prop · GH03195 · 1993-12-31 00:00:00 — Tidsbortfraktaren får i andra fall alltid kräva säkerhet för denersättning han kan bli skyldig att betala på gmnd av ett utlämnande, Ofr 373 § i utredningens förslag) Första stycket motsvarar 141 § sjölag. Någonändring i sak åsyftas inte. Angående de närmare fömtsättningama för tillämplighetenav regressregeln i andra meningen kan hänvisas till vad som anförts vid 18 §tredje stycket rörande resebefraktning. Bestämmelsen i andra stycket, som är ny, reglerar detfallet att tidsbefraktaren begär att godset skall lämnas ut till en itransporträttslig mening obehörig mottagare eller i strid mot villkoren ikonossementet. Hur långt tidsbortfraktarens eller befålhavarens skyldighet attfölja tidsbefraktarens instmktioner sträcker sig kan i allmänhet endast avgörasi det konkreta fallet med utgångspunkt från vad som är vanligt i den fart detgäller. Till skydd för tidsbortfraktarens intressen föreskrivs dock genom dettastycke att han inte är skyldig att lämna ut godset om utlämnandet skulle stridamot tro och heder. 1 andra "innocenta" fall kan han kräva säkerhetför eventuella skadeståndskrav på gmnd av tidsbefraktarens anvisningar omutlämnande av gods i strid mot konossementsreglema. Lagrådet har föreslagit att bestämmelsen i andra stycketomformuleras på ett sådant sätt att bestämmelsen inte ger upphov till tolkningssvårigheteroch missförstånd. Jag delar självfallet denna uppfattning. Emellertid har jagfunnit att Lagrådets förslag till lydelse är alltför avvikande i förhållandetill de övriga nordiska textema. Jag har därför valt en mindre ingripandejustering. I övrigt har lagtexten anpassats tillterminologin i 13 kap. 52 §. Lastskada och dröjsmål medutlämnandet Tidsbortfraktarenär ansvarig i förhållande till tidsbefraktaren i enlighet med bestämmelsema i13 kap. 24 - 35 och 37 - 39 §§ för skada till följd av att gods går förlorat,skadas eller försenas medan det är i hans vård. Bestämmelsema i 13 kap. 36 §har också motsvarande tillämpning. Enmottagare som inte är tidsbefraktaren har också rätt till ersättning enligtförsta stycket. Om mottagaren innehar konossement som har utfårdats avtidsbortfraktaren får han även åberopa reglema i 5 §. Ofr374 § i utredningens förslag) Bestämmelsemai denna paragraf är nya på tidsbefraktningens område och reglerartidsbortfraktarens ansvar för skada till följd av att gods har gått förlorat,skadats eller försenats. Förstastycket reglerar ansvaret i de fall tidsbefraktaren tillika är lastägare. Sammaansvarsprinciper gäller som vid resebefraktning. Regeln överensstämmer därförprincipiellt med motsvarande regel i 27 §, dock att ansvarsperioden normaltbestäms med hänsyn till bestämmelsema i 61 § första stycket. På motsvarandesätt som i 27 § anges i denna bestämmelse att styckegodsreglemas ansvarssystemskall tillämpas. Bestämmelsen kommer vanligtvis också att läggas till gmnd vidtillämpningen av regressreglema i 61 § tredje stycket. Iandra stycket upptas kompletterande ansvarsregler för de fall lastägaren inteär tidsbefraktaren. Bakgmnden till bestämmelsema är som berörts i den allmännamotiveringen under avsnitt 3.3.4 att såväl svenska som andra nordiskasjötransportföretag i en allt större omfattning arbetar med inhyrt tonnage soms.k, operatörer, enhetliga regler, nationellt som intemationellt, harsaknats i denna situation. Lastägaren har därför naturligen haft att i förstahand hålla sig till tidsbefraktaren som sin medkontrahent, såvida inte tidsbortfraktarenpåtagit sig ett särskilt ansvar genom att utfårda konossement. 