prop · GG03257 · 1993-06-03 00:00:00 — har pekat på att huvudpromemorians förslag, som inte förbjuder kumulation, kan leda till att problem kan uppstå vid bedömning av om en försäkringsaffär är att hänföra till verksamhet som drivs genom ett fast etableringsställe här i landet eller om den är att hänföra till det utländska etableringsställets verksamhet. Samma problem uppstår emellertid även i de fall kumulation enligt direktivbestämmelserna inte är möjlig att förhindra. Dessutom innebär det tredje skadeförsäk- ringsdirektivet och tredje livförsäkringsdirektivet att kumulation inte kan förbjudas. Mot denna bakgrund är det, enligt min mening, inte meningsfullt att nu begränsa möjligheterna till kumulation. Försäkringsgivare hemmahörande i ett land De nu föreslagna reglerna om rätt för utländska försäkringsgivare att genom gränsöverskridande verksamhet marknadsföra försäkringar i har relevans för försäkringsgivare hem- mahörande i ett land inom EES. I fråga om försäkringsgivare hemmahörande i ett land utanför EES innebär nuvarande regler att de under vissa villkor får marknadsföra försäkringar i utan krav på etablering (1 a § LUF). Finans- inspektionen har satt i fråga om detta är förenligt med EES-reglerna som uppställer krav på etablering och koncession. Första skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet rör endast rätten att driva försäkringsverksamhet för försäkringsföretag som är etablerade i ett medlemsland eller som avser att etablera sig där (första skadeförsäkringsdirektivet artikel 1, i dess lydelse enligt assistansdirektivet artikel 1, och första livförsäkringsdirektivet artikel 1). Den verksamhet som avses innebär inte att någon etablering kommer till stånd i . Den regleras därför inte av bestämmelserna i dessa två direktiv. Inte heller regleras den av bestämmelserna i andra skadeförsäkringsdirektivet och andra livförsäkringsdirektivet om gränsöverskridande verksamhet. De bestämmelserna är tillämpliga endast för verksamhet som drivs av ett försäkringsföretag hemmahörande inom EES (andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 12.1 jämförd med artikel 2 b och andra livförsäkringsdirektivet artikel 10.1 jämförd med artikel 2 b). Frågan om möjligheten för ett företag hemmahörande utanför EES att driva gränsöverskridande verksamhet mot är således inte reglerad i EES-reglerna. (Se även Pool, , The creation of the internal market of insurance, Office for Official Publications of Communities, 1990, s. 105 ff). hindrar alltså inte att även fortsättningsvis tillåta denna verksamhet om villkoren enligt 1 a § LUF är uppfyllda. Försäkringsgivare som bedriver livförsäkrings- och skadeförsäkringsrörelse I det föregående (avsnitt 2.2) har jag behandlat frågan om vilken verksamhet ett företag, som i sitt hemland drev livförsäkrings- och skadeförsäkringsverksamhet, får driva genom en agentur eller filial i ett annat land inom EES. Andra livförsäkrings- direktivet innehåller för sådana företag även en bestämmelse om vilka livförsäkringsavtal de får ingå genom gränsöverskridande verksamhet (artikel 18.1). Direktivbestämmelsen innebär att sådana företag till och med får bedriva gränsöver- skridande verksamhet beträffande livförsäkringar oavsett om risklandet tillåter det eller inte. Om risklandet inte tillåter ett blandat företag att försäkra livförsäkringar får, efter , gränsöverskridande verksamhet med livförsäkring till det landet endast ske beträffande sådana risker som inte ansetts särskilt skyddsvärda. Det tredje livförsäkringsdirektivet innebär att den nämnda bestämmelsen i andra livförsäkringsdirektivet upphävs. Huvudpromemorians förslag i denna del innebär ett förbud för blandade företag att driva gränsöverskridande verksamhet med livförsäkring om den sker genom personligt riktad marknadsföring. Jag anser att det inte är meningsfullt att nu införa en sådan begränsning eftersom den skulle få effekt först efter . Dessutom skulle begränsningen inte kunna behållas när blir bundet av det tredje