prop · GH03130 · 1993-12-31 00:00:00 — 1 de fall samtycket inte leder till ansvarsfrihet kan det dockmedföra au suaffvärdet hos gämingen minskar. Detsagda har rört brotten mot liv och hälsa i 3 kap. BrB. Men även vid andra brottmot person kan samtycke ha ansvarsfrihetsgrundande verkan. Så kan samtyckeutesluta ansvar för brott mot frihet och frid i 4 kap. BrB och vidförtalsbrotten i 5 kap. BrB. Det kan tilläggas att avsaknaden av samtycke ärför vissa, men dock inte alla, av sexualbrotten i 6 kap. BrB en förutsättningför att brott skall föreligga. Ocksåvid andra typer av brott som riktar sig mot fysiska eller juridiska personerhar samtycke från den mot vilken gämingen riktas betydelse. Här kommer främstförmögenhetsbrotten i 8-12 kap. BrB i åtanke, vilka för sin tillämpning i deflesta fallen kräver att samtycke inte föreligger. När det däremot gäller brottenmot allmänheten (13-15 kap. BrB) och brotten mot staten (16-22 kap. BrB) liksomde specialsuaffräusliga brotten kan samtycke endast i undantagsfall fåbetydelse som ansvarsfrihetsgrund. Förutsättningarnaför au eu samtycke skall vara giltigt Föratt ett samtycke skall ha ansvarsfriande verkan i det enskilda fallet måstevissa garantier föreligga för att samtycket verkligen innebär atl den enskildehar gett upp det straffskyddade intresse som det är frågan om. Samtycket måstealltså vara giltigt. Detta innebär i första hand au det måste ha lämnats avnågon som är behörig att förfoga över det aktuella inuesset. Men det krävsockså att samtycket lämnats av någon som är kapabel alt förstå innebörden avdet, att det är frivilligt och att det är allvarligt menat samt au det givitsmed full insikt om relevanta förhållanden. Samtycketmåste, för au ha ansvarsfriande verkan, föreligga när den aktuella annarsstraffbelagda gämingen företas. Vid gämingar utsträckta i tiden måste samtycketföreligga under hela den tid som gärningsmannen har skeendet under kontroll. Någotkrav på" att samtycket skall ha tagit sig något yttre uttryck finns inte.Det är alltså tillräckligt med eu tyst inre samtycke. Om saken kommer underrättslig prövning och samtycket förnekas får dock krävas att det finns någotsom tyder på att ett samtycke förelegat. På detta säu kan olika typer avmanifestationer av samtycket få betydelse för den rättsliga hanteringen, ävenom sådana alltså egentligen inte krävs materiellt sett. Medhypotetiskt samtycke förstås au något samtycke inte föreligger, men aUomständighetema är sådana au man objektivt sett kan anta att den som hadeförfoganderätten över inuesset inte skulle ha haft något att invända mot intrångetom han. med full insikt om de relevanta förhållandena, varit i tillfälle attta ställning. Eventuellt kan man tala om hypotetiskt samtycke också i fair därsamtycke nekats, men där samtycke skulle ha givits om veder- börandekänt till samtiiga relevanta omständigheter De gärningar där frågan Prop.1993/94:130 om hypotetiskt samtycke aktualiseras är ofta bagatellartade. Somexempel kan nämnas att någon lånar gräsklipparen av en boruest granne eller tarsig in i hans hus för att i all välmening se till något eller avhjälpa någotfel, uots au man inte kan tala om atl en nödsituation föreligger. Detär osäkert om svensk räu godtar hypotetiskt samtycke som ansvarsfrihetsgmnd.Samtidigt som man på många håll inom doktrinen tar avstånd från det hypotetiskasamtycket finns uppfattningen au det behövs en regel av detta slag i detdagliga praktiska livet. Och i rättspraxis finns både fall som talar för ochfall som talar emot att hypotetiskt samtycke accepteras som ansvarsfrihetsgrundi svensk räu. Åtgärderinom sjukvården samt lek och ichort Inomsjukvården förekommer åtgärder som i och för sig uppfyUer rekvisiten för t.ex.misshandel. Det kan naturligtvis ifrågasättas om exempelvis en operationverkligen bör tas in under begreppet misshandel. 