prop · GH03130 · 1993-12-31 00:00:00 — Närdet gäller det brottsliga resultatet behöver detta inte vara eftersträvat avgärningsmannen och inte ens nödvändigt förbundet med det resultat som han villuppnå, men han skall ha uppfattat det som en möjlig biverkan till den effekthan eftersttävade och omständighetema skall vara sådana att man kan hålla förvisst att han, om han hade vetat att effekten skulle inträda, inte skulle haavstått från gämingen. Det utmärkande för det eventuella uppsåtet är attdomstolen på detta sätt skall göra ett hypotetiskt prov avseende gämingsmannenshandlande för det fall han hade haft full visshet om samUigagämingsomständigheter och effekter. Vidåtskilliga brou krävs det inte uppsåt från gämingsmannens sida för attstraffbarhet skall inuäda, utan det räcker med oaktsamhet (culpa). Påmotsvarande sätt som i fråga om uppsåt skall brottsbeskrivningens olikaobjektiva moment täckas av oaklsamheten. Förutsättningenför att culparekvisitet skall vara uppfyllt är att gärningsmannen inteiakttagit tillräcklig aktsamhet. Det krav som i detta hänseende ställs i olikasammanhang växlar. Vid flera brou gäller att ringa oaktsamhet inte medföransvar och ibland krävs det för att ansvar skall inträda att vårdslöshetenhar varit grov. Men innebörden av culparekvisitet växlar Prop. 1993/94:130även, och det utan att det dhekt framgår av lagtexten, med de olika straffbestämmelsemas natur. Vid vissa ordningsförseelser, särskilt inom näringsrättensområde, har i rättspraxis kravet på aktsamhet ställts högt, vilket inneburitatt en mycket lindrig grad av oaktsamhet föranlett ansvar. I andra fall,speciellt vid något allvarligare brott, har culparekvisitet tolkats så attoaklsamheten skall ha nått en viss nivå för att vara straffbar och detta ävenom ansvarsfrihet vid ringa oaktsamhet inte är uttryckligen föreskrivet. fall kravet på subjektivt rekvisit efterges och ansvar inträder även omvarken uppsåt eller oaktsamhet kan läggas gärningsmannen till last talar man omstrikt ansvar. Det är emellertid en omdiskuterad fråga, om strikt ansvarförekommer inom straffrätten. Ett ansvar som liknar det strikta är det som enutgivare enligt tryckfrihetsförordningen (TF) har för innehållet i en periodiskskrift (8 kap. 1 § TF). Här gäller nämligen en legalpresumtion för vetskap ominnehållet i skriften. Nuvarandereglering av det subjektiva rekxnsitet 11 kap. 2 § BrB finns en generell bestämmelse rörande vad som, när det gällerbrotlssiadgandena i balken, krävs i fråga om subjektivt rekvisit. Där stadgasatt vid brotten i BrB krävs uppsåt om inget annat sägs i suaffstad-gandet. Bestämmelseni 1 kap. 2 § BrB gäller alltså endast beträffande brotten i BrB. Vad som inomspecialstraffrätlen krävs på den subjektiva sidan för att brou skall föreliggaär oklart. 1 modernare specialsuaffrättsliga författningarklargörs i regel direkt i lagtexten vilket subjektivt rekvisit som gäller men iäldre bestämmelser är frågan ofta oreglerad. Som exempel på det sistnämnda kanpekas på bestämmelsen om olovlig köming i 3 § p-afikbrottslagen (1951:649). Detmåste dock framhållas att det, i många fall där en uttrycklig reglering saknas,framgår relativt klart av bestämmelsens natur och dess syfte vad som skallgälla i subjektivt hänseende. Om så inte är fallet blir frågan emellertid tillsist beroende av domstolamas tolkning av bestämmelsen. Engenerell reglering av det subjektiva rehisitet bör ske även för brotten UtanförBrB Regeringenhar i föregående avsnitt redogjort för legalitetsprincipen och de krav somdenna uppställer i fråga om lagstöd på straffrättens område. Lagstödet börnaturligtvis omfatta inte bara brottets objektiva sida utan även det subjektivarekvisitet. I varje straffstadgande bör därför anges vad som krävs i fråga omuppsåt eller oaktsamhet. Deuakrav tiUgodoses sedan eu antal år tillbaka regelmässigt även vid nylagstiftning pä specialstraffrättens område. gäller nämligen avStatsrådsberedningen utfärdade riktlinjer, enligt vilka kravet i subjektivthänseende måste göras