1 övrigt hartidsbortfraktaren i en sådan situation blivit ansvarig endast om lastägaren ienlighet med allmänna skadeståndsrättsliga principer visat atttidsbortfraktaren eller någon av hans anställda orsakat skada på godset genomett culpöst handlande. Idenna bestämmelse föreskrivs att lastägaren har rätt till ersättning av tidsbortfraktaren i enlighet med bestämmelsen i första stycket, dvs, enligt reglema för styckegodstransport. Den slutliga fördelningen av ansvaret mellan tidsbortfraktaren och tidsbefraktaren får sedan ske enligt bestämmelsema i 61 § eller enligt vad partema bestämt om 317 Tidsbortfraktarens ansvar kan dock bli tvingandeom han utfårdat konossement och annan lastägare än Prop. 1993/94:195tidsbefraktaren innehar detta och kan åberopa sig på reglema i 5 §, Dröjsmål och annat avtalsbrott på tidsbortfraktarens sida Hålls fartyget inte i sjövärdigt eller annars avtalsenligtskick eller utförs resoma för sent eller föreligger annat avtalsbrott påtidsbortfraktarens sida, får tidsbefraktaren häva befraktningsavtalet, om detmed avtalet avsedda ändamålet annars väsentligen skulle förfelas. Omtidsbefraktaren vill häva avtalet skall han meddela detta inom skälig tid efterdet att han måste antas ha fått kännedom om avtalsbrottet. Gör han inte det gårhävningsrätten förlorad, Tidsbefraktaren har rätt till ersättning för skada som haruppkommit på gmnd av att fartyget går förlorat eller efter skada förklaras intekunna sättas i stånd eller inte hålls i sjövärdigt eller annars avtalsenligtskick, om skadan beror på fel eller försummelse av tidsbortfraktaren ellernågon som han svarar för. Detsamma gäller för skada som har uppkommit genom feleller försummelse vid sådan medverkan av befålhavaren eller besättningen somavses i 61 § andra stycket, vid utförande av tidsbefraktarens anvisning ellervid annat avtalsbrott än som avses i föregående mening, Ofr 375 § i utredningens förslag) Bestämmelsema i denna paragraf, som avser dröjsmål ochannat avtalsbrott på tidsbortfraktarens sida, motsvarar 146 och 147 §§ i 1891års sjölag men viktiga ändringar har gjorts. Tillämpligheten inskränker sigtill avtalsbrott , Rättsföljdema av dröjsmål m.m, vidfartygets avlämnande regleras särskilt i 55-57 §§, I första stycket anges uttryckligen att tidsbefraktarenkan häva befraktningsavtalet även vid annat avtalsbrott än rent dröjsmål. Detkan exempelvis gälla bristande lastvärdighet. En fömtsättning för hävning är,liksom sjölag, att det med avtalet avsedda ändamålet skulleväsentligen förfelas. Bestämmelsen, som handlar om tidsbefraktarens rätt tillskadeersättning, ersätter 147 § sjölag. Medan sistnämnda bestämmelseendast tar upp de fall att fartyget gått förlorat eller förklarats inte kunnasättas i stånd anger denna bestämmelse uttryckligen även avtalsbrottenbristande sjövärdighet eller annan uppkommen brist i avtalade funktioner hosfartyget . Ansvaret bygger på fel eller försummelse men någonpresumtion för detta uppställs inte till skillnad från vad som gäller enligt 57§. Av allmänna regler om bevisbördans placering torde därmed följa att det ärtidsbefraktaren som har bevisbördan för att fel eller försummelse föreligger. I andra meningen av samma stycke anges också atttidsbortfraktaren 318 ansvarar gentemot tidsbefraktaren för befålhavarens ochbesättningens fel eller försummelser då arbete med lastning och lossning m.m.ut- förs åt tidsbefraktaren.Regeln följer således den lagstadgade eller Prop. 1993/94:195 avtaladefunktionsfördelningen mellan partema. Äveni övrigt är tidsbortfraktaren ansvarig för fel eller försummelser vidutförande av tidsbefraktarens anvisningar eller vid andra typer av avtalsbrottän som nämnts ovan. Paragrafenhar avfattats enligt Lagrådets förslag. Tidsbortfraktarenhar rätt till ersättning för skada på fartyget som beror på fel ellerförsummelse av tidsbefraktaren eller någon som denne svarar för. Hartidsbefraktaren beordrat fartyget till en osäker hamn, är hanersättningsskyldig för skada på fartyget som beror därpå om han inte visar attfel eller försummelse inte föreligger. Ofr376 § i utredningens förslag) Förstastycket överensstämmer med 149 § sjölag och någon ändring i sakåsyftas inte. Denprincipiella ansvarsfördelningen mellan tidscertepartiets parter är enligtnordisk rätt att tidsbortfraktaren står risken för skador på fartyget såvidahan inte kan styrka ett culpöst förfarande hos tidsbefraktaren eller hos hansanställda och övriga medhjälpare. 