prop · GG03222 · 1993-03-25 00:00:00 — Parterna får då avtala om att lagen i den EES-stat där försäkringstagaren är medborgare skall tillämpas i stället för den lag som avses i första stycket första meningen, dvs. lagen i den stat där han har sin vanliga vistelseort. Som påpekats gäller bestämmelsen i andra stycket endast om försäkringstagaren är en fysisk person. När försäkringstagaren är en juridisk person finns det inte någon motsvarande valmöjlighet. Den omständigheten att de som blir försäkrade enligt avtalet är fysiska personer har alltså inte någon betydelse för lagvalet. Direktivets artikel 4.1 andra meningen förutsätter att inte bara de materiella reglerna i den utpekade lagen skall tillämpas utan även den lagens lagvalsregler. Om den lag som pekas ut i första meningen tillåter det, får parterna enligt andra meningen avtala att lagen i någon annan stat skall tillämpas. Denna valmöjlighet behöver inte vara begränsad till EES-stater. Den utpekade lagen kan alltså innehålla en lagvalsregel som ger parterna rätt att välja lagen även i en stat utanför EES. Motsvarande regel har i den svenska lagen tagits in i tredje stycket i förevarande paragraf. Som framgår av lydelsen blir den regeln tillämplig endast om den lag som pekas ut är utländsk. har alltså inte utnyttjat möjligheten att på det sättet utvidga parternas valmöjligheter. Om svensk lag utpekas enligt bestämmelsen i första stycket, ger den alltså inte parterna någon rätt att avtala att lagen i någon annan stat skall tillämpas. I direktivet finns det inte någon regel om som en överenskommelse om tillämplig lag måste föreligga för att den i händelse av en tvist mellan parterna skall kunna beaktas. Eventuella överenskommelser om tillämplig lag brukar träffas i samband med att avtalet ingås, men det har påpekats i den svenska juridiska litteraturen att det inte tycks föreligga några hinder för att domstolen tillämpar den lag som parterna väljer först senare, t.ex. i samband med själva processen (se , Internationell privat- och processrätt, 4 uppl., s. 42 med hänvisningar). Tillämplig lag för avtal om skadeförsäkring Om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning i den EES-stat där risken är belägen, skall lagen i den staten tillämpas på ett avtal om skadeförsäkring. Om den lagen är utländsk och medger det, får parterna avtala att lagen i någon annan stat skall tillämpas. I 6-11 §§ regleras tillämplig lag vid avtal om skadeförsäkring som inte är obligatorisk. Obligatorisk skadeförsäkring regleras i stället av bestämmelsen i 12 §. Bestämmelserna i 6-11 §§ bygger på motsvarande regler i det andra skadeförsäkringsdirektivets artikel 7. Ett övergripande syfte med bestämmelserna är, liksom beträffande reglerna om lagval vid livförsäkring, att försäkringstagaren inte skall bli tvungen att acceptera lagregler som inte är kända för honom. De relevanta anknytningsmomenten här är den stat där risken är belägen (6, 7 och 11 §§), den stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort resp. sin centrala förvaltning (6 och 7 §§) och den stat där den händelse kan uppkomma som den försäkrade risken avser (8 §). I förhållande till promemorieförslaget har lagtexten i 6 § justerats genom att uttrycket central ledning har ersatts med central förvaltning, som bättre motsvarar direktivets uttryck, vilket enligt den engelska versionen är "central administration". Flera remissinstanser har önskat få klarlagt om detta anknytningsmoment avser endast juridiska personer. Direktivet ger inte någon uttrycklig vägledning i den frågan. Det är ovanligt att en fysisk person bedriver rörelse på sådant sätt att han skall anses ha den centrala förvaltningen av rörelsen i ett annat land än där han har sin vanliga vistelseort. Den svenska regeln kan dock inte i detta hänseende preciseras närmare än vad som har gjorts i direktivet. Frågan får alltså prövas i rättstillämpningen. I förevarande paragraf, som motsvarar artikel 7.1 a) i det andra