klart vid utformandet av straffbestämmelser. bettäffandeäldre specialsuaffräusliga lagstiftningsprodukter är läget som vi nyss angivit ett annat.Här saknas ofta en reglering av det subjektiva rekvi- Prop. 1993/94:130sitet. Enligtvår mening är det angeläget att åstadkomma en förbättring på denna punkt.Regeringen delar alltså, liksom remissinstansema, kommitténs uppfattning att engenerellt verkande lagstiftning på omiådet är önskvärd. Ifråga om utformningen av denna lagstiftning har regeringen ingen annanuppfattning än kommittén. På samma sätt som i BrB bör utgångspunkten vara attdet för ansvar skall krävas uppsåt. Om lagstiftaren vill sträcka ansvaretlängre får det särskilt anges i straffstadgandet. Regelni 1 kap. 2 § BrB bör alltså göras generellt tillämplig. Men en sådan åtgärdkan inte gälla de specialstraffrättsliga straffbud som redan existerar. Nägotsådant skulle nämligen få otillfredsställande konsekvenser genom attstraffansvaret vid många brott skulle inskränkas på ett sätt som inte ärlämpligt. Den nya 1 kap. 2 § BrB bör alltså göras tillämplig endast på straffbestämmelsersom tillkommer som eller efter lagändringen. Detta ställer, somkommittén också framhållit, krav på åtgärder som tar sikte på nu gällandestraffbestämmelser. Enligt kommitténs mening bör en genomgång i fråga om kravetpå subjektivt rekvisit göras beträffande hela specialstraffrätten. Kommitténanför att det är särskilt angeläget att de centrala lagama ses över. Fleraremissinstanser har instämt i vad kommittén uttalat och för egen del harregeringen i och för sig ingen avvikande uppfattning. Någon samlad översynfinner vi dock inte befogad. Det lämpligaste tillvägagångssättettorde i stället vara att varje departement inom granskar destraffbestämmelser som faller inom dess ansvarsområde och utarbetar underiagtill erforderiig lagstiftning. Det torde dock stå klart au en genomgång avdetta slag kommer att ta i anspråk. Under en övergångstid, somregeringen föreslår sätts till , får man acceptera en situation där nyasttaffbud omfattas av den generella subjektiva regleringen medan för sådanastraffbestämmelser som var i kraft vid lagändringen det subjektiva rekvisitet imånga fall tills vidare får kvarstå oreglerat. Enligtde av kommittén föreslagna övergångsbestämmelsema skall den nya avfattningen av1 kap. 2 § första stycket BrB inte tillämpas på ett straffstadgande i annanlag eller författning än BrB som träu i kraft före lagändringensikraftträdande. Har ett sådant straffstadgande ändrats i något av.seende efterlagändringens ikraftträdande skall dock enUgt kommittén den nya regelntillämpas på suaffstadgandet. Kommitténtänkte sig alltså att varje änching av en straffbestämmelse skulle få tillföljd att den generella regleringen i 1 kap. 2 § BrB blev tilllämplig påbestämmelsen. Tanken bakom detta är uppenbarUgen att det skall vara enkelt förde tillämpande myndigheterna att avgöra vad som är gällande rätt. Regeringenkan i huvudsak hålla med kommittén. Även om en ordning av detta slag ställerstora krav på lagstiftaren är den nödvändig för au regleringen skall motsvarade krav på tydlighet som det finns anledning au ställa på all lagstiftning ochi synnerhet på suafflagstiftning. JOhar emellertid uppmärksammat ett problem med den föreslagna övergångsregleringen.Den av kommittén föreslagna formuleringen ger enligt JO utrymme för situationerdär ett skenbart oreglerat tillstånd uppstår. Det kan vara så att en översyn avdet subjektiva rekvisitet i en äldre straffbestämmelse har skett i eulagstiftningsärende efter ikraftttädandet men att detta inte, och inte hellernågot annat, har föranlett något ingrepp i stadgandet. Man har alltså kommitfram till att för straffbarhet skall krävas uppsåt. Trots att således enprövning skeu som borde ha leu till att 1 kap. 2 § första stycket BrB blevdirekt tillämplig, medför den av kommittén föreslagna övergångsbestämmelsen aulagstöd saknas för tillämpning av BrB:s bestämmelse. Det är enligt regeringensbedömning knappast möjligt au lösa det av JO angivna problemet genom aukonsuuera övergångsbestämmelsema på ett annorlunda sätt än kommitténföreslagit. I situationer som den angivna måste därför lagstiftaren direkt isuaffstadgandet sätta ut det krav på subjektivt rekvisit som skall gälla. Medhänsyn till de varierande subjektiva rekvisit som gäller inomspecialstraffrätten ser regeringen .det inte heller som en nackdel au, i dessafall och , kravet på uppsåt utuyckligen anges i lagtexten. 