1 doktrinen har påpekats atten typisk misshandel sker i avsUct att tillfoga skada eller smärta medanoperationens syfte är det rakt motsatta. Häremot kan emellertid sägas au ävenen otypisk handling som faller under rekvisiten i 3 kap. 5 § BrB enligt lagensbokstav utgör misshandel. I vart fall torde en illa utförd eller omotiveradoperation kunna besuaffas som vållande till kroppsskada. Samtyckefrån patienten är en grundläggande förutsättning för i princip all sjukvård.Förekomsten av samtycke är emellertid inte det enda som styr tillåtligheten närdet gäller åtgärder på det medicinska fältet. Bl.a. kan också nödbestämmelsenvara tillämplig. En grundprincip är att åtgärder av läkare är tillåtna ävenutan lagstöd om de sker i överensstämmelse med vetenskap och beprövaderfarenhet och patienten inte motsätter sig dem. Inomlek och idrott godtas svårare misshandel än som i allmänhet accepteras på gmndav enbart samtycke. I många sporter är det ofrånkomligt att deltagama utsättsför ett visst mått av både avsikdigt och oavsUcdigt våld under stridens hetta,t.ex. I boxning utgör t.o.m. uppsåtiig misshandel det cenualamomentet i sporten. Detär naturligtvis inte endast frågan om ansvar för misshandel som skulle kunnaaktualiseras när det gäller lek och idrott. Även rekvisiten för exempelvisvållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 § BrB) och ofredande (4 kap.7 § BrB) kan ofta tänkas vara uppfyllda. flesta sporter, som innefattar handgripligt beteende, finns det regler somhar karaktär av säkerhetsföreskrifter. I huvudsak torde man kunna utgå från attden som följer dessa inte skall fällas till ansvar för brou, även om hansförfarande i och för sig ryms under ett suaffstadgande. Men inte heller omdessa regler överträds är det givet att ansvar skall inuäda. Det finns sportersom allmänt bedrivs på ett sådant sätt att regelöverträdelser, som ibland ledertill personskador, är oundvUcliga. Som exempel kan, förutom ishockey, nämnasfotboll, handboll, bandy och rugby. Den som frivilligt deltar i sporter avdenna typ är medveten om skaderisken. Detta innebär dock inte att man generelltkan säga att han godtar skadan i det enskilda fallet.Au använda samtycke som grund för ansvarsfrihet är därför inte Prop.1993/94:130 möjligt i alla situationer. Ansvarsfriheten följer här i stället avatt vissa regelöveruädelser är allmänt godtagna i samhället. Enlagregel om ansvaisfrihet vid samtycke bör införas Somframgår av slutbetänkande Frihet från ansvar (SOU1988:7 s. 111 ff) har frågan, om en lagregel om ansvarsfrihet vid samtycke tillbrottslig gärning skall införas, varit aktuell och underen lång följd av år. Flera olika förslag har lagts fram. Lagstiftaren har dockinte anseu sig böra lagstifta på grundval av något av dessa. har frågan återkommit på dagordningen genom förslag. Kommitténanser att starka skäl talar för att den ansvarsfriande verkan som samtycke harbör lagfästas. Främst pekar kommittén på de krav som legalitetsprincipenställer. Enligt kommittén bör i den mån det är möjligt varje omständighet sominverkar på frågan, om en handling utgör brott eller ej, regleras i lag. au en lagstiftning på området skulle medföra en deleffektivitetsvinster inom rättsväsendet. Härvid pekar kommittén på ausamtyckesfrågor ibland är komplicerade och au deras Ijisande skulle underlättasav en lagreglering samt på att en lagregel skulle ge säkrare avgöranden i måldär samtyckesfrågan är aktuell och således en större stadga på omrädet. Deflesta remissinstanserna har anslutit sig till uppfattningen au ansvarsfrihetsgrundensamtycke bör lagregleras. Även regeringen har denna uppfattning. Främst villregeringen peka på au det är angeläget att, så långt det går, undvika attsuaffräusliga frågor får sin lösning utanför lagen. Det är, även om det integår att undvika att en del frågor får sin lösning i rättspraxis, lagstiftarensom skall dra gränsen kring det straffbara området. Med hänsyn till denbetydelse som samtyckesproblematiken har för bedömningen av många brott talarsåledes starka principiella skäl för att en reglering av samtycke somansvarsfrihetsgrund bör införas. Endast om det skulle varit omöjligt