livförsäkringsdirektivet. Tilläggspromemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna: har anfört att ett flertal länder inte kommer att införa reglerna i direktivet 90/618/EEG om gränsöverskridande verksamhet för motorfordonsförsäkring ens för stora risker före . För att eliminera den ojämlika konkurrens- situation som annars skulle uppstå anser föreningen att gränsöverskridande verksamhet med trafikförsäkring skall göras beroende av reciprocitet mellan och annat EES-land. Enligt föreningen bör dessutom gränsöverskridande verksamhet med massrisker göras beroende av tillstånd. har anslutit sig till ståndpunkter. har anfört att det bör finnas en möjlighet att begränsa skyldigheten att meddela försäkringar. : Genom direktivet 90/618/EEG om gränsöverskridande verksamhet för motorfordonsförsäkring har andra skade- försäkringsdirektivets bestämmelser om gränsöverskridande verksamhet gjorts tillämpliga även för ansvarsförsäkring för motorfordon (med undantag för försäkring avseende fraktförares ansvar). Vissa särskilda bestämmelser har dock införts för att säkerställa att skadelidande inte kommer i en mindre förmånlig ställning på grund av att försäkringsgivaren driver verksamheten genom gränsöverskridande verksamhet i stället för genom etablering. Av denna anledning skall försäkringsgivaren be- fullmäktiga en representant i värdlandet att företräda försäkringsgivaren i händelse av skadefall, andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 12 a.4 (införd genom direktiv /618/EEG artikel 6). En medlemsstat som har bestämmelser om förhöjda risker får föreskriva att sådana bestämmelser skall iakttas även av försäkringsgivare som driver verksamhet genom gränsöverskridande verksamhet, andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 12 a.3 (införd genom direktiv /618/EEG artikel 6). Enligt andra skadeförsäkringsdirektivet skall värdlandets regler om bl.a. beräkning av försäkringstekniska skulder och vilka tillgångar dessa skulder får motsvaras av gälla om tillstånd krävs i värdlandet för gränsöverskridande verksamhet. Om sådant tillstånd inte krävs, gäller i dessa frågor reglerna i det land från vilket verksamheten bedrivs. För s.k. stora risker får, som tidigare nämnts, tillstånd inte krävas. För ansvarsförsäkring för motorfordon ges i direktiv /618/EEG en möjlighet till avvikelse från dessa bestämmelser på så sätt att värdlandet beträffande stora risker får föreskriva att dess bestämmelser om bl.a. beräkning av försäkringstekniska skulder och vilka tillgångar dessa skall motsvaras av skall gälla (artikel 11). Värdlandet skall kräva att försäkringsgivarna blir medlem i och deltar i finansieringen av värdlandets nationella försäkringsbyrå och dess nationella garantifond. De får dock inte åläggas att bidra med mer än vad försäkringsgivare som är etablerade skall bidra med, andra skadeförsäkrings- direktivet artikel 12 a.2 (införd genom direktiv /618/EEG artikel 6). Värdlandet får också kräva att försäkringsgivaren avger en förklaring att denne har blivit medlem i byrån och fonden, andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 15.1 andra stycket och 16.1 andra stycket (införda genom direktiv /618/EEG artikel 7). Skälen för mitt förslag: Enligt 5 § trafikskadelagen (1975:1410) får trafikförsäkring meddelas av försäkringsanstalt som har fått tillstånd därtill av regeringen. Försäkringsanstalt som har fått sådant tillstånd är skyldig att på begäran meddela trafikförsäkring (kontraheringsplikt). Koncession för trafikförsäkring kan medges ett svenskt försäkringsbolag och ett utländskt försäkringsföretag som är etablerat här i landet. I det föregående (avsnitt 2.5) har jag i enlighet med det andra skadeförsäk- ringsdirektivet föreslagit att en utländsk försäkringsgivare som hör hemma inom EES skall få försäkra risker i genom gränsöverskridande verksamhet, dvs. utan att vara etablerad här. Direktiv /618/EEG innebär att det andra skadeförsäkringsdirektivets bestäm- melser om gränsöverskridande verksamhet gjorts tillämpliga även för