1nordisk rätt anses tidsbefraktaren inte ha något strikt ansvar för skada påfartyget ens om han beordrat det till en osäker hamn. För detta krävs enuttrycklig garanti från hans sida. Ansvar kan dock utkrävas om han låterfartyget anlöpa en hamn med insikt om att denna är eller kan vara osäker elleri övrigt handlar på ett oaktsamt sätt i en uppkommen faresituation. Med hänsyntill de bevisproblem som därvid ofta uppstår för tidsbortfraktaren eftersomtidsbefraktaren har förfoganderätten till fartyget upptas i andra stycket en särregelom omkastad bevisbörda (presumtionsansvar) med avseende på vållandet. Men detär tidsbortfraktaren som skall visa att skadan inträffat i en osäker hamn ochatt orsakssamband finns mellan skadan och de särskilda förhållandena på platsenOfr rättsfallet 1972 s. 183 , HD fann ej skäl att meddelaprövningstillstånd ND 1974 s. 288). Fraktensbidrag till gemensamt haveri skall betalas av tidsbefraktaren. Detsamma gällerbidrag till gemensamt haveri som skall lämnas för bränsle och utmstning somtidsbefraktaren har ombord. Om i gemensamt haveri ersättning betalas för utgiftoch förlust som tidsbefraktaren har haft, tillfaller ersättningen honom. Tidsbortfraktaren kan utan tidsbefraktarens samtycke rädda Prop. 1993/94:195 personer. Hanfår även bärga fartyg eller annan egendom när detta inte är oskäligt förtidsbefraktaren. Av tidsbortfraktarens andel av återstoden av bärgarlönenenligt 16 kap. 6 § andra stycket (nettobärgarlönen) tillfaller en tredjedeltidsbefraktaren. Ofr377 § i utredningens förslag) Reglemai första stycket motsvarar delvis 150 § första stycket sjölag ochnågon ändring i sak åsyftas inte. Reglema är väl förenliga med certepartipraxisoch fastslår endast att tidsbefraktaren ansvarar ensam för bidrag tillgemensamt haveri i fråga om frakt, bränsle och utmstning som han har ombord ochatt han därigenom inte heller har någon rätt till regress mot tidsbortfraktarenför vad han måste utge. Regelns syfte är således inte att reglerabidragsskyldigheten som sådan viUcet i stället sker genom bestämmelsema i 17kap. I tredje meningen, som är ny, anges i konsekvens med förstameningen att tidsbortfraktaren inte har någon rätt i ersättningar som i gemensamthaveri utgått till tidsbefraktaren. Iandra stycket regleras tidsbortfraktarens rätt till deviation. Reglema byggerpå hävdvunna principer inom sjörätten vilka också kommit till uttryck i 20 §första stycket. Det kan här hänvisas till dessa bestämmelser. Det bör påpekasatt en tillåten deviation kan medföra att fartyget blir off-hire enligt reglemai 72 §. Isista meningen regleras fördelningen av bärgarlön mellan tidscertepartietsparter. bestämmelser i 150 § andra stycket sjölag omlikafördelning byggde på principen att tidsfrakt utgår under helabärgningsaktionen och att tidsbefraktaren med denna "insats" ocksåskall ha del av bärgningsföretagets vinst. I och med den ändrade regeln i 72 §att ett fartyg blir off-hire vid bärgning har också dessa bestämmelserjusterats. Med hänsyn till de risker och olägenheter som ändå kan drabbatidsbefraktaren vid en bärgningsaktion, exempelvis dröjsmål med utlämnande avlast, anges nu att en tredjedel av tidsbortfraktarens andel i nettobärgarlönenskall tillfalla tidsbefraktaren. Tidsbefraktarenskall bära de utgifter för resomas utförande som inte enligt bestämmelsema idetta kapitel skall bäras av tidsbortfraktaren. (jfr378 § i utredningens förslag) Bestämmelsenöverensstämmer med 140 § sjölag och 320 innehålleren kostnadspresumtion som innebär att reseavhängiga kostnader som inte fallerpå tidsbortfraktaren enligt certepartiet eller reglema i detta kapitelskall anses falla på tidsbefraktaren. Tidsbefraktarenskall återlämna fartyget till tidslortfraktaren på den plats och vid dentidpunkt som har avtalats. Vidåterlämnandet har bestämmelsema i 52 § tredje stycket, 53 § samt 54 § förstastycket och andra stycket första meningen motsvarande tillämpning. Dettagäller även då befraktningsavtalet har hävts eller annars upphört förebefraktningsperiodens slut. Ofr379 § i utredningens