2 § andra stycket BrB finns en bestämmelse om hur kravet på det subjektivarekvisitet skall tolkas vid fall av självförvållad berusning och liknandetillstånd. Kommittén har inte föreslagit någon ändring av denna bestämmelse,även om kommittén kritiserat både utformningen och tillämpningen av den. Inteheller regeringen anser att bestämmelsen skall ändras i materiellt hänseende idetta sammanhang. I avsnitt 4.3.6 kommer vi att närmare utveckla värtställningstagande på denna punkt. 4.2.3 Medverkansansvaret inom specialstraffrätten Regeringensförslag: Den allmänna medverkansregleringen i 23 kap. 4 § BrB utvidgas till attgälla även utanför balken straffbelagda gärningar för vilka fängelse ärföreskrivet. Kommitténsförslag överensstämmer med regeringens. Dock föreslog kommittén även dels enredaktionell förändring av medverkansbestämmelsen, dels den ändringen att densom medverkat i form av medhjälp alltid skall anses ha medverkat endast imindre mån. Remissinstanserna:Inte heller när det gäller au lagreglera medverkansansvaret inomspecialstraffrätten har någon remissinstans motsatt sig inriktningen påkommitténs förslag. Förslaget att omformulera medverkansbestämmelsen haremellertid kritiserats från vissa håll, bl.a. från JO. Kritikengäller särskilt förslaget au den som medverkat i form av medhjälp Prop.1993/94:130 alltid skall anses ha medverkat endast mindre mån. Från flera hållhar det påpekats att en specialsuaffräuslig genomgång avseende bl.a.medverkans-ansvaret behövs. Skälenför regeringens förslag: Straffansvaråvilar ofta inte endast den som i strikt mening är gärningsman. Även den som påannat säu medverkat i en sttaffbar gäming kan fällas dll ansvar. Man skiljer,vid sidan om gärningsmannaskap, mellan anstiftan till brott och medhjälp dU brott. Attanstifta någon au göra något är au "förmå" denne att utföra gämingen.Vad det är fråga om är alltså au genom psykisk påverkan orsaka den andresgäming. Anstiftan förutsätter varken övertalning eller vilseledande. Medhjälptill en brottslig gäming beslår i ett främjande som inte uppfyller kraven föranstiftan. Medhjälp kan vara fysisk eller psykisk. Som exempel på denförstnämnda formen av medhjälp kan nämnas vakthållning vid ett inbrott. Psykiskmedhjälp kan bestå i råd eller uppmunuan. Ivissa fall kan den som i formell mening endast anstiftat annans gärning vai-aatt bedöma som gärningsman. Detta kan vara fallet om den anstiftade näj-mastvarit ett viljelöst eller omdömeslöst redskap i anstiftarens händer. Man talarhär om medelbart gärningsmannaskap. Bestämmelsenom medverkansansvar finns i 23 kap. 4 § BrB. Enligt denna ' pai-agraf skallansvar som i balken är stadgat för viss gäming ådömas inte bara den som harutföit gärningen utan även den som har främjat denna med räd eller dåd. Somnyss nämnts skall, om det inte är fråga om gärningsmannaskap. dömas föranstiftan till brottet, om det är frågan om någon som har förmått någon annantill brottet, och annars för medhjälp till det. Bestämmelseni 23 kap. 4 § BrB gäller, enligt paragrafens uedje stycke, inte i de fall somannat är särskilt föreskrivet. Exempel på brott där inte alla medverkande ådrarsig ansvar är ocker (9 kap. 5 § BrB) och koppleri (6 kap. 8 § BrB). Straffetför övriga medverkande är i princip samma som för gärningsmannen. 1 praktikentorde dock den som gjort sig skyldig endast till medhjälp regelmässigt bliföremål för en mildare bedömning. Vidbrousbalksbrotten gäller alltså ett generellt ansvar även för andra medverkandeän gärningsmannen. Vid brotten utanför BrB är läget dock annorlunda.Bestämmelsen i 23 kap. 4 § BrB gäller nämligen endast brotten i BrB. Iett mindre antal specialstraffrättsliga lagar, t.ex. narkotUcasuafflagen(1968:64), finns det en utuycklig reglering av medverkansansvaret. 