trafikförsäkring. Trafikskadelagens bestämmelser måste därför ändras. En förutsättning för sådan gränsöverskridande verksamhet för trafik- försäkring är att försäkringsgivaren här i landet har en befullmäktigad represen- tant som kan företräda försäkringsgivaren gentemot skadelidande och vid domstolar och myndigheter. har föreslagit att gränsöverskridande verksamhet med trafikförsäkring skall göras beroende av reciprocitet, mot bakgrund av att flera enligt uppgift kommer att avvika från direktivet genom att införliva dess regler först . Jag har förståelse för ståndpunkt. hindrar emellertid att gräns- överskridande verksamhet görs beroende av sådan reciprocitet som föreningen efterlyst. I likhet med skadeförsäkring i allmänhet finns det i fråga om trafikförsäkring möjlighet att kräva tillstånd här i landet för gränsöverskridande verksamhet avseende massrisker. Vid en sådan tillståndsprövning skulle dock inte någon reciprocitetsbedömning kunna göras såvitt avser försäkringsgivare med säte i ett annat EES-land. Jag har beträffande skadeförsäkring i allmänhet funnit att det inte finns anledning att kräva tillstånd för gränsöverskridande verksamhet, bl.a. med hänsyn till att den sociala betydelsen inte är lika stor som vid livförsäkring (avsnitt 2.5). framhållit är inslaget av socialt skydd större för trafikförsäkring än för flertalet övriga skadeförsäkringar. Med hänsyn till det nämnda kravet att försäkringsgivaren skall ha en befullmäktigad representant här i landet anser jag emellertid att inte heller gränsöverskridande verksamhet med trafikförsäkring skall göras beroende av tillstånd. Om värdlandet kräver tillstånd för gränsöverskridande verksamhet med skadeförsäkring gäller, som tidigare nämnts (avsnitt 2.5), det landets regler om beräkning av försäkringstekniska skulder och vilka tillgångar dessa får motsvaras av. Om tillstånd inte krävs gäller i stället bestämmelserna i det land från vilken verksamheten sker. innebär att tillstånd aldrig kan komma i fråga för s.k. stora risker. För trafikförsäkring avseende stora risker får värdlandet, till skillnad från övrig skadeförsäkring, föreskriva att dess bestämmelser angående försäkrings- tekniska skulder skall gälla (direktiv /618/EEG artikel 11). I fråga om trafikförsäkring avseende massrisker gäller i nu aktuellt hänseende samma ordning som för övrig skadeförsäkring. Enligt min mening är det inte påkallat att tillämpa svenska regler angående försäkringstekniska skulder vid gränsöverskridande verksamhet med trafikförsäkring avseende stora risker. I fråga om massrisker kan det inte komma i fråga att tillämpa svenska regler eftersom jag förslagit att tillstånd inte skall krävas för gränsöverskridande verksamhet. Genom direktiv /618/EEG har öppnats en möjlighet för medlemsstater som har bestämmelser om förhöjda risker att tillämpa dessa bestämmelser även för försäkringsgivare som bedriver verksamhet genom gränsöverskridande verksamhet, andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 12 a.3 (som införts genom direktiv /618/EEG artikel 6). Syftet med sådana bestämmelser är enligt direktivets ingress att den obligatoriska karaktären hos trafikförsäkring skall motsvaras av en möjlighet för bilister att erhålla sådan försäkring. Direktivbestämmelsen innebär med andra ord att den tidigare nämnda svenska kontraheringsplikten i 5 § trafikskadelagen får utvidgas till att omfatta även de försäkringsgivare som genom gränsöverskridande verksamhet meddelar trafikförsäkring här i landet. Jag anser att denna möjlighet att utvidga kontraheringsplikten bör utnyttjas. Som har anfört finns det en möjlighet att begränsa kontraheringsplikten för koncessionerade försäkringsgivare till att avse personer som tillhör viss yrkesgrupp eller intressegrupp eller som är bosatta inom visst område. Någon motsvarande möjlighet till begränsning har inte föreslagits i promemorian såvitt avser försäkrings- givare som bedriver gränsöverskridande verksamhet. Jag delar inspektionens uppfattning att det bör finnas en motsvarande