au skapaen sådan lagregel, som tillgodoser de krav som man bör ställa på straffrättsligaregleringar, hade frågan bort lämnas åt doktrin och praxis att lösa. Kommitténhar även åberopat effektivitetsskäl för en lagstiftning. Det är klart au enlagreglering för med sig ett bätue underlag för domstolamas och andramyndigheters bedömningar av samtyckesfrågor och därmed säkrare avgöranden.Detta är naturligtvis av godo och talar för lagstiftning. För egen del trorregeringen dock knappast att en lagreglering i övrigt medför några märkbaraeffektivitetsvinster. Ävenom vi således tar ställning för ett införande av en lagregel om ansvarsfrihetvid samtycke vill vi framhålla att vi inte föreställer oss att man med en nysådan regel kan ge domstolama heltäckande anvisningar för hur olikasamtyckessituationer skall lösas. Den oklai-het som i viss utsträckningråder beträffande samtyckets ansvarsfriande verkan kommer alltså inte att heltkunna undanröjas genom lagstiftning. Detta innebär att det i inte ringautsuäckning även fortsättningsvis blu en sak för domstolama att när- Prop. 1993/94:130mare pröva var gränsema för ansvarsfrihet på gmnd av samtycke går. Kravenför an ett samtycke skall ha ansvarsfriande verkan Regeringenhar i det föregående redogjort för vad som fär anses vara gällande rätt ifråga om de krav som man bör ställa på ett samtycke för att det skall ha verkansom ansvarsfrihetsgrund. Kommittén har inte föreslagit att några ändringarskall vidtas i detta hänseende. Inte heller har några önskemål i den vägenframförts av remissinstansema. Ävenregeringen ansluter sig till kommitténs ställningstagande i detta avseende. Enlagreglering bör alltså innebära endast en kodifiering av vad som redan nu kanbedömas vara gällande räu, med de förtydliganden som anges i det följande. Somframgått är rättsläget när det gäller hypotetiskt samtycke oklart även om maninom doktrinen kan finna stöd för eu avvisande av sådant samtycke somansvarsfrihetsgrund. Kommitténs slutsats är au hypotetiskt samtycke inte böraccepteras som ansvarsfrihetsgmnd i svensk rätt. 1 detta avseende får kommitténslöd av de flesta remissinstanserna. Dock är vidStockholms universitet och Centralorganisationen /SR, som nämnts, meratvekande. Ocksåregeringen anser au det i och för sig finns skäl au inta en reserveradhållning till hypotetiskt samtycke. En regel som direkt slår fast hypotetisktsamtycke som en ansvarsfrihetsgrund skulle kunna uppfauas som en minskning avdet skydd som suafflagstiftningen ger den enskilde mot angrepp av andra.Dessutom skulle en regel av detta slag innebära tillämpningsproblem. Denav regeringen föreslagna regeln om ansvarsfrihet vid samtycke omfattar därförenligt sin ordalydelse inte hypotetiskt samtycke. Deua innebär emellertid inteatt ansvarsfrihet i dessa och liknande fall skall vara helt utesluten. 1praktiken torde den oskrivna ansvarsfrihetsgrund som ibland till-lämpas i merabagatellartade mål, och som har formen av en hänvisning till "livetsregel" eller "social adekvans" eller liknande i litteraturenanvända ut-uyck, ofta kunna åberopas i sådana situationer. Gränsenför ansvarsfriande verkan av samtycke till kroppsskada Kommitténsslutsats - som regeringen ansluter sig till - beträffande gällande rätt är attgränsen för ansvarsfriande verkan av samtycke till kroppsskada noi-malt gårmellan vad som. med bortseende från samtycke, skulle anses som ringa misshandeloch - med motsvai-ande förbehåU - normalgraden av misshandel. Av naturliga skälkan samtycke inte heller leda rill ansvarsfrihet från gämingar som utgör grovmisshandel. innebär inte heller i detta avseende någon Prop. 1993/94:130avvikelse från vad som kan bedömas vara gällande räu. Gränsen för ansvarsfrihetvid samtycke går alltså enligt förslaget i princip mellan ringa misshandel ochnormalgraden av misshandel. En absolut gränsdragning har kommittén dock intevelat göra. Enligt kommittén bör det i undantagsfall vara tillåtet att sträckaansvarsfriheten något längre än till övre gränsen