prop · GG03257 · 1993-06-03 00:00:00 — Det har dock ansetts endast omfatta försäkringsgivare som är juridiska personer. I begreppet ingår därför inte försäkringsgivare som verkar i en sammanslutning som inte är en juridisk person. Utomlands finns sammanslutningar som i form av försäkringsbörser verkar som försäkringsgivare. Den äldsta och bäst kända är ''''s i . ''''s är inte ett försäkringsbolag utan en sammanslutning av individer som, med ''''s i som marknadsplats, kan acceptera att överta försäkringsrisker som erbjuds dem. Medlemmarna är samman- slutna i syndikat vars storlek kan variera från några få till några tusen medlemmar som överenskommit att samverka vid meddelande av försäkring. Enligt den lagstiftning som reglerar verksamheten får en ''''s underwriter, dvs. en person som för ett syndikats räkning beslutar om vilka risker som skall accepteras, endast acceptera försäkringsaffärer hos ''''s i . Det är därför inte möjligt för underwriters hos ''''s att etablera sig som bolag, agentur eller filial i andra länder. ''''s underwriters får inte heller acceptera försäkringsaffärer från annan än en ''''s broker, dvs. en mäklare som är verksam på ''''s marknadsplats i . Trots de begränsningar i möjligheterna att etablera sig utomlands som följer av ''''s särpräglade organisation och svårigheterna att anpassa denna till regelsystemen för försäkringsväsendet i andra länder, har ''''s bl.a. ett kontor i . Kontoret är inte något riktigt avdelningskontor eftersom man inte där kan utfärda försäkringar utan dessa förmedlas till ''''s i . Genom kontoret har ''''s i vissa tillgångar som skall svara mot de förpliktelser som ''''s har avseende fransk försäkringsaffär. Liknande kontor finns i , , , och . En närmare redogörelse för ''''s uppbyggnad och verksamhet finns i betänkandena Försäkringsväsendet (SOU 1987:58) och Koncession för försäkringssammanslutningar (SOU 1992:5). Frågan om möjlighet för ''''s att etablera sig i uppmärksammades redan i samband med förslaget till lag angående ändrad lydelse av 2 och 17 §§ lagen (nr 74) med vissa bestämmelser om utländsk försäkrings- rörelse här i riket vid krig m.m. (prop. hade i skrivelse bl.a. hemställt om införande av en dispensregel som skulle öppna möjlighet för ''''s att få koncession i . Under remissbehandlingen mötte förslaget avsevärd kritik och med hänsyn därtill togs frågan inte upp till vidare behandling i det sammanhanget. har i sitt slutbetänkande Försäkringsväsendet (SOU 1987:58) behandlat frågan om koncession för försäkringssammanslutningar. Kommittén utgick därvid från ''''s och beskrev dess historik, uppbyggnad, särprägel m.m. I en särskild framställning till kommittén framförde ''''s önskemål om att få möjlighet att på något sätt bli koncessionerat i . I framställningen lämnade ''''s förslag till hur man skulle kunna bedriva verksamheten i . Eftersom försäkringsverksamhetskommittén i sina direktiv inte uttryckligen ålagts att lägga fram förslag i frågan, avstod kommittén från att förorda någon av modellerna som föreslagits av ''''s. Kommittén avstod också från att lägga fram egna förslag i saken. Senast har frågan om möjlighet för utländska försäkringssammanslutningar i allmänhet, och ''''s i synnerhet, att få koncession för försäkringsrörelse i behandlats av Utredningen om koncession för försäkringssammanslutningar. Utredningen lämnade sitt betänkande Koncession för försäkringssammanslutningar (SOU 1992:5). Utredningen har föreslagit att försäkringsgivare i försäkringssamman- slutningar skall få rätt att genom en generalrepresentation få koncession för skadeförsäkringsrörelse. När utredningsdirektiven meddelades var inte färdigförhandlat. Eftersom de förslag som betänkandet innehåller inte i alla delar är konformt med EES-reglerna har det inte varit föremål för någon separat remissbehandling. I sak överensstämmer betänkandets förslag med huvudpromemorians förutom att betänkandet innehåller förslag till en särskild lag om rätt för utländska