möjlighet till begränsning även vid gränsöverskridande verksamhet. Enligt det s.k. andra motorfordonsförsäkringsdirektivet 84/5/EEG skall varje land inrätta eller auktorisera ett organ med uppgift att svara för ersättning för sak- och personskador som orsakas av oidentifierade eller oförsäkrade fordon. Den skadelidande skall ha rätt att vända sig direkt till detta organ och därifrån få ett motiverat besked angående utbetalning av ersättning. För svensk del gäller enligt 16 § trafikskadelagen att om ett trafikförsäkringspliktigt fordon saknar trafikförsäkring, samtliga trafikförsäkringsanstalter som har tillstånd att meddela försäkring svarar för den trafikskadeersättning som skulle ha utgått, om försäkring hade funnits. De nämnda försäkringsanstalterna svarar enligt samma paragraf även solidariskt för den trafikskadeersättning som skulle ha utgått från trafikförsäkring för motordrivet fordon vars identitet inte kan fastställas. Av 30 § följer att trafikförsäkringsanstalterna i nu angivna fall företräds av . I proposition 1992/93:8 om den svenska trafikskadelagens anpassning till m.m. (s. 17) har gjorts den bedömningen att, eftersom har auktoriserat ett organ att betala sådan ersättning som avses i det andra motorfordonsförsäkringsdirektivet och till vilket den skadelidande kan vända sig, någon lagändring inte är erforderlig i detta avseende med anledning av andra motorfordonsförsäkringsdirektivet. Trafikskadelagens bestämmelse om solidarisk ansvarighet gäller för de försäkringsanstalter som har tillstånd att meddela trafikförsäkring. Bestämmelsen i direktiv /618/EEG om att företagen skall åläggas att delta i finansieringen av värdlandets nationella garantifond bör beaktas genom att det solidariska ansvaret utvidgas till att omfatta även de försäkringsgivare som genom gränsöverskridande verksamhet meddelar trafikförsäkring. Till följd av bestämmelsen i 30 § trafikskadelagen blir sådan försäkringsgivare också medlem i . Tilläggspromemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har haft någon erinran mot promemorians förslag. : Med koassurans menas försäkringsverksamhet där flera försäkringsgivare genom ett avtal försäkrar en risk och där var och en av försäkringsgivarna är ansvariga för en viss del. En av försäkringsgivarna är ledande försäkringsgivare. Syftet med koassuransdirektivet 78/473/EEG är att underlätta viss internationell koassuransverksamhet. Avsikten är inte att påverka den frihet som råder i flera av länderna. Direktivet är det första steget i riktning mot samordning av de former av verksamhet som får bedrivas genom gränsöverskridande verksamhet. I andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 26 har det preciserats att de risker som får omfattas av koassurans skall vara de s.k. stora riskerna enligt första skadeförsäkringsdirektivet artikel 5 d (införd genom andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 5). Definitionen av stora risker har senast ändrats genom artikel 2 i direktivet 90/618/EEG om gränsöverskridande verksamhet för motorfordonsförsäkring. Det sägs särskilt i ingressen till detta direktiv att ändringen även skall innebära en ändring av vilka risker som får omfattas av koassurans. Utöver att risken skall vara en stor risk uppställs enligt koassurans- direktivet artikel 2 ytterligare förutsättningar för att direktivets bestämmelser skall vara tillämpliga. Risken skall finnas inom EES och den skall täckas av två eller flera försäkringsgivare genom ett enda avtal med en samlad premie och för samma termin. Var och en av försäkringsgivarna skall svara för sin del och en av dem skall vara ledande försäkringsgivare. Minst en av försäkringsgivarna skall delta i avtalet genom ett fast etableringsställe i ett annat land än det där den ledande försäkringsgivaren är etablerad. Den ledande försäkringsgivaren skall vara auktoriserad enligt villkoren i första skadeförsäkringsdirektivet, "dvs han skall behandlas som om han är den assuradör som täcker hela risken". Han skall vidare till fullo åta