förslag) Bestämmelsemai denna paragraf iimebär en spegelvändning av reglema för fartygets avlämnande.När tidsbefraktaren återlämnat fartyget på den plats och somavtalats upphör den funktionsfördelning som gällt under befraktningsperiodenoch den kommersiella driften återgår på tidsbortfraktaren. Även skyldighetenatt betala tidsfrakt upphör. Detta gäller även om fartyget återlämnas i skadatskick och förblir liggande . Tidsbortfraktarens rätt tillersättning för fraktförluster i samband med reparation får därvid prövas enligtde skadeståndsrättsliga reglema i 65 §. Tidsbortfraktarenär skyldig att låta fartyget anträda en ny resa trots att den avtalade tidenför återlämnandet därigenom överskrids. Detta gäller inte när överskridandetgår utöver vad som kan anses skäligt eller om en tidsperiod för återlämnandethar avtalats. Föröverskridande som är tillåtet enligt första stycket skall tidsbefraktarenbetala den avtalade tidsfrakten. För annat överskridande skall han betalagängse tidsfrakt, dock minst den avtalade tidsfrakten, samt ersättning förskada som dröjsmålet medför för tidsbortfraktaren. Ofr380 § i utredningens förslag) Iförsta stycket föreskrivs, i likhet med 143 § första stycket sjölag, en rätt för tidsbefraktaren att överskrida befraktnings perioden om överskridandet kan anses skäligt (s.k. overlap). Syftet är att tidsbefraktaren inte skall blockeras i sina möjligheter att utnyttja fartyget fullt ut. Det är ofta svårt att planera verksamheten så att sista resan exakt sammanfaller med befraktningsperiodens utgång. Eftersom i nordisk rätt tidsbefraktaren inte anses ha rätt att återlämna fartyget före befraktningsperiodens utgång - med motsvarande 321 reducering av tidsfrakten - och således inte kan kalkylera det förmånligastealtemativet görs härvidlag ingen ändring, 21 1993/94. Vidbedömningen av om överskridandet kan anses skäligt får göras Prop. 1993/94:195en objektiv värdering av de konkreta omständighetema. Härvid kan vara avbetydelse det avtalade fartområdet, tiden pä aret osv. Omständigheter som attfartyget blivit off-hire eller blivit stillaliggande pä gmnd avforce majeure o,d, berättigar inte tidsbefraktaren till ett motsvarandeöverskridande, I vissa certepartier finns också intaget uttryckliga regler meddetta innehåll. Avser partema att tid som gått förlorad skall räknastidsbefraktaren tillgodo måste detta således anges i certepartiet. Detta sker vanligtvisgenom s.k, förläng-ningsoptioner. Undantag görs också för det fall att certepartiet anger entidsperiod (exempelvis maj månad) under vilken återlämnandet skall ske. Med ensådan klausul får tidsbefraktaren anses vara tillräckligt tillgodosedd ifrågaom planeringen av de sista resoma. Andra stycket, som reglerar tidsbortfraktarens ersättningnär befraktningsperioden överskrids, motsvarar 143 § andra stycket i 1891 årssjölag, Certepartifrakt skall betalas tidsbefraktaren har rätttill överskridande av befraktningsperioden. Vid ett otillåtet överskridande,dvs, vid avtalsbrott på tidsbefraktarens sida, skall tidsbortfraktaren dockkompenseras med gängse marknadsfrakt, om denna är högre än certepartifrakten.Tidsbefraktaren blir också ersättningsskyldig mot tidsbortfraktaren för denskada som dröjsmålet medför. Det kan exempelvis gälla förluster på gmnd avtidsbortfraktarens ansvar för eget dröjsmål med avlämnande av fartyget till enny tidsbefraktare. 70 § Tidsfrakt skall betalas i förskott isänder. Framställer tidsbefraktaren krav på avräkning med ett belopp som ärtvistigt, är han ändå skyldig att betala tidsfrakten, om tidsbortfraktarenställer säkerhet för kravet, Tidsbefraktaren kan dock inte kräva säkerhet förett större belopp än den tidsfrakt han betalar, Ofr 381 § i utredningens förslag) I likhet med vad som gäller enligt 144 § första stycket i1891 års sjölag anges i första stycket att tidsfrakten skall betalas i förskott. Detta är också praxis på gmnd av att tidsbortfraktaren oftast inte har säkerhet i lasten på samma sätt som en resebortfraktare. Lasten tillhör vanligtvis