försäkrings- sammanslutningar att driva försäkringsrörelse i och att lagen även gäller sammanslutningar hemmahörande utanför EES. Utredningens och promemorians förslag innebär att ''''s endast skall kunna driva skadeförsäkringsrörelse i . Det har motiverats med att sammanslutningarna har en tidbegränsad varaktighet () medan livförsäkringsavtal normalt ingås för längre tider. har anfört att det vore önskvärt att finna former som gör det möjligt för försäkringssammanslutningar att försäkra även annat än skadeförsäkring och har även ifrågasatt om en begränsning till skadeförsäkring är förenlig med . EES-reglerna om auktorisation och etablering i ett annat land än hemlandet innebär för försäkringsgivare som uppträder under beteckningen ''''s och som har koncession i sitt hemland att de skall ha rätt att etablera sig och erhålla koncession i ett annat land både för livförsäkringsrörelse och för skadeförsäkringsrörelse om de där utser ett ombud. Trots det problem som kan ligga i den tidsbegränsade samarbetsformen tillåter EES-reglerna inte en sådan begränsning som föreslagits i promemorian. För att uppfylla skyldigheterna till följd av bör ''''s därför få rätt att etablera sig och erhålla koncession i både för skadeförsäkringsrörelse och för livförsäkringsrörelse. Frågan är då om det finns skäl att särbehandla ''''s, eller om lagstiftningen skall göras generell. Har försäkringsgivare i en sammanslutning i ett annat land inom EES medgetts auktorisation och uppfylls de krav som ställs för koncession här i , bör möjligheten till etablering och koncession i stå öppen. För försäkringssammanslutningar hemmahörande i ett land utanför EES finns i EES-reglerna inte någon skyldighet att möjliggöra etablering och koncession i . Jag lägger därför inte fram något förslag i den delen. Frågan torde sakna praktisk betydelse. Med hänsyn till försäkringssammanslutningars speciella organisation måste vissa särskilda lösningar övervägas. Det gäller framför allt beträffande frågor om hur etableringen här i landet skall ske och vilket rättssubjekt som skall få koncession. Som jag angett bör etableringsmöjligheten stå öppen också för andra försäkringssammanslutningar än ''''s, om de är hemmahörande inom EES, men det är ofrånkomligt att de tekniska lösningar som väljs utformas med tanke på ''''s speciella konstruktion. Av vad som ovan angetts följer att försäkringsgivarna i ''''s inte kan etablera en agentur eller filial i värdlandet eftersom försäkringar inte kan meddelas på annan plats än hos ''''s i eller genom annan än en ''''s broker. Det är däremot möjligt för ''''s att ha en representation i värdlandet med ett ombud som svarar för representationen i övrigt. Detta ombud skall, såsom även följer av EES-reglerna, ha behörighet att företräda sammanslutningen gentemot tredje man samt vid domstolar och myndigheter, åtminstone såvitt avser redan ingångna avtal. Förmedlingen av försäkringsaffärer kan ske genom andra medhjälpare som anlitas av försäkringsgivarna i sammanslutningen. Ombudet skall svara för verksamheten i övrigt. Denna lösning är enligt min mening godtagbar. Vad gäller frågan vilket rättssubjekt som skall medges koncession kan man först konstatera att sammanslutningen som sådan inte utgör en juridisk person. Med hänsyn härtill och till att det är de medlemmar som ingår i sammanslutningen som meddelar försäkring anser jag att koncession inte kan medges sammanslutningen. På grund av det stora antal medlemmar som kan ingå i en sammanslutning skulle det dock medföra betydande praktiska problem om koncession skulle beviljas varje enskild medlem. Den lösning som jag finner lämpligast är att medlemmarna som grupp beviljas koncession. Därmed avser jag inte medlem- marna i ett enskilt syndikat utan samtliga medlemmar i ''''s som grupp. En sådan koncession kommer naturligtvis att gälla för gruppen som sådan, även om enskilda medlemmar efter hand byts ut. I det föreslagna systemet krävs garantier för att den verksamhet