1 dessa fallär saken naturligtvis klar. Men finns ingen sådan reglering skall enligt doktrinoch praxis sUaffansvaret i specialstraffrätten för anstiftare och Prop.1993/94:130 medhjälpare behandlas enligt följande. Lösningen kan framgå vid en tolkning av straffbudet.Ibland är suaff-bestämmelserna utformade så au det framgår hur frågan om ansvarför medverkan skall besvaras. Ofta rör det sig om sludedningar e contrario,dvs. När det t.ex. i en författning stadgas att viss medverkan ärstraffbelagd får detta toUcas så au annan medverkan inte utgör brou (se 3 §uafikbrottslagen [1951:649]). BrB:s medverkansreglering kan vara att tillämpaanalogiskt. I praxis sker en sådan analogisk tillämpning i de fall straffskalanför det specialstraffrättsliga stadgandet innehåller fängelse. I fråga ombrott som endast har böter i straffskalan gäller olika regler beroende på omsuaffstadgandet tillkommit före eller efter juni månad 1969. Då utfärdadenämligen Statsrådsberedningen anvisningar för författningsskrivning sominnebär att, om avsikten är au ansvar även för anstiftan och medhjälp skallförekomma, detta klart skall utsägas i bestämmelsen. Deua innebär att man kanutgå från att annan medverkan än gärningsmannaskap till rena bötesbrott som ärtillskapade efter inte skall föranleda ansvar om inget annat sägs iden aktuella författningen. När det gäller äldre författningar är lägetemellertid oklart i den mån inte har haft frågan uppe tillbedömande. Så mycket torde man dock kunna säga som att någon analogisktillämpning av 23 kap. 4 § BrB inte sker beuäffande helt bagatellartade brou. Fråganom ett lagfästande av medverkansansvaret inom specialstraffrätten har, somkommittén redovisat, tidigare varit föremål för diskussion vid ett partillfällen. En redogörelse för de synpunkter som lagts fram finns i betänkandet(s. 55 ff). Här skall vi endast uppehålla oss vid de förslag som vid olikatillfällen lagts fram. Suaffräuskommitténföreslog i betänkandet Förslag dll brottsbalk (SOU 1953:14 s. 368) attmedverkansansvar skulle föreligga vid specialstraffrättsliga brott varsstraffskala innehåller fängelse. Enligt Suaffräuskom-mitténs mening saknas detur kriminalpolitisk synvinkel i allmänhet anledning att utsträckamedverkansansvaret längre. Uuedningenom specialstraffrätten ansåg i betänkandet Vissa specialstraffrättsligaproblem (Ds Ju 1975:23) i första hand att någon lagstiftning inte skulle ske.Uttedningens huvudförslag skall ses mot bakgrund av de riktlinjer somStatsrådsberedningen utfärdat . Utredningen lade emellertid fram ävenett alternativt förslag. Enligt detta skulle bestämmelsen i 23 kap. 4 § BrBgöras generellt tillämplig. Dock skulle anstiftan och medhjälp inte varastraffbar om endast penningböter var stadgat för brottet. Detkan här tilläggas att frågan om innebörden av medverkansansvaret tas upp idepartementspromemorian Efter (Ds 1993:15). Beredningen av de frågorsom föranleds av innehållet i promemorian pågår för närvaran- De berörs därför inte vidare i detta samman- Prop. 1993/94:130 häng. Engenerell reglering av medverkansansvaret bör ske även för brotten utanför BrB Äveni fråga om medverkansansvaret inom specialsuaffrätten gör sig de krav somlegalitetsprincipen ställer gällande. Den nuvarande situationen med eu på mångahåll inom specialstraffrätten oreglerat medverkansansvar är inte godtagbar. Dentorde även vara svår att förena med del förbud mot analogisk tillämpning avstraffbestämmelser som regeringen förordat. ochremissinstansema anser regeringen sålunda att en lagreglering bör ske. Någonkritik har från remissinstansemas sida inte rUctats mot den avgränsning avmedverkansansvaret inom specialsuaffrätten som kommittén, för övrigt i näraöverensstämmelse med både och Uuedningen omspecialstraffrätten, förordat. Inte heller regeringen