skadeförsäkringsdirektivet, föreskrivs att den tillämpliga lagen skall vara lagen i den EES-stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort resp. har sin centrala förvaltning, om det är den stat där risken är belägen. Detta är oftast fallet i konsumentförsäkring, t.ex. när en konsument försäkrar sitt hem, sin bil e.d. eller när han tecknar reseförsäkring för vanliga semesterresor. Regeln gäller även när ett företag med sin centrala förvaltning i försäkrar sin egendom och verksamhet i . Liksom är fallet vid livförsäkring enligt 5 § finns i 6 § en regel som tillåter parterna att välja en annan lag än den utländska lag som utpekas, under förutsättning att den lagen medger det. Denna valmöjlighet behöver inte vara begränsad till EES-stater. Om den utpekade EES-statens lag i sin tur innehåller en lagvalsregel som innebär att även lagen i stater utanför EES kan väljas, får parterna utnyttja denna valmöjlighet. I likhet med vad som påpekats i special- motiveringen till 5 § angående lagvalet vid livförsäkring bör här erinras om att inte heller beträffande skadeförsäkring har utnyttjat möjligheten enligt direktivet att utvidga parternas valmöjligheter. Om svensk lag utpekas enligt bestämmelsen i förevarande paragraf, ger den alltså i och för sig inte parterna någon rätt att avtala om att lagen i någon annan stat skall tillämpas. En annan sak är att parterna kan utnyttja det förhållandet att de flesta bestämmelserna i inte är tvingande och därigenom avtala bort FAL i dessa delar. Vad som sägs i specialmotiveringen till reglerna om livförsäkringsavtal i 5 § om inverkan på lagvalet av förändringar i anknytningsmomenten och om tidpunkten för eventuella överenskommelser om tillämplig lag har bäring också på motsvarande frågor beträffande avtal om skadeför- säkring. **FOOTNOTES** [1] Lydelse enligt lagrådsremiss om ändrad lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av . [1]Lydelse enligt lagrådsremiss om ändrad lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av . Om försäkringstagaren inte har sin vanliga vistelseort eller inte har sin centrala förvaltning i den EES-stat där risken är belägen, får parterna avtala att tillämplig lag för ett avtal om skadeförsäkring skall vara antingen lagen i den EES-stat där risken är belägen eller lagen i den stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning. Om försäkringstagaren bedriver näringsverksamhet och avtalet omfattar två eller flera risker hänförliga till sådan verksamhet och belägna i skilda EES-stater, får parterna i stället för vad som sägs i första stycket avtala att tillämplig lag för avtalet skall vara lagen i någon av dessa EES-stater eller i den stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning. Om lagen i de EES-stater som avses i första eller andra stycket ger parterna större frihet att avtala om tillämplig lag för avtalet, får parterna utnyttja denna avtalsfrihet. Paragrafen motsvarar artikel 7.1 b)-d) i det andra skadeförsäkringsdirektivet. Av bestämmelsen i första stycket framgår vilket lands lag som kan väljas i de fall då risken är belägen i en EES-stat men försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning i en annan stat inom eller utanför EES. Parterna har då möjlighet att avtala om att tillämplig lag skall vara någon av dessa båda staters lagar. När den som bedriver näringsverksamhet ingår ett försäkringsavtal som täcker två eller flera risker i flera EES-stater skall parterna enligt bestämmelsen i andra stycket kunna avtala om att tillämplig lag skall vara någon av dessa EES-staters lagar eller lagen i den stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort resp. har sin centrala förvaltning. Det sistnämnda alternativet omfattar såväl EES-stater som andra stater. Regeln i tredje stycket slår fast att parterna i fall som avses i första eller andra stycket får avtala om att någon annan lag skall vara tillämplig, om lagen i de EES-stater som enligt första eller andra stycket kan vara tillämplig på