sig den roll som enligt praxis tillkommer honom, bl.a. att fastställa försäkringsvillkor och tariffer. Enligt artikel 3 får rätten att delta i koassurans inte villkoras av andra bestämmelser än direktivets. De försäkringsgivare som medverkar i ett koassuransavtal skall enligt artikel 4 var och en beräkna storleken på de tekniska reserverna enligt de regler eller den praxis som gäller i respektive etableringsland. Reserven för ej reglerade försäkringsfall skall dock vara minst lika stor som den som fastställts av den ledande försäkringsgivaren enligt de regler som gäller i det land där denne är etablerad. De tekniska reserverna skall motsvaras av valutamatchande tillgångar vilka skall finnas i de länder där försäkringsgivarna eller den ledande försäkringsgivaren är etablerade. Det finns möjlighet att medge lättnader från kraven på valutamatchande tillgångar. Direktivet innehåller slutligen bestämmelser om skyldighet för försäkringsgivarna att föra statistik, om informationsutbyte och samarbete mellan tillsynsmyndigheterna och om behandlingen av försäkringstagare när ett försäkringsföretag träder i likvidation (artiklarna 5-7). Enligt andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 26.2 skall de bestämmelser i direktivet som gäller för stora risker tillämpas på den ledande försäkringsgivaren. har i några fall haft att tolka koassuransdirektivet. Domarna meddelades av (målet 220/83 kommissionen mot [1986] ECR s. 3663, målet 252/83 kommissionen mot [1986] ECR s. 3713, målet 205/84 kommissionen mot [1986] ECR s. 3755 och målet 206/84 kommissionen mot [1986] ECR s. 3817). Domstolens avgöranden innebär bl.a. att det land där risken finns inte får kräva att vare sig den ledande försäkringsgivaren eller de andra försäkringsgivarna är etablerade och har auktorisation i det landet. Skälen för mitt förslag: I den svenska lagstiftningen finns inga särskilda bestämmelser om koassurans. Direktivets bestämmelser innebär enligt tolkning att auktorisation och etablering inte kan krävas här i landet om en i belägen stor risk skall försäkras genom sådan koassurans som direktivet gäller av försäkringsgivare etablerade i andra EES-länder. Det andra skadeförsäkringsdirektivets bestämmelser om gränsöverskridande verksamhet har behandlats i det föregående (avsnitt 2.5). Jag har i fråga om stora risker föreslagit att en försäkringsgivare kan försäkra risker belägna i utan att vara etablerad här i landet och utan särskilt tillstånd här. Det krävs endast att försäkringsgivaren till anmält sin avsikt att marknadsföra försäkringar här i landet och ingett vissa handlingar till inspektionen. Uttrycket marknadsföra försäkringar har valts för att markera att det skall vara fråga om ett aktivt handlande från försäkringsgivaren. Bestämmelserna skall alltså inte tillämpas vid ett passivt mottagande av order från en svensk kund. För sådana fall krävs enligt gällande praxis inte tillstånd för den utländska försäkringsgivaren. Den föreslagna anmälningsskyldigheten vid marknadsföring här i landet får vid koassuransverksamhet, enligt andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 26.2, endast tillämpas på den ledande försäkringsgivaren. Ett undantag från anmälningsskyldigheten måste därför göras för försäkringsgivare som avser att delta i koassuransverksamhet på annat sätt än som ledande försäkringsgivare. En sådan marknadsföring torde dock inte vara vanlig. För risker som har sådan storlek att de kräver medverkan av flera försäkringsgivare genom koassurans torde det vanligaste vara att ett försäkringsbolag kontaktas av en försäkringssökande som vill försäkra en viss risk eller att kontakten etableras genom en försäkringsmäklare. De andra försäkringsgivarna kontaktas sedan av detta försäkringsbolag eller mäklaren. Om en utländsk försäkringsgivare genom koassurans skall delta i ett avtal avseende en risk belägen i efter kontakt från försäkringstagaren (eventuellt genom en försäkringsmäklare) eller en annan försäkringsgivare, finns enligt vad som nämnts inte