finner anledning tillnågon anmärkning mot kommitténs förslag, som i själva verket överensstämmer medvad som i stora delar redan nu får anses vara gällande rätt. Genom förslagetblir den allmänna medverkansregleringen i BrB, som alltså innebär au inteendast gämingsmännen ådrar sig suaffräus-ligt ansvar utan även anstiftare ochmedhjälpare, utttyckligen tillämplig på alla specialstraffrättsliga brott somhar fängelse i straffskalan. Härigenom kommer endast de rena bötesbrotten ispecialstraffrätten att undantas från medverkansregleringen. Förslagetmedför, som kommittén påpekat, att medverkansansvaret för vissa äldrespecialstraffrättsliga bötesbrott avskaffas. Regeringen ser ingen nackdel idetta och några övergångsregler torde inte vara erforderliga. Regeringenställer sig alltså bakom detta förslag. Enlagstiftningsåtgärd i enlighet med kommitténs förslag innebär att förutsättningamaför en del av de särskilda reglema om medverkansansvar i specialstraffrätten iviss mån ändras. Denna fråga bör uppmärksammas i det kommandelagstiftningsarbetet. Somframgått föreslog kommittén även dels en redaktionell förändring avmedverkansbestämmelsen, dels den sakliga ändringen att den som medverkat barasom medhjälpare alltid skall anses ha medverkat endast i mindre mån. Förslagettill redaktionell ändring innebar ett avskaffande av den regel i pai-agrafensandra stycke, ancha meningen, som slår fast att ansvar som är stadgat för någoni särskild ställning också skall drabba den som jämte honom medverkat tillgämingen. Skälet för kommittéförslaget i denna del var att regeln är onödig,eftersom detta medverkansansvar framgår redan av paragrafens första stycke. Föregen del kan regeringen visserligen hålla med kommittén om au den aktuellaregeln sakligt sett framstår som överflödig. 1 tydlighetens intresse anser viemellertid att den bör vara kvar. Regeringen är alltså inte beredd att förordaatt kommitténs förslag på denna punkt genomförs. Det sagda gäller ocksåförslaget au i materieUt hänseende ändra sffaffbe-stämmelsen om medhjälp. Ävenom medhjälparen i regel gjort sig skyldig till en mindre suaffvärd gärning änden som är att bedöma som gärningsman eller anstiftare, kan undantag förekomma.Domstolarna bör alltså även fortsättningsvis få bedöma detta från fall dllfall. 4.3 Ansvarsfrihetsgrunder 4.3.1 Nödvärn Regeringensförslag: Nödvämsbestämmelsens materiella innehåll ändras inte. Paragrafenredigeras emeUertid om så att innebörden av nödvärnsrätten kommer till klarareuttryck. Kommitténsförslag överensstämmer med regeringens. Vi har dock utformat lagtexten någotannorlunda. Remissinstanserna:Ingen av remissinstanserna har redovisat någon annan uppfattning än kommitténnär det gäller det materiella innehållet i nödvärnsbestämmelsen. Från någothåll har framförts att domstolarnas tillämpning av bestämmelsen är alltförrestriktiv. Även behovet av informationsinsatser har berörts i remissvarenliksom frågan om vad som skall krävas av en nödvärnsinvändning för au den skallgodtas. avstyrker att lagtexten ändras. RA är tveksam till om denföreslagna lydelsen är bätue än den nuvarande. ()har starka invändningar mot den föreslagna texten. De flesta remissinstansernagodtar dock kommitténs förslag. Några åter, bl.a. och att lagtexten bör utformas på ett något annorlunda sätt än som gjorts ibetänkandet. Skälenför regeringens förslag: Bestämmelsenom nödväm finns i 24 kap. 1 § BrB. Den innebär au en gärning som någon begår ien nödvämssituation och som håller sig inom gränsema för nödvärnsrätten inteskall medföra ansvar. Nödvärnsrätt föreligger enligt paragrafen i fyra olikasituationer. Förstanges det fallet au någon söker avvärja ett påbörjat eller överhängandebrottsligt angrepp på person eller egendom. Med brottsligt angrepp rnenas ettangrepp som uppfyller rekvisiten för eu brott, däribland uppsåts-elleroaktsamhetsrekvisitet. Däremot krävs inte au angriparen fyllt eller atthan är psykiskt normal. Även bam och psykiskt abnorma kan ju begå brott enligtBrB. Eftersom en