för ringa misshandel. Någonnärmare precisering i detta avseende innehåller betänkandet emellertid inte. Ocksåregeringen anser au det är eu riktigt ställningstagande au ansluta till gäUanderätt i fråga om hur långt området för ansvarsfrihet bör sträcka sig vidsamtycke till kroppsskada. Vidare håller regeringen med kommittén om att enabsolut gränsdragning är svår au göra och au uuymme bör ges till domstolarnaatt i vissa fall gå längre än till övre gränsen för ringa misshandel. Fall kanfinnas där gärningen i och för sig är att bedöma som normalgraden av brottetmen omständigheterna ändå är sådana au ett samtycke bör medföra ansvarsfrihet.1 detta ligger emellertid au om misshandeln i sig är au bedöma som grov,samtycke inte bör ges ansvarsfriande verkan. Detbör poängteras att, om gämingen befinns brottslig, dess straffvärde i de fallsamtycke förelegat ofta är betydligt lägre än om samtycke inte förelegat.Likaså bör framhållas att frågan om misshandelsbrottet är sådant au samtycketleder till ansvarsfrihet i princip bör bedömas innan denna straffvärdereduktionhar gjorts. Samtyckemedför inte ansvarsfrihet vid uppsåtligt dödande Enbred majoritet av remissinstanserna har motsatt sig kommitténs förslag att densom med samtycke berövat någon livet, låt vara i extrema undantagssituationer,skall kunna gå fri från ansvar. Denna inställning utgör också det dominerandeinslaget i de många spontana remissvar som avgivits. Degämingar som det här är frågan om är så allvarliga au det förhållandet, attsamtycke förelegat eller rent av att dödandet skett på uppmaning från någon sominte längre vill leva, inte i något fall bör leda till frihet från ansvar. Detär fullt tillräckligt med det hänsynstagande till gämingsmannens avsikter ochmotiv som skall ske enligt 29 kap. 1 § andra stycket BrB och den reducering avsuaffvärdet som enligt 29 kap. 3 § BrB blir följden av att en gärningföranletts av stark mänsklig medkänsla och att samtycke förelegat (se förslagettill ändrad lydelse av 29 kap. 3 § BrB). Åtgärderpå det medicinska fältet samt lek och idrott Enallmän regel om ansvarsfrihet vid samtycke kommer au omfatta även åtgärder pådet medicinska fältet samt förhållandena när det gäller lek och idj-ott. Såsomframgår av beskrivningen av gällande rätt är emellertid svårigheterna auapplicera vedertagna suaffräusliga resonemang här uppenbara. På dessa områdenmåste en annorlunda gränsdragning göras än på privatlivets område i övrigt.Att så är förhållandet är såväl nödvändigt som naturligt med hänsyn tillbl.a. syftet med handlingar inom dessa områden. Även om sålunda bestämmelsen ioch för sig är tillämplig också här måste inte minst försvarlighetsbedömningeni dessa fall göras från andra utgångspunkter. Det innebär att bestämmelsen ipraktiken torde få begränsad betydelse på dessa områden. Någon förändring avvad som kan anses vara gällande räu är heller inte avsedd. Kommitténhar föreslagit att lagregeln om ansvarsfrihet på grund av samtycke ges enallmänt hållen utformning. Som framgått anser några remissinstanser attlagtexten bör preciseras närmare. För egen del kan regeringen instämma i dentankegång som ligger bakom dessa remissynpunkter, vilka ligger väl i linje medett hävdande av legalitetsprincipen på suaffrättens område. Det är emellertiduppenbart att det möter stora svårigheter att utforma en ansvarsfrihetsregelavseende samtycke, som är avsedd au kunna tillämpas i flera olika typer avsituationer, på eu mera detaljerat sätt. Med hänsyn till de tidigare redovisademotiven för införandet av en bestämmelse om den straffrättsliga verkan avsamtycke, låter sig enligt regeringens mening en mer allmänt hållenbestämmelse försvaras. Av det som tidigare anförts framgår också au utrymmetför ansvarsfrihet på grund av samtycke i inte oväsentlig grad ävenfortsättningsvis kommer att bestämmas genom domstolarnas praxis. Regeringenförordar därför att lagtexten i huvudsak får den utformning som kommitténföreslagit. Regeringenföreslår således au en gärning, som