något krav på etablering och koncession här i landet. Utöver vad som angivits föreligger mot den angivna bakgrunden inte något behov av ytterligare lagändring såvitt avser rätten för utländska försäkringsgivare hemmahörande inom EES att delta i koassuransverksamhet när det gäller risker belägna i . För svenska försäkringsbolag gäller att de alltid skall ha koncession i . Driver ett bolag verksamhet i utlandet skall bolagets koncession omfatta även den verksamheten. Detta står i överensstämmelse med bestämmelserna i första skadeförsäkringsdirektivet som föreskriver krav på auktorisation för etablering av huvudkontor i ett land. förevarande direktiv avser inte att göra någon ändring av dessa regler. Direktivet gäller endast vilka krav ett land kan ställa på de försäkringsgivare som skall delta i koassurans genom gränsöverskridande verksamhet, dvs. utan att vara etablerade i landet. Det finns inga svenska särregler för beräkning av försäkringstekniska skulder vid koassuransverksamhet. Generella be- stämmelser avseende skadeförsäkringsbolag finns i s.k. normalplan. Normalplanen får anpassas till direktivets bestämmelser i artikel 4 om beräkning av de försäkringstekniska skulderna. Det kan i detta sammanhang nämnas att det i direktivet 91/674/EEG om årsredovisning och koncernredovisning för försäkringsföretag finns bestämmelser om beräkning av försäkringstekniska skulder för skadeförsäkringsrörelse. Detta direktiv ingår ännu inte i . I det föregående (avsnitt 2.3) har jag föreslagit att en allmän regel införs för svenska försäkringsbolag om hur tillgångar motsvarande försäkrings- tekniska skulder skall placeras. Place- ringsregeln omfattar krav på valutamatchning och lokalisering av tillgångarna. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, skall närmare föreskriva hur risken för valutakursförluster skall beaktas. Detta förslag uppfyller enligt min mening direktivets bestämmelser om krav på valutamatchade tillgångar och tillgångarnas lokalisering. För utländska försäkringsgivares gränsöverskridande verksamhet i innebär mina förslag (avsnitt 2.3) att beträffande stora risker skall tillämpas de bestämmelser om beräkning av försäkringstekniska skulder, tillgångarnas lokalisering och valutamatchning som gäller i etableringslandet. Dessa förslag uppfyller även koassuransdirektivets bestämmelser. Någon ytterligare lagändring i detta avseende erfordas därför inte. Bestämmelsen i artikel 5 om att koassuradörer skall föra viss statistik får beaktas i regeringens eller föreskrifter enligt 19 kap. 3 § FRL (se specialmotiveringen till det lagrummet). Jag återkommer till frågan om samarbete med utländska tillsynsmyndigheter (avsnitt 2.14). Huvudpromemorians förslag: Avviker från mitt förslag endast på så sätt att rätten att bedriva försäkringsrörelse begränsas till skadeförsäkring. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt promemo- rians förslag eller lämnat det utan erinran. har anfört att det vore önskvärt att finna former för att tillåta försäkringsgivare i försäkringssammanslutningar att meddela även andra försäkringar än skadeförsäkringar. Verket har även anfört att det av promemorian inte framgår om förslaget i denna del står i överens- stämmelse med . : Artikel 8 i både första skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet anger att försäkringsföretag som etableras i ett land skall anta någon av i artikeln uppräknade företagsformer. För anges därvid särskilt "försäkringsgivare som uppträder under beteckningen ''''s". Av artiklarna 10 och 11 i båda direktiven framgår vidare de krav som skall ställas för att en försäkringsgivare som etablerar en agentur eller filial i ett annat medlemsland skall få auktorisation där. Vissa särskilda bestämmelser finns därvid för ''''s. Skälen för mitt förslag: Enligt LUF får ett utländskt försäkringsföretag driva försäkringsrörelse genom generalagent om företaget fått tillstånd till detta. Vad som avses med begreppet försäkringsföretag har inte angetts i lagen eller dess förarbeten.