tillämpning av grundsatsen om ordre public, varvid man dock synes ge denna ett mer vidsträckt område än annars (se SOU 1989:88 s.138; jfr , avsnitt 14.6 med hänvisningar). En regel i lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i bör nämnas i detta sammanhang. Enligt 5 § första stycket i den lagen skall ett utländskt försäkringsbolag som driver försäkringsrörelse i lyda under svensk lag i alla rättsförhållanden som härrör från bolagets verksamhet här i landet. Bestämmelsen torde inte vara att anse som en lagvalsregel utan som en regel om att försäkringsbolaget i dessa förhållanden måste underkasta sig svensk lag, inklusive svensk internationell privaträtt (jfr beträffande motsvarande regel i dansk rätt, Lovforslag nr. L 8 FT 1983-84 [2. samling] s. 29). undertecknades i om tillämplig lag på kontraktsrättsliga förpliktelser. Romkonventionen är avsedd att unifiera lagvalsregler på avtalsrättens område. Vissa undantag har gjorts i fråga om tillämpningsområdet. Konventionen är t.ex. inte tillämplig på sådana avtal om direkt försäkring som avser risker belägna i (artikel 1.3). En beskrivning av konventionens huvudsakliga innehåll finns i promemorian (s. 18 f.). Domstols behörighet och verkställighet av domar De internationellt privaträttsliga frågorna om tillämplig lag har nära samband med de internationellt processrättsliga frågorna, särskilt frågan om svensk domsrätt. För att frågan om tillämplig lag över huvud taget skall uppkomma inför svensk domstol krävs det att svensk domsrätt föreligger. Som påpekas i promemorian (s. 21) har svensk rätt i stor utsträckning saknat lagregler om domstols inter- nationella behörighet på privaträttens område. Möjligheterna till verkställighet av utländska domar har också varit begränsade. Mellan EG:s medlemsländer gäller den s.k. Brysselkonventionen, konvention om domstols behörighet och om verkställighet av domar i civila och kommersiella mål. Genom denna konvention har åstadkommit en enhetlig reglering av domstols internatio- nella behörighet och i fråga om erkännande och verkställig- het av domar på privaträttens område. Brysselkonventionen kan tillträdas endast av EG:s medlemsländer. De enhetliga regler som genom Brysselkonventionen gäller för utsträcks till EFTA-länderna genom den s.k. , konvention om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område. gäller inte bara i förhållandet mellan å ena sidan EFTA-länderna och å andra sidan utan gäller också i EFTA-ländernas inbördes förhållanden. Den gäller däremot inte mellan . I deras inbördes förhållande gäller Brysselkonventionen. innehåller i avsnitt 3 tvingande behörighetsregler för försäkringstvister. Syftet bakom dessa regler är att skydda försäkringstagaren, som normalt är den svagare parten i ett avtalsförhållande. Reglerna tillåter i princip försäkringstagaren att alltid processa i sitt eget hemvistland, oavsett om försäkringstagaren är kärande eller svarande i målet. Försäkringstagaren har själv därutöver olika fora att välja mellan när han är kärandepart. Den särskilda lagstiftningen med anledning av tillträde till konventionen (SFS 1992:794-800) har trätt i kraft (se SFS 1992:973). 2.2.2 EG-reglerna om lagval vid försäkringsavtal EG:s andra skadeförsäkringsdirektiv (88/357/EEG) innehåller regler om tillämplig lag för sådana försäkringsavtal som avser risker belägna i medlemsstaterna (se artiklarna 7 och 8). Vad som avses med att en risk är belägen i en viss medlemsstat framgår av definitionen i artikel 2 (d). Enligt huvudregeln anses risken vara belägen där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort ("habitual ") eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, där han har det driftställe som försäkringen gäller för. Andra regler gäller dock för försäkring av byggnader, fordon och vissa risker i samband med resa. Av artikel 7 framgår dels i vilken utsträckning parterna får avtala om tillämplig lag för sitt försäkringsavtal och vilket lands lag som parterna i så fall kan välja, dels vilken lag som är tillämplig på avtalet, om parterna inte har gjort något giltigt lagval. Den