någon begår med samtycke från den motvilken den riktas, skall utgöra brott endast om gämingen med hänsyn till denskada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övrigaomständigheter är oförsvariig. Regeringensförslag: Excessbestämmelsen ändras så att den blir direkt tillämplig i alla desituationer i vilka ansvarsfrihet kan inuäda enligt nuvarande 24 kap. 1 §§ BrBoch 10 § polislagen (1984:387) och inte bara när en situation av sådant slagsom anges i dessa paragrafer objektivt sett föreligger. Detta innebär attansvarsfrihet kan inträda även vid s.k. putativ excess.Straffnedsättningsregeln i excessbestämmelsens andra stycke flyttas till 29kap. 3 § BrB. Kommitténsförslag överensstämmer till innebörden med regeringens. Kommittén föreslår docken uttrycklig föreskrift angående verkan av putativ excess, dvs. när någonhandlat i exempelvis en inbillad nödvärnssituation och därvid vidtagit enåtgärd som - även om den inbillade situationen varit verklig - skulle ha varituppenbart oförsvarlig men där den handlande i den inbillade situationensvårligen kunde besinna sig. Remissinstanserna:En majoritet av remissinstanserna tillstyrker kom- Prop. 1993/94:130mittens förslag. Dock framhåller en del av dessa att det kan uppståbevisproblem vid tillämpningen och att det bör krävas au den tilltalade hadebefogad anledning att uppfatta situationen på det säu han gjorde. Förslagetavstyrks av RA, , och Föreningen . EnligtRÅ synes den föreslagna regleringen ge ett alltför stort uuymme föransvarsfrihet vid invändningar om putativ excess. Läget måste vara sådant auhan med hänsyn till omständighetema kan sägas ha haft fog för sin uppfattning.RÅ ifrågasätter för övrigt starkt om någon reglering av den angivna situationenöver huvud taget är erforderlig, särskilt som det inte ansetts nödvändigt attreglera vad som i subjektivt hänseende i övrigt gäller beträffande nödväm ochnöd. Domstolsverketmenar att det inte föreligger nägra sakliga skäl för en utvidgning avexcessbestämmelsen medan befarar att förslaget kan ledatill svårigheter i rättstillämpningen och att det inte heller behövs för skall nå eu rimligt resultat. har även synpunkter på dennuvarande lydelsen av excessbestämmelsen. FöreningenSveriges åklagare anser att bestämmelsen inte behövs och dessutom, om den skallinföras, au "fog" för uppfattningen måste ha funnits. Skätenför regeringens förslag: Omnågon i fall som avses i 24 kap. 1 §§ BrB - dvs. i en nödväms- ellernödsituation eller då personen i fråga haft laga befogenhet - eller i 10 §polislagen (1984:387) har gjort större våld eller svårare skada än i varje fallär medgivet skall han enligt nuvarande 24 kap. 5 § första stycket BrB vara frifrån ansvar om omständighetema var sådana att han svårligen kunde besinna sig.Vidare gäller enligt paragrafens andra stycke att han, om gärningen vid dennaprövning bedöms som brottslig, kan få strafflindring. Detta hänger samman medatt fall, där den handlande svårligen kunde besinna sig, utan någon bestämdgräns går över i fall där det mötte svårigheter för honom att besinna sig.Straffet får i dessa fall sättas under sUaffskalans minimum och lägst tillallmänna bötesminimum. Vidbedömande av om gärningsmannen svårligen kunde besinna sig bör beaktas delsfarans art och den tid som stått till förfogande för en adekvat reaktion, delsgämingsmannens individuella egenskaper. Särskild vikt bör läggas vid om faranvar stor eller överhängande eller om angreppet kom plötsligt eller på ettoväntat säu. I synnerhet gäller detta i nödvärnssituationer. Om gärningsmannensnabbt måste fatta beslut om hur han skall bete sig, kan man inte begära likamycket av honom som om han hade tid till öveivägande. Det bör beaktas, attförhållandena i den aktuella typen av situationer mycket ofta äi- sådana au deställer stora krav på sinnesnärvaro och självbehärskning. Som exempel påindividuella egenskaper som bör beaktas kan nämnas nervositet,lättskrämdhet och häftigt lynne men också mera till- Prop. 1993/94:130fälliga