annan än tidsbefraktaren och tidsbortfraktaren har, då konossement utfårdats, skyldighet att lämna ut godset till mottagaren, 22 Till skillnad mot nämnda regel sjölagföreskrivs dock i denna bestämmelse att betalningsperioden skall vara 30 dagar.På så sätt elimineras problemet med korta och långa månader. certepartietanger tidsfrakten till ett visst belopp per dag eller per Prop. 1993/94:19530 dagar blir förskottsbeloppet alltid detsamma, dock att betalningsdatum ivarje månad kommer att variera. Regeln i andra stycket är ny. Som nämnts i första styckethar tidsbortfraktaren ofta ingen säkerhet för fraktfordringama. För attytterligare stärka tidsbortfraktarens ställning mot en insolvent ellerbetalningsobenägen tidsbefraktare anges att tidsbefraktaren inte skall äga rättatt kvitta tvistiga motfordringar mot tidsfrakten. En förutsättning är dockatt tidsbortfraktaren ställer ftillgod säkerhet för det fraktbelopp somtidsbefraktaren vid varje tillfålle måste betala. Dröjsmål med betalning av tidsfrakt Betalas tidsfrakten inte i rätt tid, skall tidsbefraktarenbetala dröjsmålsränta enligt räntelagen (1975:635), Har tidsfrakten inte betalats i rätt tid, skalltidsbortfraktaren meddela tidsbefraktaren detta. När meddelande har avsänts fårtidsbortfraktaren ställa in ftillgörelsen av befraktningsavtalet, inbegripetvägra att lasta gods eller att utfårda konossement. Om betalning inte hartagits emot efter det att meddelandet har avsänts, fårtidsbortfraktaren häva avtalet. Om tidsbortfraktaren har ställt in fullgörelsen av avtaleteller hävt det, har han rätt till ersättning, om inte tidsbefraktaren visar attdröjsmålet med betalningen beror på lag, avbrott i den allmänna sam-fårdselneller betalningsförmedlingen eller något annat liknande hinder som han inteskäligen kunde ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder han inteheller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. Om tidsbefraktaren inte betalar förfallen tidsfrakt, fårtidsbortfraktaren begära att tidsbefraktaren till honom överlåter fordran påfrakt som tidsbefraktaren har på gmnd av vidarebortfraktning av fartyget. Ofr 382 § i utredningens förslag) Bestämmelsema i paragrafen gäller dröjsmål med betalningav tidsfrakt. Bestämmelsen i första stycket, som är ny, angeruttryckligen att dröjsmålsränta skall betalas enligt räntelagens bestämmelser. Andra stycket motsvarar 148 § sjölag. Enligtsistnämnda bestämmelse får tidsbortfraktaren häva certepartiet så snartförskottsfrakten inte betalas i rätt tid. Såsom nämnts vid 70 § beror dettastränga krav på att förskottsbetalningen i realiteten är tidsbortfraktarensenda säkerhet. Syftet med bestämmelsen är således att skydda tidsbortfraktaren mot insolventa eller betalningsobenägna Emellertid kan det inte uteslutas att regeln kan Prop. tillämpas på ett mer ellermindre otillbörligt sätt. tidsbortfraktaren vidminsta betalningsdröjsmål häva för att bli av med ett för honom tyngandecerteparti eller för att själv kunna disponera fartyget pä enstigande fraktmarknad. För att skapa en bättre balans mellanavtalspartema utan att för den skull äventyra det huvudsakliga syftet hardärför en uppmjukning av regeln skett. tidsbortfraktaren villtala å dröjsmålet, måste han fortsättningsvis meddela tidsbefraktarenatt betalning uteblivit. inhibera samtliga sinaförpliktelser mot tidsbefraktaren. inte sker ,har han också rätt att häva certepartiet i dess helhet,Hävningsrätten går dock förlorad om betalning sker innandenna rätt blivit utnyttjad, Ivissa fall kan tidsbortfraktaren fömtse att någon betalning inte kommer attske, I en sådan situation kan han ha rätt att häva certepartiet direkt enligtallmänna regler om befarat avtalsbrott, s,k, an-teciperad mora. Detbör understrykas att reglema om inhibition och hävning av ett tidscertepartiendast gäller mot tidsbefraktaren som avtalspart. Om tidsbortfraktaren harutfårdat konossement som innehas av tredje man, kan detta i praktiken vara tillhinder för ett agerande enligt dessa regler. Itredje stycket