grundläggande regeln i artikel 7.1 innebär att, om risken är belägen i den medlemsstat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller sin centrala förvaltning, lagen i den staten skall tillämpas. Definitionen av uttrycket "den medlemsstat där risken är belägen" leder till att det anknytningsmomentet i regel pekar på samma land som det andra momentet, dvs. försäkringstagarens vanliga vistelseort eller centrala förvaltning. Ifall dessa båda moment inte pekar på samma land och om parterna inte har valt något lands lag, tillämpas lagen i den stat som avtalet har sin närmaste anknytning till. Därvid presumeras avtalet ha sin närmaste anknytning till den medlemsstat där risken är belägen. Med detta uttryck avses som nämnts enligt huvudregeln lagen i den medlemsstat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, lagen i den stat där försäkringstagaren har det driftställe som försäkringen gäller för. Försäkringsbolagets säte är alltså inte någon avgörande omständighet för lagvalet. Parternas valmöjligheter framgår av artikel 7.1 a) - f). Endast i fråga om vissa stora risker, närmast olika former av transportförsäkring, har parterna full frihet vid lagvalet. I övrigt har parterna möjlighet att välja mellan lagarna i de medlemsstater som avtalet har anknytning till. Valmöjligheterna är beroende av vissa omständigheter såsom försäkringstagarens vanliga vistelseort och riskens belägenhet. Av betydelse är också om den försäkrade risken är hänförlig till näringsverksamhet eller inte. Om de utpekade lagarna medger det, har parterna möjlighet att välja även ett annat lands lag. Enligt artikel 7.2 första stycket får medlemsstaterna tillämpa bestämmelser i den egna rättsordningen som är tvingande på sådant sätt att de skall tillämpas oavsett vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. Artikeln handlar alltså inte om samtliga tvingande regler utan endast om en särskild grupp bland dem, nämligen regler vilka till den grad är tvingande att de är avsedda att bli tillämpliga oavsett vilken rättsordning som i övrigt är tillämplig på rättsförhållandet. Enligt artikelns andra stycke kan en medlemsstat föreskriva att även sådana tvingande regler i den medlemsstat där risken är belägen eller i den medlemsstat där obligatorisk försäkring är föreskriven får tillämpas, oavsett vilket lands lag som skall tillämpas i övrigt. Artikel 8 innehåller vissa specialregler för obligatorisk försäkring. Om lagen i den stat där risken är belägen och lagen i den stat där obligatorisk försäkring föreskrivs står i strid med varandra, skall enligt artikel 8.3 den senare medlemsstatens lag gälla. Enligt artikel 8.4 c) får en medlemsstat avvika från lagvalsreglerna i artikel 7 och föreskriva att i stället lagen i det land som påbjudit försäkringsplikten skall tillämpas på försäkringsavtalet. Direktivets regler är begränsade till själva lagvalet. Därutöver skall medlemsstaterna tillämpa sina allmänna internationellt privaträttsliga regler för avtalsförhållan- den på de försäkringsavtal som omfattas av direktivet (se artikel 7.3). Medlemsstaterna var enligt artikel 32 förpliktade att ändra sin nationella lagstiftning så att den stämmer överens med direktivet . De nya reglerna skulle träda i kraft . I det tredje skadeförsäkringsdirektivet (92/49/EEG) har parternas avtalsfrihet vid lagvalet utvidgats till att gälla alla stora risker. Stora risker hänför sig till sådana kategorier försäkringstagare som inte anses vara i behov av särskilt skydd. Det är här fråga om försäkringstagare med viss ställning eller som har en verksamhet av viss omfattning eller som försäkrar vissa särskilda risker. Gemensamt för dessa kategorier är att det typiskt sett är fråga om försäkringstagare som har möjlighet att själva tillvarata sina intressen gentemot försäkringsgivare. Andra risker än stora risker kallas allmänt för massrisker. För massrisker skall, såsom framgår av det andra skadeförsäkringsdirektivet, lagen i den medlemsstat där risken är belägen tillämpas. I dessa fall bedöms försäkringstagaren vara i behov av särskilt skydd och det