subjektiva tillstånd, t.ex. akut rädsla eller panUckänsla. Excessbestämmelsenbehandlar endast det fallet att en situation som anges i 24 kap. 1 §§ BrB eller10 § polislagen rent faktiskt förelegat. Den som trott sig vara i exempelvis ennödsituation, dvs. den som felaktigt uppfattat omständighetema så au hanskulle ha befunnit sig i nöd om den inbillade situationen varit verklig, ansesi doktrinen inte enligt paragrafens ordalydelse kunna gå fri från ansvar vidfall av excess där han svårligen kunde besinna sig. Han kan inte heller medstöd av lagtexten få suafflindring. Enligtdoktrinen bör excessbestämmelsen emellertid inte tillämpas på detta sätt. Enförfattare menar att ansvarsfrihet och strafflindring enligt excessbestämmelsenbör inträda på samma säu vid inbillade situationer som vid verkliga (Jareborg,kap. 23-24 m.m. s. 89). Även brotts-balkskommentaren (Beckmanm.fl., II 6:e uppl. 1990 s. 691 f) intar denna hållning.Detta innebär au också den som uou sig vara angripen bör få åtnjuta åtminstonesuaffnedsättning enligt paragrafen, om han överskrider den rätt han skulle hahaft om hans föreställning var riktig. Kommentaren framhåller att även dennelätt kan göra en felbedömning av vad situationen, i hans fall den inbilladesituationen, ger honom rätt att göra. Någonstadgad praxis avseende dessa situationer torde inte föreligga. Verkanav putativ e.xcess bör omfattas av excessbestämmelsen Kommitténhar föreslagit au den som svårligen kunde besinna sig i en inbillad nöd- ellernödvärnssituation eller i en situation där han inbillat sig ha laga befogenhet,utuyckligen skall omfattas av excessbestämmelsen. Kommitténsredovisade uppfattning att putativ excess inte omfattas avexcessbestämmelsen är enligt regeringens mening i viss mån diskutabel. Skäl kananföras för aU det redan av den vanliga uppsåtsbedömningen följer att fall avinbillade - putativa - nödvämssituationer och nödsituationer på samma sätt somverkliga sådana situationer omfattas av excessbestämmelsen. För dennastillämpning skulle det således inte krävas au det rent faktiskt förelegat ensituation som beskrivs i 24 kap. 1-4 §§ BrB eller 10 § polislagen och detskulle alltså i de angivna fallen inte vara frågan om någon analogisktiUämpning. Oavsetthur det förhåller sig härmed är det dock angeläget att den osäkerhet somföreligger i denna fråga undanröjs. Den lösning som då väljs bör klargöra attansvarsfrihet i enlighet med kommitténs förslag bör inuäda vid putativexcess.Detta har också tillstyrkts av en majoritet av remissinstanserna. Regeringenär därför beredd au godta innebörden av kommitténs förslag i denna del. Somredovisats i det föregående har vissa remissinstanser hävdat attkommittéförslaget innebär en utvidgning av gällande rätt. Av vad som sagtsframgår att det är osäkert om denna uppfattning är riktig. I detta avseendekan man för övrigt peka på RÅ:s remissvar, där det uttalats att det är tveksamtom någon lagreglering av den aktuella situationen är nödvändig och om alltsåansvarsfriheten inte följer redan av gällande lagtext. regeringensmening ändamålsenlig lösning är då att, i stället för den av Prop. 1993/94:130kommittén föreslagna modellen med en uttrycklig föreskrift om vad som skallgälla om den handlande trodde att han var i en situation av det aktuellaslaget, ändra inledningen av excessbestämmelsen så att det redan där framgåratt fallen av putativ excess omfattas av ansvarsfrihetsregeln i paragrafen.Detta blir läget om man, i stället för att inskränka paragrafens tiUämpningsområdetill fall som avses i 1 §§ etc, anger deua till fall där de angivna paragrafemaär tillämpliga. Regeringens förslag har den innebörden. Någrainstanser för i sina remissvar rörande excessbestämmelsen fram åsikten att detbör krävas att den som handlat i t.ex. putativt nödväm haft fog för sinuppfattning om au han befann sig i en nödvämssituation för att han skallbeviljas ansvarsfrihet vid excess. Denna inställning är dock svår att förenamed gällande principer för uppsåtsbedömningen.