som försäkringsgivarna i sammanslutningen bedriver här i landet blir korrekt redovisad och att det går att beräkna hur stora förpliktelser försäkringsgivarna i sammanslutningen har till följd av svenska försäkringsaffärer. Ombudet bör därför ha en skyldighet att föra en förteckning över vilka affärer som är att hänföra till sammanslutningens verksamhet här i landet. Häri skall naturligtvis inte inräknas de affärer som försäkrings- givarna i sammanslutningen tecknar med anledning av att en svensk försäkringssökande antingen på egen hand eller genom en förmedlare, som inte anlitats av sammanslutningen för an- skaffning av affärer i , vänder sig till den utländska sammanslutningen i utlandet. I övrigt skall för försäkringsgivare i en sammanslutning gälla i allt väsentligt samma rörelsevillkor som för andra försäkringsgivare inom EES. Vad jag tidigare anfört om gränsöverskridande verksamhet (avsnitt 2.5) gäller också för försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning. 2.9 Ny lag om försäkringsgivare med säte i annat EES-land Huvudpromemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt promemo- rians förslag eller lämnat det utan erinran. Skälen för mitt förslag: Utländska försäkringsföretags verksamhet i regleras genom lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i . Genom de förslag som jag nu presenterar kommer vissa särskilda bestämmelser att gälla för utländska försäkringsgivare hemmahörande inom EES. Jag tänker då framför allt på förslagen om rätt för försäkringsgivare att marknadsföra försäkringar här i landet utan etablering och om rätt för försäkringsgivare i sammanslutningar att erhålla koncession. LUF är redan i sin nuvarande utformning svåröverskådlig. Att * som föreslagit * införa erforderliga nya bestämmelser för utländska försäkringsföretag i den nu gällande lagen om utländska försäkringsföretag skulle medföra betydande lagtekniska svårigheter och göra lagen ännu svårare att överblicka. En ny lag bör därför införas för de försäkringsföretag som har sitt säte i ett annat EES-land. Lagen bör dessutom omfatta försäkringsgivare i försäkringssammanslutningar. Vissa försäkringsgivare, huvudsakligen ömsesidiga försäkringsgivare med en verksamhet av mindre omfattning, är undantagna från EG-direktivens tillämpningsområde. I huvudpromemorian föreslås därför att dessa försäkringsgivare inte skall omfattas av den nya lagen. Det har under remissbehandlingen emellertid framförts att samma regler bör gälla för dessa försäkringsgivare som för andra försäkringsgivare hemmahörande inom EES. Den nya lagen utgår bl.a. från att det i försäkringsgivarens hemland finns bestämmelser som uppställer krav på tillräcklig konsolidering. I fråga om försäkringsgivare som faller utanför direktivens tillämpningsområde finns det inga garantier för att dessa krav är uppfyllda. Den nya lagen bör därför, som föreslagits i huvudpromemorian, inte gälla för dessa försäkringsgivare. De grundläggande reglerna i den nya lagen för rörelsens bedrivande bör i huvudsak överensstämma med vad som gäller för utländska försäkringsföretag. Tilläggspromemorians förslag: Avviker från mitt förslag på så sätt att en försäkrad, om han är näringsidkare, alltid skall ha rätt att få en tvist om rättsskyddsförsäkring avgjord genom skiljeförfarande. Rätten att fritt utse ombud gäller enligt promemorian bara om den försäkrade enligt avtalet hade rätt till sådant biträde. Remissinstanserna: Beträffande val av lösning för att förhindra intressekonflikter mellan försäkrad och försäkringsgivare har de remissinstanser som yttrat sig i frågan tillstyrkt promemorians förslag. har dock ifrågasatt om lagstiftning behövs. Skilda uppfattningar har framförts vad avser de begränsningar som föreslagits i fråga om rätten att utse biträde. , och har anfört att det inte står i överensstämmelse med direktivet att begränsa rätten att utse biträde till de fall den försäkrade har rätt till sådant biträde enligt avtalsvillkoren. LO