försäkringsavtalet ger parterna denna möjlighet. Som påpekats i specialmotiveringen till 6 § har inte utnyttjat denna möjlighet för det fall att svensk lag utpekas som tillämplig. Bestämmelsen i tredje stycket har utformats i överensstämmelse med artikel 7.1 d). Direktivets regel utvisar inte klart om det krävs att lagen i samtliga de stater som avses i 7.1 b) resp. c) skall innehålla regler som ger parterna större möjligheter att avtala om tillämplig lag eller om det är tillräckligt att lagen i exempelvis den stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort möjliggör ett friare lagval. Det är emellertid rimligt att utgå från att regeln blir tillämplig redan om lagen i någon av de angivna staterna ger parterna större frihet vid lagvalet. Om de risker som omfattas av försäkringsavtalet är begränsade till händelser som uppkommer i en annan EES-stat än den EES-stat där risken är belägen, får parterna avtala att lagen i den förstnämnda staten skall tillämpas trots bestämmelserna i 6 och 7 §§. Paragrafen motsvarar artikel 7.1 e) i det andra skadeförsäkringsdirektivet. Bestämmelsen ger parterna ytterligare en valmöjlighet. Om de försäkrade riskerna är begränsade till händelser som uppkommer i en annan EES-stat än den där risken är belägen enligt definitionen i 3 §, får parterna avtala att lagen i den förstnämnda staten skall tillämpas på deras försäkringsavtal oavsett vad som sägs i 6 och 7 §§. Om försäkringen exempelvis gäller lösöre som uteslutande befinner sig i en annan EES-stat än den EES-stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort, är det enligt förevarande paragraf möjligt för parterna att avtala om att lagen i den EES-stat där skadan kan uppstå skall vara tillämplig på försäkringsavtalet. Det bör påpekas att ordet risk här används i två betydelser. I paragrafens inledning avser risk det objekt eller intresse som skyddas genom försäkringen medan ordet i paragrafens senare del ingår i den lagtekniska termen "EES-stat där risken är belägen", som definieras i 3 §. Den svenska regeln har utformats för att stämma helt överens med artikel 7.1 e) i det andra skadeförsäkringsdirektivet, där termen risk används på dessa sätt. Trots bestämmelserna i 6 och 7 §§ får parterna avtala vilken stats lag som skall vara tillämplig på försäkringsavtalet, om detta gäller en risk som hänför sig till 1. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 4-7, 11 och 12 försäkringsrörelselagen (1982:713)[1], 2. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 14 och 15 försäkringsrörelselagen[1], om försäkringstagaren är näringsidkare och den försäkrade risken avser näringsverksamheten, eller 3. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 3, 8-10, 13 och 16 försäkringsrörelse- lagen[1], om försäkringstagaren är näringsidkare och minst två av följande förutsättningar är uppfyllda enligt senast fastställda resultat- och balansräkning: a) Försäkringstagaren har en balansomslutning som uppgår till minst ett belopp motsvarande 6 200 000 ecu. b) Försäkringstagaren har en bruttoomsättning som uppgår till minst ett belopp motsvarande 12 800 000 ecu. c) Försäkringstagaren har haft i genomsnitt minst 250 personer anställda. Om försäkringstagaren ingår i en koncern som avger koncernredovisning, skall förutsättningarna i första stycket 3 gälla koncernen. Paragrafen motsvarar artikel 7.1 f) i det andra skadeförsäkringsdirektivet enligt den lydelse som föreskrivs i artikel 27 i det antagna tredje skadeförsäkringsdirektivet (92/49/EEG). Bestämmelsen i förevarande paragraf avser sådana risker som i dessa direktiv betecknas som stora risker. Stora risker hänför sig till sådana kategorier försäkringstagare som inte anses vara i behov av särskilt skydd. Det är här fråga om försäkringstagare med viss ställning eller som har en verksamhet av viss omfattning eller som försäkrar vissa särskilda risker. Paragrafen skiljer sig från promemorieförslaget därigenom att den gäller alla typer av stora risker och