anses han få om lagen i den stat där han har sin vanliga vistelseort blir tillämplig. EG:s andra livförsäkringsdirektiv (90/619/EEG) innehåller i artikel 4 lagvalsregler för livförsäkring. Av artikeln framgår att tillämpningsområdet för lagvalsreglerna begränsas till sådana fall där livförsäkring meddelas någon som har sin vanliga vistelseort i en medlemsstat eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, där det driftställe som avtalet gäller för är beläget i en medlemsstat. Av artikel 4.1 i det andra livförsäkringsdirektivet framgår att avtal om livförsäkring skall vara underkastat lagen i den medlemsstat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, lagen i den medlemsstat där han har det driftställe som avtalet gäller för. Om den utpekade lagen tillåter det, får parterna välja något annat lands lag. Om försäkringstagaren är en fysisk person och har sin vanliga vistelseort i en annan medlemsstat än den där han är medborgare, får parterna enligt artikel 4.2 avtala att lagen i sist nämnda stat skall tillämpas i stället för lagen i det land där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort. Liksom för avtal om skadeförsäkring får medlemsstaterna även vid livförsäkring tillämpa sådana nationella bestämmelser som är tvingande på det sättet att de skall tillämpas oavsett vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet (se artikel 4.4 första stycket). I andra stycket av artikel 4.4. finns en regel motsvarande artikel 7.2 andra stycket i det andra skadeförsäk- ringsdirektivet. Av andra stycket i artikel 4.4. framgår att en medlemsstat kan föreskriva att även tvingande regler av den angivna karaktären i lagen i det medlemsland där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller sitt driftställe skall tillämpas, oavsett vilket lands lag som skall tillämpas i övrigt. Enligt artikel 4.5 skall medlemsstaterna i övrigt tillämpa sina allmänna internationellt privaträttsliga regler på avtalet. Enligt direktivets artikel 30 skall medlemsstaterna ha införlivat direktivet med nationell rätt . De nya reglerna skall träda i kraft . Det antagna tredje livförsäkringsdirektivet (92/96/EEG) bygger beträffande lagvalsfrågorna helt på reglerna i det andra livförsäkringsdirektivet. 2.2.3 Lagvalsreglernas införande i svensk rätt Mitt förslag: Lagvalsreglerna i det andra livförsäk- ringsdirektivet och i det andra skadeförsäkringsdirek- tivet införlivas med svensk rätt genom en ny lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 25 f.). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Skälen för mitt förslag: I syfte att uppfylla i denna del bör lagvalsreglerna i det andra skadeförsäk- ringsdirektivet och i det andra livförsäkringsdirektivet införlivas i svensk rätt. Den svenska lagstiftningen bör ske på sådant sätt att de nya reglerna kan träda i kraft med . Tillämpningsområdet för lagvalsreglerna i det andra livförsäkringsdirektivet begränsas till sådana fall där livförsäkring meddelas någon som har sin vanliga vistelseort i en medlemsstat eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, där det driftställe som avtalet gäller för är beläget i en medlemsstat. Det andra skadeförsäkrings- direktivets lagvalsregler gäller sådana försäkringsavtal som avser risker belägna i medlemsstaterna. Dessa begränsningar av reglernas tillämpningsområde bör ses mot bakgrund av undantaget i Romkonventionen om tillämplig lag på kontraktsrättsliga förpliktelser för sådana försäkringsavtal som avser risker belägna i medlemsstaterna (se avsnitt 2.2.1). Som framgått av vad jag sagt i det föregående (se avsnitt 2.2.1) har inte några allmänna lagregler om lagval vid kontraktsrättsliga förpliktelser. Mot den bakgrunden behandlas i promemorian frågan huruvida en svensk lagstiftning om tillämplig lag vid försäkringsavtal bör begränsas till sådana fall som omfattas av EG-direktivens lagvalsregler. Analysen i promemorian mynnar ut i att övervägande skäl talar för en sådan begränsning. Direktivens lagvalsregler är utformade på ett sätt som försvårar att reglerna görs tillämpliga även utanför