anges i överensstämmelse med 148 § sjölag atttidsbortfraktaren - om han inhiberat sina förpliktelser enligt certepartieteller hävt det - också har rätt till skadestånd. I likhet med vad som gällervid utebliven betalning av överliggetid enligt 15 § är tidsbefraktaren dockbefriad från ersättningsskyldighet vid betalningshinder av mer kvalificeratslag. Regeln har formulerats med beaktande av motsvarande bestämmelse i 57 §köplagen (1990:931; se prop, 1988/89 s, 170), Bestämmelseni fjärde stycket skall i första hand ses som ett altemativ tillhävningsmöjligheten enligt andra stycket och bygger på de i certepartipraxisförekommande s.k, lien-klausulema (en särskild rätt i last och underfrakter).Dessa klausuler har dock ett begränsat värde eftersom tidsbortfraktaren oftastinte känner till vilka underfrakter som utestår obetalda. Vidare kan det varahögst osäkert om en sådan "panträtt" är giltig enligt nationell rätt.I denna regel anges därför att tidsbortfraktaren kan kräva rätten till enobetald underfrakt genom överlåtelse (assignment) av fraktkravet. Medvidarebortfraktning avses därvid vad som i tidigare sjörättslig lagstiftningbenämnts "underbortfraktning" ("frembortfraktning" pånorska). Omtidsbefraktaren vägrar att medverka till en lösning med överlåt else av fraktkravet eller om den för frakten betalningsansvarige inte 324 kan nås för en underrättelse om överlåtelsen, återstår endast för tids bortfraktaren att fullfölja hävningen av certepartiet enligt reglerna i andra stycket. Lagrådet har anfört attbehov saknas av en sådan regel som tagits Prop. 1993/94:195 in i Qärdestycket. Jag kan i och för sig ha förståelse för denna uppfattning. Med hänsyntill vad jag tidigare anfört om intresset av att de nordiska lagtextema blir sålikalydande som möjligt har jag emellertid inte funnit skäl att låtabestämmelsen utgå. Tidsfraktskall inte betalas för den tid som går förlorad för tidsbefraktaren pä gmnd avbärgning, underhåll av fartyget och avhjälpande av skada som tidsbefraktareninte är ansvarig för eller i övrigt på gmnd av förhållanden påtidsbortfraktarens sida. Tidsbefraktarensskyldighet att svara för utgifter för fartygets drift är begränsad påmotsvarande sätt. Ofr383 § i utredningens förslag) Bestämmelseni första stycket av paragrafen motsvarar 144 § andra stycket sjölagoch reglerar de situationer då tidsfrakt inte skall betalas . Bestämmelsemai första stycket svarar i huvudsak mot vad som gäller enligt lag. Dethar dock lagts till att tidsfrakt inte heller skall betalas vid bärgning. Bestämmelseni andra stycket är ny. En motsvarande regel diskuterades vid 1936 årssjölagsändringar men ledde då inte till lagstiftning. För att undanröjaförekommande oklarheter på gmnd av avsaknaden av en enhetlig praxis föreskrivsi andra stycket helt allmänt och i konsekvens med första stycket atttidsbefraktaren inte heller är skyldig att svara för sin del avdriftskostnadema . Regeln skall ses som enriskfördelning mellan partema i likhet med vad som gäller enligt regeln omtidsfrakt i första stycket. Gårfartyget förlorat eller förklaras det efter skada inte kunna sättas i stånd,bortfaller befraktningsavtalet även om tidsbortfraktaren enligt en allmänbestämmelse i avtalet har rätt att sätta in ett annat fartyg än det avtalade.Detsamma gäller vid rekvisition av fartyget eller liknande ingripanden som ärav väsentlig betydelse för fullgörelsen av avtalet. Omfartyget har gått förlorat utan att upplysning kan fås om tiden 325 förhändelsen, skall tidsfrakt betalas efter det att fartyget sisthördes av. Ofr 384 § i utredningens förslag) Prop. Bestämmelsema i första stycket saknar motsvarighet i 1891års sjölag och anger rättsverkningama av förlust eller liknande av etttidsbefraktat fartyg. Principema är desamma som i motsvarande regler förresebefraktning i 30 §, varför det kan hänvisas till vad som anförts vid dennap)aragraf. Andra stycket motsvarar 145 § sjölag och avserden situationen att den exakta tidpunkten för ett fartygs förlisning inte gåratt fastställa.