således inte är begränsad till olika former av transportförsäkring. Frågan har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.4). Hänvisningarna till försäkringsrörelselagen gäller den lydelse av lagen som föreslås i lagrådsremissen om ändrad lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av . Uppräkningen av risker i paragrafen stämmer överens med artikel 5 d) i första skadeförsäkringsdirektivet, som införts genom artikel 5 i det andra skadeförsäkringsdirektivet och senast ändrats genom artikel 2 i direktivet om fri tjänstehandel för motorfordonsförsäkring (90/618/EEG). I vissa fall är det riskens art och i vissa fall är det försäkringstagarens ställning och omfattningen av hans verksamhet som kvalificerar risken som stor. Gemensamt är dock att det skall vara sådana fall där försäkringstagaren, åtminstone typiskt sett, själv kan tillvarata sina intressen gentemot en försäkringsgivare. Punkt 1 i första stycket upptar sådana fall där riskens art motiverar klassificeringen till stora risker och omfattar försäkringsklasserna spårfordon, luftfartyg, fartyg, godstransport, luftfartygsansvar och fartygsansvar. I punkt 2 regleras det fall att försäkringstagarens ställning motiverar en behandling som stor risk. Denna punkt omfattar kredit- och borgensförsäkring, om den försäkrade risken avser försäkringstagarens näringsverksamhet. I punkt 3 slutligen ingår de fall där försäkringstagaren har en sådan omfattning på verksamheten att denna skall hänföras till stor risk. Risken skall dock i detta fall ingå i försäkringsklasserna landfordon, brand och naturkrafter, annan sakskada, motorfordonsansvar, allmän ansvarighet eller annan förmögenhetsskada. Försäkringstagaren skall uppfylla minst två av de villkor som anges under punkterna a-c. Ingår försäkringstagaren i en koncern skall, enligt andra stycket i förevarande paragraf, hela koncernens balansomslutning, bruttoomsättning och antal anställda beaktas när man avgör om försäkringstagarens verksamhet har en sådan omfattning att det enligt första stycket punkt 3 skall anses föreligga en stor risk. Det andra skadeförsäkringsdirektivets definition av stora risker (artikel 5) innehåller en hänvisning till direktivet om sammanställd redovisning (83/349/EEG). Detta direktiv har ännu inte införlivats i svensk rätt. För bestämningen av vad som i förevarande stycke menas med koncern som avger koncernredovisning blir de nuvarande reglerna i aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen (1980:1103) om årsredovisning m.m. i vissa företag tillämpliga. Lydelsen av paragrafens andra stycke kan behöva justeras när det berörda redovisningsdirektivet införlivas i svensk rätt. Bestämmelsen i förevarande paragraf innebär att parterna vid avtal om försäkring av stora risker har frihet att avtala om vilken lag som skall vara tillämplig. Parterna är inte hänvisade till ett val mellan olika EES-stater utan de kan välja även lagen i ett land utanför EES. En inskränkning i parternas avtalsfrihet finns dock i 10 § i lagen. Om parterna i ett fall som avses i 6 eller 9 § har avtalat att en viss stats lag skall tillämpas men alla övriga omständigheter av betydelse vid tiden för nämnda avtal anknyter till en och samma EES-stat, skall sådana be- stämmelser i den sistnämnda statens lag tillämpas som enligt den lagen inte får åsidosättas genom avtal. Paragrafen motsvarar artikel ) i det andra skadeförsäkringsdirektivet. Paragrafen innehåller en reglering av det fall att parterna, trots att avtalsförhållandet har reell anknytning endast till en EES-stat, har avtalat att en annan stats lag skall vara tillämplig på avtalsförhållandet. Bestämmelsen innebär att parterna inte kan avtala bort tvingande regler i en EES-stats lag, om alla övriga relevanta omständigheter vid tiden för lagvalet hänför sig till just den staten. Med tvingande regler avses här inte bara den begränsade kategori av bestämmelser som är tvingande i internationella förhållanden (jfr specialmotiveringen