nödvärnshandling inte är brottslig är nödväm inte medgivet moten handling som är företagen i nödväm. Att nödvämsrätt föreligger vid ettpåbörjat eller överhängande angrepp innebär au nödvärns- räuinte föreligger när angreppet upphört om inte ett nyu angrepp är över- Prop.1993/94:130 hängande. Somandra punkt i nödvämsparagrafen nämns den situationen att någon söker betvingaden som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendomåtertas på bar gärning. Enligt punkten 3 i övergångsbestämmelsema till lagenden om ändring i vissa delar av suaff-lagen, som enligt 14 § BrPfortfarande äger tillämpning, får varje besittningsförhållande, som någonrubbat utan rätt, "å färsk gäming" återställas. Med "bargäming" i nödvämsparagrafen avses eu närmare samband med gämingen. Deuainnebär au den som med laga räu skaU återställa ett rubbatbesittningsförhållande inte i alla situationer har nödvämsrätt. Somtredje nödvämssituation upptas att någon söker hindra någon att olovligen uängain i mm, hus, gård eller fartyg. Fallet svarar mot bestämmelsen i 4 kap. 6 §första stycket BrB, som stadgar au som hemfridsbrott skall anses att olovligeninuänga där annan har sin bostad vare sig det är frågan om mm, hus, gård ellerfartyg. Slutligenstadgas au nödvämsrätt föreligger då någon söker att frän utrymmen av nyssnämnt slag avlägsna någon, som uängt in olovligen eller, om det är bostad,annars vägrar att på tillsägelse lämna denna. Somen förutsättning för au ansvarsfrihet skall föreligga i de angivna situationernagäller att den gäming som begås inte med hänsyn till angreppets beskaffenhetoch det angripnas betydelse är uppenbart oförsvarlig. Det innebär attnödvärnsrätten inte är knuten till vad som i det enskilda fallet kan behövasför att avvärja det brottsliga angreppet. I vissa fall tillåter lagen alltsåden angripne att göra mer än vad som fordras för au förhindra den brottsligagärningen bara det inte är uppenbart oförsvarligt, medan det i andra fall kanvara uppenbart oförsvarligt att göra vad som behövs. Det senare kan gäUa t.ex.vid angrepp av bam. Nödvämsbestämmelsen,liksom för övrigt vissa andra objektiva ansvarsfrihetsgrunder, kompletteras aven regel i nuvarande 24 kap. 5 § BrB som innebär att om någon, som varit i ennödvämsituation, gjort större våld eller svårare skada än i varje särskilt fallär medgivet (excess) han likväl inte skall dömas till ansvar, om förhållandenavar sådana att han svårligen kunde besinna sig. Denna paragraf innehåller ocksåen regel om sffafflindring om det förelegat svårigheter till besinning mendessa svårigheter inte varit så stora att ansvarsfrihet bör inuäda. Nödvärnsbestämmelsensinnebörd bör inte ändras måste nödvämsrätten alltid bli beroende av en avvägning mellanmotstående intressen. På ena sidan finns inuesset av att en person som blirangripen skall ha möjlighet aU försvara sig och sin egendom mot angreppet. konstaterat är detta inuesse naturligtvis starkt. Det måsteemellertid vägas mot det angelägna i att rättssystemet inte bäddar för enupptrappning av våldet i samhället. Det är inte rimligt au brottsliga angreppfår mötas av motåtgärder som inte står i proportion till angreppen. Dennuvarande lagstiftningen innebär, i enlighet med vad som uttalas i Prop.1993/94:130 förarbetena till BrB (SOU 1953:14 s. 377), au det finns en relativtbred marginal till förmån för den angripne vid bedömandet av om han hållit siginom gränsema för nödvämsrätten. Detta har också kommit till uttryck i Högstadomstolens praxis på området. Här kan pekas på rättsfallen NJA 1969 s. 425,1970 s. 58, 1971 s. 442 och 1978 s. 356. Underde senaste två decenniema har frågan om nödvämsrättens omfattning varitföremål för bedömning vid flera olika tillfällen (se bl.a. bet. ILU1970:6, bet. 1982/83:JuU3 och bet. 1986/87:JuU5). Detta har haft sin grund ifrämst att det från vissa håll, bl.a. från , påståttsatt domstolamas tillämpning av nödvämsbestämmelsen varit alltför snäv.Riksdagen har ansett att det saknats skäl att vidta någraändringar i nödvämsrätten.