har avvisat att valet skall kunna begränsas till personer verksamma i närheten av domstolsorten. önskar ett förtydligande med innebörd att det endast är rätten till ersättning som kan inskränkas, inte rätten att utse person. Flera remissinstanser har varit kritiska mot promemorians förlag beträffande tvistlösningsförfarande. anser att det bör övervägas om inte en mindre kostsam procedur bör till- handahållas även för en näringsidkare som har en tvist med försäkringsgivaren. anser det i första hand bör övervägas en bestämmelse om skyndsam handläggning vid domstol. har anfört att försäkringsbranschen är beredd att diskutera en eventuell ombildning av så att denna kan anses behörig att pröva tvister enligt vad som avses i direktivet. : Syftet med rättskyddsdirektivet 87/344/EEG är att så långt som möjligt förhindra att det uppstår intressekonflikter mellan en rättsskyddsförsäkrad och försäkringsgivaren till följd av att försäkringsgivaren ger försäkringstagaren skydd även för andra risker eller till följd av att försäkringsgivaren försäkrar någon annan. Direktivets bestämmelser gäller inte tvister eller risker som har samband med användningen av högsjöfartyg eller åtgärder som vidtas inom ramen för en ansvarsförsäkring, om dessa utövas för att tillvarata försäkringsgivarens intresse. Direktivets bestämmelser behöver inte heller tillämpas för rättsskyddsförsäkring som meddelas av en assistansförsäkringsgivare som del av en assistansförsäkring om verksamheten utövas i ett annat land än försäkringstagarens normala uppehållsland. I sådant fall skall försäkringen klart ange att skyddet är begränsat till sådana skador och är underordnat assistansen. Direktivet ger tre olika alternativ för att förhindra intressekonflikter mellan försäkringstagaren och försäkringsgivaren (artikel 3). Valet mellan de tre lösningarna kan överlåtas till försäkringsgivarna eller bestämmas av respektive land. Oavsett vilket alternativ som väljs enligt artikel 3 föreskriver artikel 4 att det av varje avtal om rättsskyddsförsäkring skall framgå att försäkringstagaren fritt skall kunna välja advokat, eller annan person som enligt nationell lag har behörighet att försvara eller företräda de försäkrade eller i övrigt tillvarata hans intressen, vid undersökningar eller förhandlingar samt när en intressekonflikt uppstår. För vissa försäkringsavtal finns en undantagsmöjlighet i artikel 5. Om en intressekonflikt trots allt uppstår är det angeläget att den kan lösas på ett rättvist och skyndsamt sätt. Direktivet föreskriver därför att länderna skall se till att det, genom skiljeförfarande eller något annat förfarande som ger motsvarande garantier om objektivitet, kan fattas beslut om hur tvister mellan försäkringsgivare och försäkringstagare kan lösas. Den rätt till överklagande som kan finnas enligt nationell lag får dock inte påverkas av ett sådant förfarande. Direktivet föreskriver vidare att en försäkringsgivare i vissa fall skall informera den försäkrade om rättigheten att utse advokat och att använda sig av ett skiljeförfarande. Enligt artikel 3.1 skall rättsskyddsförsäkringen meddelas genom ett separat avtal eller tas upp som en separat del av ett försäkringsbrev. Dessutom skall rättsskyddets omfattning särskilt anges. Skälen för mitt förslag: Några särskilda regler om rättsskyddsförsäkring finns inte i nu gällande lagstiftning. Vad först gäller åtgärder för att förebygga att intressekonflikter uppstår före- skriver direktivet tre alternativ som anses på ett likvärdigt sätt tillvarata de rättsskyddsförsäkrades intressen. De två första alternativen förhindrar konflikter genom föreskrifter om för- säkringsgivarens organisation. Det tredje alternativet förhindrar intressekonflikter genom att de försäkrade skall ha rätt att fritt utse advokat eller annan kvalificerad person. Enligt min mening är en lösning som riktar in sig på en rätt för en försäkrad att utse ombud mest smidig och ändamålsenlig. I tilläggspromemorian anfördes, mot