EES. Parternas möjligheter att avtala om tillämplig lag är i de flesta fall knutna till att avtalet har anknytning till flera medlemsländer. Enligt direktivens regler är parternas möjligheter att avtala om tillämplig lag begränsade till rättsordningen i någon av flera utpekade medlemsstater, se exempelvis artikel 7.1 b)-d) i det andra skadeförsäk- ringsdirektivet. Endast undantagsvis medger direktivet att parterna får välja lagen i ett land utanför EES. De regler som skall gälla för avtal som på angivet sätt har anknytning till flera EES-stater kan inte göras universellt tillämpliga, eftersom valmöjligheterna då skulle bli för vida i förhållande till direktivets regler. Såsom anförs i promemorian kan det vidare finnas skäl att se utformningen av lagvalsregler för försäkringsavtal utanför EES i ett vidare perspektiv än vad som är möjligt inom ramen för detta lagstiftningsärende. Sådana regler kan t.ex. böra övervägas i samband med frågan om en lagreglering av lagval vid kontraktsrättsliga förpliktelser i allmänhet. På grund av det anförda ansluter jag mig i likhet med remissinstanserna till promemorians bedömning att tillämpningsområdet för de föreslagna lagvalsreglerna bör begränsas till sådana försäkringsavtal som har anknytning till två eller flera EES-stater. Jag går härefter över till frågan om hur lagtekniskt skall införlivas med svensk rätt. Ett direktiv är inom EG bindande för medlemsstaterna på det sättet att dessa är skyldiga att uppnå de mål som anges i direktivet. Hur detta närmare skall gå till överlämnas emellertid åt medlemsstaterna att själva avgöra. När reglerna i ett direktiv skall införas i den nationella lagen får medlemsstaterna alltså välja form och metod. Genom gäller motsvarande ordning för EFTA-länderna när de skall bringa den nationella rätten i överensstämmelse med reglerna i de direktiv som omfattas av avtalet. Som framgått av det föregående (se avsnitt 2.2.1) regleras avtal om privat försäkring i svensk rätt huvudsakligen i FAL. Såvitt gäller skadeförsäkring för konsumenter gäller i stället KFL. I skiljer man inte på samma sätt mellan konsumentförsäkring och företagsförsäkring. Vidare skiljer sig EG-direktivens gränsdragning mellan livförsäkring och skadeförsäkring från gällande svensk försäkringslagstiftning. Livförsäkringsdirektiven är sålunda tillämpliga även på två försäkringsformer som inte förekommer i , nämligen giftermålsförsäkring och födelseförsäkring. Vidare omfattar livförsäkringsdirektiven försäkring (främst sjuk- och olycksfallsförsäkring) som utgör tillägg till en konventionell livförsäkring samt inte uppsägningsbar sjuk- och olycksfallsförsäkring av det slag som finns i och (artikel 1 i det första livförsäkringsdirektivet). Som jag inledningsvis nämnde skall regeringen besluta om en lagrådsremiss om anpassning av den svenska lagstiftningen om försäkringsverksamhet till . Det förslaget syftar bl.a. till att de svenska reglerna om indelning i försäkringsklasser skall anpassas till EG-reglernas gränsdragning mellan livförsäkring och skadeförsäkring. För att de svenska lagvalsreglerna skall stämma överens med måste också de utformas med utgångspunkt från denna gränsdragning. Dessa skillnader mellan EG-reglernas uppbyggnad och gällande ordning i talar för att lagvalsreglerna inte bör tillföras FAL och KFL. Därtill kommer de överväganden som redovisades angående begränsningen av lagvalsreglernas tillämpningsområde. I sammanhanget kan anmärkas att det i pågår ett arbete på en ny försäkringsavtalslagstiftning på grundval av Försäk- ringsrättskommitténs betänkanden. Beredningen av det ärendet kommer inte att bli klar innan avses träda i kraft. På grund av det anförda anser jag i likhet med remissinstanserna att lagvalsreglerna bör införas i svensk rätt genom en särskild internationellt privaträttslig lag. har anfört att vissa understödsföreningar som är undantagna från livförsäkringsdirektiven borde undantas också från de föreslagna svenska lagvalsreglerna. Understödsföreningar är föreningar för inbördes bistånd som bedriver försäkringsverksamhet. Verksamheten regleras främst