till 13 §) utan alla indispositiva regler i den interna rätten i den stat som avtalet har sin reella anknytning till. Som exempel på sådana tvingande regler för svensk del kan nämnas bestämmelserna i . Parternas val av tillämplig lag enligt 6-9 §§ skall antingen uttryckligen anges i försäkringsavtalet eller framgå av omständigheterna. Om så inte är fallet skall, såvida inte annat följer av 6 §, på avtalet tillämpas lagen i den av staterna enligt 7, 8 eller 10 § till vilken avtalet har sin närmaste anknytning. Om inte annat visas, skall avtalet anses ha sin närmaste anknytning till den EES-stat där risken är belägen. Har en avskiljbar del av avtalet en starkare anknytning till någon annan av de stater som avses i 7, 8 eller 10 § än till den stat vars lag enligt första stycket andra meningen skall tillämpas på avtalet, får lagen i den förstnämnda staten tillämpas på denna del av avtalet, om det finns synnerliga skäl för det. Paragrafen motsvarar artikel 7.1 h) i det andra skadeförsäkringsdirektivet. I första stycket slås till en början fast att valet av tillämplig lag skall antingen uttryckligen anges i försäkringsavtalet eller framgå av omständigheterna i det enskilda fallet. I andra meningen av första stycket regleras det fallet att lagvalet inte framgår vare sig av avtalet eller av omständigheterna i övrigt. I sådana fall blir den grundläggande lagvalsregeln i 6 § första meningen tillämplig. Den innebär att lagen i den EES-stat där risken är belägen blir tillämplig om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning där. Om inte heller förutsättningarna för den regeln föreligger, innebär bestämmelsen i andra meningen av förevarande stycke att tillämplig lag skall vara lagen i den stat till vilken parternas försäkringsavtal har sin närmaste anknytning. Detta innebär ett fastställande av den individualiserings- metod som har godtagits i rättspraxis och i den rättsliga litteraturen (se avsnitt 2.2.1 i den allmänna motiveringen). Enligt tredje meningen i första stycket skall avtalet presumeras ha sin närmaste anknytning till den EES-stat där risken är belägen. Uttrycket "EES-stat där risken är belägen" definieras i 3 §. Anses någon viss del som kan särskiljas från avtalet i övrigt ha en närmare anknytning till någon annan stat än den vars lag skall tillämpas på avtalet, kan enligt andra stycket på denna del tillämpas lagen i den stat till vilken delen har sin närmaste anknytning. Genom denna regel undviker man att valet av tillämplig lag blir beroende av om ett avtal betraktas som ett enda avtal eller som flera separata avtal. Bestämmelsen i andra stycket skiljer sig från promemorieförslaget därigenom att det krävs synnerliga skäl för att olika länders lagar skall kunna tillämpas på skilda delar av avtalet. Genom tillägget uppnås bättre överensstämmelse med regeln i direktivet där motsvarande begränsning anges med orden "by way of exception". Denna begränsning ligger i linje med svensk internationell privaträtts negativa inställning till s.k. dépeçage (se , Internationell privat- och processrätt, 4 uppl. s. 249). Bedömningen av vad som skall anses utgöra synnerliga skäl måste överlämnas till rättstillämpningen. Tillämplig lag för avtal om obligatorisk skadeförsäkring På ett avtal om obligatorisk skadeförsäkring tillämpas, i stället för vad som annars skulle följa av 6-11 §§, lagen i den EES-stat som har föreskrivit skyldigheten att teckna försäkring. Paragrafen innehåller en specialregel för avtal om obligatorisk skadeförsäkring. Artikel 8 i det andra skadeförsäkringsdirektivet innehåller särskilda bestämmelser om obligatorisk skadeförsäkring. Enligt direktivets artikel 8.3 skall lagen i den EES-stat som påbjudit försäkringsplikten gälla, om den lagen strider mot lagen i den EES-stat där risken är belägen. Artikel 8.4 c) i det andra skadeförsäkringsdirektivet ger en medlemsstat rätt att avvika från reglerna i artikel 7 och föreskriva att för avtal om obligatorisk försäkring den lag skall