bakgrund av att syftet med direktivet är att förhindra att intressekonflikter uppstår mellan en försäkrad och hans försäkringsgivare, att direktivet inte kan tolkas så att det materiellt reglerar innehållet i avtalet på så sätt att en försäkrad alltid skall ges tillgång till biträde när försäkringsfall inträffar. , och har ifrågasatt om denna tolkning är korrekt. Även jag anser att tolkningen är i hög grad tveksam. Lagen bör i stället utformas så att en rättsskyddsförsäkring alltid skall ge den försäkrade rätt att vid försäkringsfall utse ombud. Det kan tyckas som att det tredje alternativet enligt artikel 3 och bestämmelsen i artikel 4 innebär samma rätt för den försäkrade. Direktivet föreskriver i båda fallen en rätt att fritt utse advokat eller, om den nationella lagen medger det, någon annan behörig person. I artikel 3 ges emellertid en längre gående möjlighet att utse biträde. Denna rätt skall gälla så snart en försäkrad kan rikta anspråk mot försäkringsgivaren, dvs. när ett försäkringsfall föreligger enligt rättsskyddsförsäkringens villkor. Artikel 4 gäller rätten att utse advokat vid undersökningar eller förhandlingar eller vid intressekonflikter med försäkringsgivaren. Rätten att utse biträde aktualiseras således i ett senare skede enligt artikel 4 än enligt artikel 3. Den lösning som valts för att förhindra intressekonflikter enligt artikel 3 har utformats så att den även omfattar bestämmelsen i artikel 4. Det kan sättas i fråga om de försäkrades rätt att fritt välja biträde skall kunna inskränkas till att t.ex. endast gälla personer verksamma i närheten av domstolsorten. En sådan möjlighet är inte oförenlig med direktivets bestämmelser och bör införas. Den bör dock endast gälla vid angelägenheter som inte kräver särskild kompetens. Det bör även finnas en möjlighet att utse annan än advokat. Det bör framför allt finnas en möjlighet att utse t.ex. biträdande jurister vid advokatbyråer eller andra personer med tillräckliga kvalifikationer. Av 8 kap. 9 § , som träder i kraft den dag regeringen bestämmer, följer att vad som föreskrivs i lag om advokater i tillämpliga delar skall gälla även den som är auktoriserad som advokat i något annat EES-land om han är verksam i (prop. 1992/93:64, bet. 1992/93:JuU13, rskr. 1992/93:73, SFS 1992:1511). Om det trots allt uppstår en intressekonflikt, skall de försäkrade - utöver tvistlösning vid allmän domstol - ha tillgång till ett förfarande som är objektivt och där det kan fattas beslut om hur tvisten kan lösas. Det finns redan vissa möjligheter att utom rätta lösa försäkringstvister. Om försäkringen tecknats av en konsument för enskilt syfte, har försäkringstagaren möjlighet att anmäla tvisten till . Det finns även branschgemensamma nämnder. Slutligen kan parterna avtala att tvister skall prövas av skiljemän. har en särskild avdelning för tvister rörande försäkringar. Vissa typer av tvister är undantagna från nämndens prövning. Det är bl.a. tvister rörande vållandefrågor vid trafikolyckor, försäkringar som grundar sig på kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter, tvister som rör rätt till tecknande eller behållande av försäkring samt tvister som kan prövas av trafikskadenämnden. Vidare kan nämnden avvisa ärenden för det fall erforderlig utredning inte kan företas inom ramen för nämndens arbetsformer. Ärenden, som kräver medicinska bedömningar, och sådana, i vilka motstridiga uppgifter om ett händelseförlopp har lämnats, avvisas regelmässigt på denna grund. Nämnden har vidare fastställt ett visst minsta belopp som tvisten måste röra för att nämnden skall pröva ett ärende. är en branschgemensam nämnd som avger yttranden beträffande ombuds lämplighet samt arvodets storlek. Ytterligare en branschgemensam nämnd, , kan nämnas i detta samman- hang. Denna nämnd har till uppgift att främja en enhetlig tillämpning av försäkringsvillkoren för skadeförsäkring, dock inte inom olycksfalls- och sjukförsäkring. avger yttranden på begäran av