i lagen (1972:262) om understödsföreningar (UFL). I betänkandet Försäkringsföreningar (SOU 1990:101) föreslås att UFL skall ersättas av en ny lag om försäkringsföreningar. Betänkandet har remissbehandlats och övervägs i . EG-direktivens undantag för vissa understödsföreningar får antas ha sin förklaring i att direktivens regler om olika försäkringsrörelsefrågor inte är anpassade till dessa föreningars verksamhet. Det finns däremot inte skäl att beträffande lagvalsreglerna behandla understödsföreningarna på annat sätt än andra försäkringsgivare inom EES. Det har inte framkommit att det skulle vara förenat med någon olägenhet om lagvalsreglerna blir tillämpliga också på understödsföreningarna. Jag anser därför att det inte finns skäl att undanta dessa från lagvalsreglerna. Om den fortsatta beredningen av betänkandet om försäkringsföreningar ger anledning att ompröva denna ståndpunkt, får frågan om lagvalsreglernas tillämplighet på understödsföreningarnas verksamhet då tas upp på nytt. 2.2.4 Parternas möjligheter att välja tillämplig lag Mitt förslag: Om försäkringsavtalet avser s.k. stora risker, skall parterna ha full frihet att avtala om tillämplig lag. I övrigt skall de svenska lagvalsreg- lerna bygga på EG-reglernas miniminivå i fråga om par- ternas möjligheter att avtala om tillämplig lag. Den svenska lagen skall således inte innehålla några regler om möjlighet för parterna att avtala om att något annat lands lag skall tillämpas i stället för svensk lag, om svensk lag pekas ut som tillämplig enligt direktivens grundläggande regler. Promemorians förslag: Enligt promemorians förslag omfattar parternas avtalsfrihet vid lagvalet endast sådana stora risker som avser transportförsäkring. I övrigt stämmer förslaget överens med mitt (se promemorian s. 28 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan erinran. Några instanser har dock förespråkat att partsautonomin skall ges större utrymme än i promemorieför- slaget. Skälen för mitt förslag: Som framgått av det föregående (se avsnitt 2.2.2) anger direktivens lagvalsregler i vilken utsträckning parterna har möjlighet att avtala om tillämplig lag. Vilka rättsordningar som parterna i det enskilda fallet kan välja mellan beror på vilken typ av försäkring som avtalet gäller och vilka anknytningsmoment till olika stater som föreligger. Gemensamt för reglerna är att det inte tillmäts någon vikt var försäkringsbolaget har sitt säte. I stället är det försäkringstagarens vanliga vistelseort och platsen där den försäkrade risken finns som är avgörande. Lagvalsreglerna är utformade som minimiregler för av- talsfriheten på så sätt att den nationella lag som utpekas enligt de grundläggande reglerna kan tillåta parterna större frihet när det gäller lagvalet. Parterna har alltså i så fall en möjlighet att avtala om att ett annat lands lag skall tillämpas på avtalet i stället för den lag som pekas ut genom direktivets grundläggande lagvalsregler. Frågan är nu om de svenska lagvalsreglerna för försäkringsavtal skall erbjuda parterna större avtalsfrihet än vad som framgår av dessa grundläggande regler i direktiven. Promemorians förslag innebär att de svenska lagvalsreglerna skall bygga på EG-reglernas miniminivå i fråga om parternas möjligheter att avtala om tillämplig lag. Enligt promemorians förslag skall således den svenska lagen inte ge parterna några möjligheter att välja ett annat lands lag för det fall att svensk lag utpekas som tillämplig. Promemorians förslag har godtagits av de flesta remissinstanserna. vid har dock förespråkat att parterna i enlighet med den sedvanliga svenska inställningen till partsautonomi bör ges full frihet att avtala om tillämplig lag för det fall att svensk lag utpekas som tillämplig enligt de grundläggande principerna i direktivet. och har anfört att lagvalsreglerna bör utformas så att parterna skall kunna avtala om vilket lands lag som skall tillämpas vid tolkning av avtalet. Enligt organisationerna skulle parterna därigenom kunna komma överens om att lagen i företagets hemland skall användas vid tolkning av försäkringsavtalet.