tillämpas som gäller i den stat som påbjudit försäkringsplikten. Denna valmöjlighet har utnyttjats i förevarande paragraf. Den ger också uttryck för den regel som finns i direktivets artikel 8.3. Bestämmelsen innebär att det är lagen i den EES-stat som har påbjudit försäkringsplikten som skall vara exklusivt tillämplig på avtal om obligatorisk försäkring. Som påpekas i specialmotiveringen till 13 § kan dock, när en tvist om ett avtal om obligatorisk försäkring prövas här i riket, sådana tvingande svenska regler som inte får åsidosättas oavsett vilken stats lag som i övrigt är tillämplig på avtalet tillåtas slå genom vid prövningen. Om en tvist om försäkringsavtal handläggs vid svensk domstol, skall utan hinder av bestämmelserna i denna lag sådana svenska bestämmelser tillämpas som inte får åsidosättas oavsett vilken stats lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. Paragrafen har sina förebilder i artikel 4.4 första stycket i det andra livförsäkringsdirektivet och artikel 7.2 första stycket i det andra skadeförsäkringsdirektivet. Det kan nämnas att en regel med motsvarande innebörd finns i Romkonventionen om tillämplig lag på kontraktsrättsliga förpliktelser (artikel 7.2). Regeln ger svenska domstolar utrymme för att tillämpa vissa tvingande regler i svensk rätt på försäkringsavtalet oavsett vilket lands lag som annars skall användas. Det är här fråga om regler som är tvingande på ett sådant sätt att de inte kan åsidosättas ens genom parternas frihet att välja tillämplig lag. Paragrafen avser således inte samtliga tvingande regler utan endast en särskild grupp av dessa. Det är fråga om vissa särskilt kvalificerade regler som anses ha sådan genomslagskraft att de skall tillämpas oberoende av vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. Dessa regler påkallar tillämpning vid sidan av den lag som i övrigt utgör avtalsstatutet och medför vissa modifikationer i den lagens faktiska verkan. Regler av detta slag betecknas i den juridiska litteraturen som "absoluta regler" (se Eek, Lagkonflikter i tvistemål, s. 265 f. och Lagkonflikter i tvistemål II, s. 107), "internationellt tvingande regler" (se i for Rettsvitenskab (TfR) 1982 s. 35) respektive "positiv ordre public" (se , Svensk internationell privat- och processrätt, 4. uppl. s. 78 f.). Vilka regler som faller in i denna kategori beror uteslutande på svensk rätt. Några uttryckliga lagbestämmelser härom finns inte. Inte heller finns det några avgöranden i rättspraxis som kan ge vägledning. Frågan får besvaras särskilt för varje regel efter en bedömning med hänsyn till regelns syfte och karaktär. Inom privaträttens område rör det sig oftast om regler som är avsedda att skydda en av avtalsparterna. Därmed är dock inte sagt att alla civilrättsliga tvingande skyddsregler är "inter- nationellt tvingande". Som ett tänkbart exempel på regler inom avtalsrätten som är tvingande oavsett lagvalsreglerna har i litteraturen nämnts 36 § avtalslagen (se TfR 1982 s. 35). Som framgår av det anförda går det inte nu att ange vilka regler i svensk rätt som förevarande paragraf kan tillämpas på. Den närmare bestämningen av vilka svenska regler som har denna tvingande karaktär i internationella förhållanden får överlämnas till rättstillämpningen. Av paragrafen framgår att de tvingande regler som här avses skall ges företräde framför de regler som annars skulle vara tillämpliga på avtalet enligt lagens övriga bestämmelser. Vad nu sagts gäller i och för sig även när det är fråga om obligatorisk skadeförsäkring. 4.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:77) om för- säkringsavtal Liksom i promemorian föreslås i lagrådsremissen en ny paragraf, 97 a §. Däremot saknar lagrådsremissen en motsvarighet till den andra paragrafen, 119 a, som föreslogs i promemorian. Frågan har behandlats i avsnitt 2.3 i den allmänna motiveringen. Försäkringstagaren har rätt att säga upp försäkringen från den dag då han fick kännedom om att avtalet kommit till stånd.