bolag, eller domstol. I de branschgemensamma nämnderna deltar företrädare för försäkringsbolagen i avgörandena. Även om någon av dessa nämnder skulle anpassas för att pröva även nu aktuella tvister ställer jag mig tveksam till om de uppfyller direktivets krav på objektivitet. I lagrådsremissen föreslogs därför att den försäkrade alltid skall ha rätt att begära att en tvist med försäkringsgivaren skall prövas av tre skiljemän, dvs. oavsett om det i villkoren föreskrivits annat sätt för tvistlösning. Enligt lagen (1929:145) om skiljemän klandras en skiljedom vid allmän domstol. Parterna kan dock endast klandra en skiljedom på formella grunder, inte på materiella grunder. Skiljemännens avgörande är alltså i princip slutgiltigt. Enligt lagrådsremissens förslag är det endast försäkringstagaren som ges möjlighet att välja mellan skiljeförfarande och domstol. För att inte komma i konflikt med den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna föreslogs i lagrådsremissen att en skiljedom skall kunna överklagas även på materiell grund. Annars hade inte konventionens krav att envar skall ha rätt till domstolsprövning av hans civila rättigheter (artikel 6) uppfyllts i fråga om försäkringsgivaren. Lagrådet har uttalat att den föreslagna lösningen är behäftad med vissa nackdelar och att andra lösningar bör prövas. Ett alternativ där en tvist kan bli prövad av skiljemän och därefter i tre instanser kan bli både kostsamt och tidsödande och infriar enligt Lagrådet därigenom knappast direktivets intentioner angående hur intressekonflikter av ifrågavarande slag skall lösas. Lagrådet har föreslagit två ordningar som det anser bättre skulle tillgodose båda parters intressen i sammanhanget. Den ena ger även försäkringsgivare möjlighet att välja mellan skiljenämnd och allmän domstol varför det inte skulle vara erforderligt att medge någon rätt till materiell omprövning. Den andra innebär att parterna får frihet att i förväg avtala om hur uppkommande tvistefrågor mellan dem skall lösas. Jag kan ansluta mig till vad Lagrådet anfört. Lagrådets första alternativ om valmöjlighet även för försäkringsgivaren ger emellertid upphov till frågan vilken tvistlösningsordning som skall gälla om försäkringsgivare och försäkringstagare inte är ense. Något annat alternativ än allmän domstol kan, mot bakgrund av den nämnda konventionsbestämmelsen, knappast bli aktuellt. En sådan ordning skulle inte ge parterna tillgång till skiljeförfarande i större utsträckning än vad som gäller . Det andra alternativet innebär att parterna, i enlighet med nu gällande regler, i förväg får avtala om hur tvister mellan dem skall lösas. Om parterna är ense om skiljeförfarande är det inte nödvändigt att föreskriva en möjlighet till materiell omprövning. Därigenom skulle direktivets krav på snabbhet och objektivitet vara bättre tillgodosett än med förslaget i lagrådsremissen. Jag förordar därför en ordning i enlighet med Lagrådets andra alternativ. En sådan lösning kräver ingen lagstiftning. När en intressekonflikt uppstår eller det råder oenighet om tvistens lösning skall försäkringsgivaren enligt artikel 7 informera den försäkrade om hans rätt att utse ombud. Promemorians förslag ålägger försäkringsgivaren denna informationsskyldighet redan när ett försäkringsfall anmäls. Även om denna informationsskyldighet går längre än direktivet föreskriver är anmälnings- tillfället enligt min mening en lämplig tidpunkt att informera den försäkrade om hans rättigheter. Lagen (1927:77) om försäkringsavtal är föremål för omarbetning inom Justitedepartementet. De särskilda bestämmelser om avtalsvillkor för rättsskyddsförsäkring som mitt förslag innehåller bör därför regleras i en särskild lag. Bestämmelsen i artikel 3.1 om att rättsskyddsförsäkring skall tas upp som en separat del av ett försäkringsbrev och att omfattningen av rättsskyddet därvid skall anges behandlas i specialmotiveringen. Tilläggspromemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag.