prop · GG03222 · 1993-03-25 00:00:00 — Vad först gäller livförsäkring innebär direktivets huvudregel (artikel 4.1) att försäkringsavtalet skall vara underkastat lagen i det land där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort. Om den utpekade lagen tillåter det, får parterna välja något annat lands lag. Om svensk lag utpekas som tillämplig, är det reglerna i FAL som skall tillämpas på försäkringsavtalet. Med hänsyn till att försäkringstagaren typiskt sett befinner sig i underläge mot försäkringsbolaget framstår det som ändamålsenligt att lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort blir tillämplig på avtalet. Det är den lag som han i regel har de bästa möjligheterna att sätta sig in i. Om försäkringstagaren är utländsk medborgare, kan han naturligtvis ha minst lika goda möjligheter att tillgodogöra sig medborgarskapslandet lag. För sådant fall finns dock redan en valmöjlighet enligt direktivets artikel 4.2. Med hänsyn härtill finns det i den angivna situationen inte några starka skäl för att ge parterna utrymme för någon ytterligare lagvalsmöjlighet. När det sedan gäller skadeförsäkring finns det på grund av den svenska lagstiftningens utformning anledning att först beröra sådana fall där försäkringstagaren är en konsument. Om svensk lag utpekas som tillämplig, blir försäkringsavtalet i de flesta fall underkastat be- stämmelser (se 1 § KFL). KFL är tvingande lag till förmån för försäkringstagaren, försäkrad eller annan som kan vara berättigad till ersättning (3 §). Syftet att skydda försäk- ringstagaren genom tvingande regler gör sig lika starkt gällande i fall det finns något internationellt anknyt- ningsmoment som när det gäller konsumentförsäkringsavtal utan sådan anknytning. Det bör även här tillmätas betydelse att försäkringstagarens lands lag är den rättsordning som han har lättast att sätta sig in i. Dessa skyddssynpunkter talar enligt min mening starkt för att parterna vid konsumentförsäkring inte bör medges någon rätt att avtala om att något annat lands lag skall tillämpas för det fall att svensk lag utpekas som tillämplig enligt direktivets minimiregler. Vad slutligen angår skadeförsäkring som meddelas annan än konsument bör till en början beaktas att redan direktivets grundläggande regler ger parterna flera möjligheter att avtala vilket lands lag som skall tillämpas på deras avtal. I sådana fall där försäkringstagarens vanliga vistelseort eller centrala förvaltning samt risken är belägen i en och samma stat gäller det bara om den statens lag ger parterna valmöjlighet. Men i andra fall, där inte de båda viktigaste anknytningsmomenten pekar mot samma stat, tillåter direktivet större valmöjligheter. För de stora risker som anges i artikel 7.1 (f) har parterna i princip full valfrihet. Det rör sig här om olika former av transportförsäkring. Denna partsautonomi har genom det tredje skadeförsäkringsdirektivet (artikel 27) utvidgats till att gälla alla stora risker. Som påpekats i avsnitt 1 ingår detta direktiv inte ännu i . Svenska avdelningen av (Association Internationale de Droit des ) har dock förespråkat att regeln om partsautonomin vid stora risker genomförs . Som jag påpekat (se avsnitt 2.2.2) grundas uppdelningen mellan stora risker och massrisker på uppfattningen att försäkringstagaren vid stora risker genom sin ställning eller storlek eller det slag av risk som skall försäkras får anses inte behöva det särskilda skydd som påkallas för övriga försäkringstagare. Den gräns som dras i direktiven mellan stora risker och massrisker bör enligt min mening ligga till grund också för utformningen av de svenska lagvalsreglerna i nu berört avseende. Det finns därvid anledning att redan nu anpassa den svenska lagstiftningen till regeln i det tredje skadeförsäkringsdirektivet. Parternas avtalsfrihet vid stora risker i förening med de valmöjligheter som direktivens övriga grundläggande regler erbjuder får anses utgöra en rimlig balans mellan de olika intressen som gör sig gällande. Härtill kommer att de flesta reglerna i FAL inte är tvingande. Parterna har alltså möjlighet att ersätta FAL:s dispositiva bestämmelser med andra regler i försäkringsavtalet. Med hänsyn till det anförda anser jag att det inte finns skäl att i den svenska lagen införa regler som går längre i fråga om möjligheterna för parterna att avtala om att något annat lands lag skall vara tillämplig. 2.2.5 Tillämplig lag vid obligatorisk skadeförsäkring Mitt förslag: På avtal om obligatorisk skadeförsäkring skall lagen i den EES-stat som har påbjudit försäkrings- plikten tillämpas. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 30 f.). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Skälen för mitt förslag: Artikel 8 i det andra skadeförsäkringsdirektivet innehåller vissa specialregler för obligatorisk försäkring. Om lagen i den medlemsstat där risken är belägen och lagen i den medlemsstat där obligatorisk försäkring föreskrivs står i strid med varandra, skall enligt artikel 8.3 den senare medlemsstatens lag gälla. Enligt artikel 8.4 c) får en medlemsstat avvika från lagvalsreglerna i artikel 7 och föreskriva att i stället lagen i det land som påbjudit försäkringsplikten skall tillämpas på försäkringsavtalet. I promemorian påpekas att föreskrifter om att en viss skadeförsäkring skall vara obligatorisk i regel syftar till att skydda en skadelidande tredje man och är betingade av nationella bedömningar av vilket skydd som behövs och hur det bör utformas. Reglerna om vem som skall vara skyldig att teckna sådan försäkring, vem försäkringsskyddet skall gälla, hur ansvaret skall begränsas, och liknande frågor, kan skilja sig åt mellan olika länder. Vidare kan vissa typer av försäkringar vara obligatoriska endast i vissa länder. Som exempel på en sådan obligatorisk försäkring kan nämnas den svenska miljöskadeförsäkringen. Regler om den försäkringen finns i 65 - 68 §§ miljöskyddslagen (1969:387). Det anförda talar för att lagvalsreglerna bör anpassas till de speciella förhållandena vid obligatorisk försäkring. I likhet med remissinstanserna anser jag därför att det i de svenska lagvalsreglerna bör föreskrivas att ett avtal om obligatorisk skadeförsäkring skall vara underkastat lagen i den medlemsstat som har påbjudit försäkringsplikten. Som påpekas i promemorian står en sådan regel för övrigt också i överensstämmelse med föreskriften i direktivets artikel 8.3 om företräde för den statens lag. 2.2.6 Vissa tvingande regler Mitt förslag: EG-direktivens lagvalsregler skall inte hindra tillämpling av vissa tvingande regler i domstols- landets lag vid sidan av avtalsstatutet. bör därutöver inte utnyttja möjligheten i EG-direktiven att införa regler om rätt för domstolen att vid sidan av avtalsstatutet beakta vissa tvingande regler i andra länders rättsordningar. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 31 f.). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Skälen för mitt förslag: Artikel 7.2 i det andra skadeförsäkringsdirektivet och artikel 4.4 i det andra livförsäkringsdirektivet innehåller föreskrifter om vissa tvingande regler. Reglerna har sin motsvarighet i Romkonven- tionens artikel 7. Det är fråga om vissa särskilt kvalificerade regler som anses ha sådan genomslagskraft att de skall tillämpas oberoende av vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. I den juridiska litteraturen har de ibland kallats internationellt tvingande regler (se i for Rettsvitenskab, TfR, 1982 s.35). Första stycket i artikel 7.2 i det andra skadeförsäkringsdirektivet och första stycket i artikel 4.4 i det andra livförsäkringsdirektivet innebär att direktivens lagvalsregler inte skall hindra tillämpning av internationellt tvingande regler i domstolslandets lag. En regel av den innebörden måste införas också i de svenska lagvalsreglerna. Andra stycket i angivna artiklar ger ett medlemsland valfrihet i frågan om landets domstolar skall ha möjlighet att utöver domstolslandets egna internationellt tvingande regler tillämpa sådana regler i rättsordningar i länder som försäkringsavtalet har anknytning till. Som påpekas i promemorian finns det motsvarande regler i (artikel 7.1). En stat kan dock reservera sig mot denna regel i samband med anslutning till konventionen. Regeln kan närmast tolkas så att den förpliktar de konventionsanslutna staterna - i den mån de inte har reserverat sig mot den - att ge sina domstolar nästan fria händer såvitt fråga är om tillämpning av sådana internationellt tvingande regler som inte tillhör avtalsstatutet. Regeln har kritiserats i den juridiska litteraturen (se i TfR 1982 s.40). Motsvarande regel i det andra skadeförsäkringsdirektivet innebär att internationellt tvingande regler i den medlemsstat där risken är belägen, eller i den medlemsstat där obligatorisk försäkring är föreskriven, får tillämpas oavsett vilket lands lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. I det andra livförsäkringsdirektivet gäller detsamma beträffande internationellt tvingande regler i den medlemsstat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller det driftställe som avtalet gäller för. I stället för den reservationsmöjlighet som Romkonventionen innehåller i detta avseende förutsätter EG-direktivens regler en uttrycklig föreskrift i domstolslandets lag (se , of Insurance in and Communities, i till Grönfors s. 356). Vad först gäller obligatorisk skadeförsäkring påkallar direktivets regel inte någon särskild föreskrift i den svenska lagen. Enligt den ordning jag föreslagit i det föregående (se avsnitt 2.2.5) skall lagen i den medlemsstat som har påbjudit försäkringsplikten tillämpas i dess helhet på sådan försäkring. Beträffande övriga fall vore det främmande för svensk rätt att ge domstolarna möjlighet att vid sidan av avtalsstatutet och eventuella tvingande regler i domstolslandets lag tillämpa andra staters tvingande regler. En sådan möjlighet skulle leda till bl.a. att olika länders regler kan bli tillämpliga på samma avtalsförhållande. En sådan ordning försvårar parternas möjligheter att förutse vilka regler som skall tillämpas på deras avtal. Därtill kommer att de redan tidigare invecklade lagvalsreglerna därigenom blir än svårare att tillämpa. På grund av vad jag nu anfört bör undvika att komplicera lagstiftningen med en föreskrift motsvarande de nu berörda fakultativa EG-reglerna. Det återstår att något beröra regeln i tredje stycket i artikel 7.2 i det andra skadeförsäkringsdirektivet. Den föreskriver att när ett avtal täcker risker belägna i mer än en medlemsstat, avtalet vid tillämpning av artikel 7.2 skall anses utgöra flera avtal, vart och ett hänförligt till endast en medlemsstat. Enligt artikel 8.4 a) skall nyssnämnda regel gälla i de fall försäkringsavtalet ger skydd i flera medlemsstater, av vilka åtminstone en infört skyldighet att teckna försäkring. Vad nu sagts skall dock inte gälla om annat följer av artikel 8.4 b) och c). Som framgått av det föregående (se avsnitt 2.2.5) föreslår jag med stöd av artikel 8.4 c) att avtal om obligatorisk försäkring skall vara underkastat lagen i den medlemsstat som har påbjudit försäkringsplikten. I andra fall torde en tillämpning av övriga lagvalsregler i direktivet i förening med allmänna internationellt privaträttsliga grundsatser ge samma resultat som förevarande regel i direktivet. Det anförda betyder att jag, i likhet med remissinstanserna, delar promemorians bedömning att det inte erfordras någon uttrycklig lagregel om detta. 2.2.7 Stater med mer än ett rättssystem Min bedömning: En regel i direktiven om stater som består av flera territoriella enheter med olika avtals- rättsliga regler behöver inte införas i den svenska lagen eftersom regeln redan framgår av allmänna princi- per i svensk internationell privaträtt. Promemorians bedömning: Överensstämmer med min bedömning (se promemorian s. 33). Remissinstanserna: Bedömningen godtas genomgående av remissinstanserna. Skälen för min bedömning: Artikel 4.3 i det andra livförsäkringsdirektivet och artikel 7.1 i) i det andra skadeförsäkringsdirektivet innehåller en regel som avser förbundsstater och andra stater inom vilka det finns olika rättssystem. En stat kan omfatta flera delstater eller territoriella enheter som har olika avtalsrättsliga regler. Förevarande bestämmelser i direktiven innebär att varje delstat eller territoriell enhet, inom vilken särskilda avtalsrättsliga regler gäller, skall anses som en stat när det bestäms vilket lands lag som är tillämplig på försäkringsavtalet. Denna regel får redan anses framgå av allmänna principer i svensk internationell privaträtt, jfr , Svensk internationell privat- och processrätt, 4 uppl., s. 31. Jag ansluter mig därför liksom remissinstanserna till promemorians bedömning att det inte är erforderligt att införa en motsvarande regel i den svenska lagen. 2.3 Rätt för försäkringstagaren att säga upp avtal om liv- försäkring Artikel 15 i det andra livförsäkringsdirektivet har följande lydelse. Varje medlemsstat skall föreskriva att en försäkringstagare, som i något av de fall som avses i avdelning III ingår ett individuellt livförsäkringsavtal, skall kunna säga upp avtalet inom mellan från den dag han informerades om att avtal har kommit till stånd. Försäkringstagarens uppsägning skall innebära att han befrias från alla från avtalet härrörande framtida förpliktelser. Andra rättsverkningar av och förutsättningar för uppsägning skall bestämmas genom den lag som enligt definitionen i artikel 4 gäller för avtalet, i synnerhet såvitt avser det sätt på vilket försäkringstagaren skall informeras om att avtal har kommit till stånd. Medlemsstaterna behöver inte tillämpa punkt 1 på avtal med en giltighetstid eller mindre. I direktivet görs skillnad mellan å ena sidan rätten för ett försäkringsbolag att bedriva försäkringsverksamhet i en medlemsstat genom etablering i den staten och å andra sidan rätten för ett försäkringsbolag som är etablerat i en medlemsstat att tillhandahålla försäkringstjänster i andra medlemsstater. Avdelning III, vartill hänvisas i artikelns första stycke, innehåller särskilda regler som gäller i sådana fall där ett försäkringsbolag genom ett driftställe beläget i en viss medlemsstat har försäkrat en risk i en annan medlemsstat. I artikelns tredje stycke hänvisas till reglerna i artikel 4 om tillämplig lag, vilka behandlats närmare i föregående avsnitt. I FAL finns det inte någon allmän regel om försäkringstagarens rätt att säga upp försäkringen. I 26 § finns vissa specialregler om uppsägning vid försäkringsgivarens obestånd. En annan regel om uppsägning finns i 27 § för det fall att försäkringsgivarens rätt att driva försäkringsrörelse här i landet upphör. Vid livförsäkringsavtal har försäkringstagaren ingen skyldighet att fortsätta ett försäkringsavtal under hela den avtalade tiden. Enligt 98 § FAL är han, om premiebetalning skall ske , inte skyldig att hålla försäkringen vid makt genom betalning av premie för en senare period. har i betänkandet om personförsäkringslag föreslagit en regel av innebörd att försäkringstagaren skall ha rätt att när som helst säga upp försäkringen, se 3 kap. 3 § förslaget till personförsäk- ringslag. Den föreslagna bestämmelsen innehåller också kompletterande regler om rätt till återköp och rätt till s.k. fribrev (se SOU 1986:56 s. 61 f.). Enligt motiven till den föreslagna regeln skall försäkringstagaren ha en i princip oinskränkt rätt att säga upp sin försäkring till upphörande. Detta skall inte bara gälla långvariga livförsäkringar med inslag av sparande. Även den som har tecknat en ettårig olycksfalls- eller sjukförsäkring men som kort därefter får samma skydd t.ex. som anställningsförmån på en ny arbetsplats, har enligt ett befogat intresse av att kunna säga upp försäkringen (se SOU 1986:56 s. 520). Den föreslagna regeln om rätt för försäkringstagaren att säga upp försäkringen har lämnats utan erinran under remissbehandlingen av betänkandet. Förslaget till personförsäkringslag bereds i tillsam- mans med kommitténs slutbetänkande med förslag till skadeförsäkringslag. Enligt KFL har försäkringstagaren endast i vissa fall rätt att säga upp försäkringen . Enligt 20 § KFL får försäkringstagaren säga upp försäkringen att upphöra med omedelbar verkan, om försäkringsbehovet faller bort eller om det inträffar en annan liknande omständighet. Försäkringstagaren har också rätt att säga upp en försäkring som förnyats så länge han inte har betalt premien för den. Motsvarande omedelbara uppsägningsrätt föreligger, om försäkringsbolaget enligt 19 § KFL ändrar försäkringsvillkoren . En förnyad försäkring upphör också , om försäkringstagaren utan att betala premie för denna försäkring tecknar en motsvarande försäkring hos ett annat försäkringsbolag. I detta sammanhang bör nämnas att hemförsäljningslagen (1981:1361) innehåller regler om ångerrätt. Lagen har anpassats till reglerna i ett EG-direktiv om konsumentskydd vid avtal som ingås utanför näringsidkarens fasta försäljningsställe (se prop. 1992/93:167). Enligt den nya lydelsen (SFS 1992:1111), som gäller , omfattar lagen även tjänster men i enlighet med EG-direktivet är försäkringsavtal undantagna. 2.3.2 En ny regel om uppsägningsrätt Mitt förslag: I FAL införs en tvingande regel om rätt för försäkringstagaren att säga upp en individuell liv- försäkring efter det att han har fått kännedom om att försäkringsavtalet har kommit till stånd. Den särskilda uppsägningsrätten skall inte gälla försäkringar med en avtalad giltighetstid . Om försäkringstagaren säger upp avtalet, skall han befrias från alla framtida förpliktelser som annars skulle följa av avtalet. **FOOTNOTES** [2] Framställningen i detta avsnitt baseras huvudsakligen på , Svensk internationell privat- och processrätt, 4 uppl., avsnitt 14. 9 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag till uppsägningsrätt för livförsäkringsavtal. I promemorian har bestämmelsen dock utformats annorlunda. Promemorian innehåller dessutom ett förslag till regel om uppsägningsrätt vid sådan olycksfalls- eller sjukförsäkring som tecknats som tillägg till livförsäkring. Det förslaget saknar motsvarighet i mitt förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan erinran. Två instanser anser dock att det inte finns behov av någon regel om uppsägningsrätt för livförsäkringsavtal. Tre instanser anser att uppsägningsfristen bör förlängas . Skälen för mitt förslag: Som jag nämnt ingår det andra livförsäkringsdirektivet i den del av som genom åtagit sig att införliva i sin rättsordning. Direktivets artikel 15 innebär en skyldighet att införa en regel om uppsägningsrätt i lagstiftningen om försäkringsavtal. Denna fråga måste beredas i sådan ordning att en lagändring kan träda i kraft som . Det innebär att inte kan vänta med denna reglering till dess att en reform av försäkringslagstiftningen på grundval av förslag till personförsäkringslag kan genomföras. I stället bör en på direktivet byggd lagregel om rätt för försäkringstagaren att säga upp försäkringen föras in i FAL. Regleringen bör därvid begränsas i huvudsak till vad som erfordras för att skall leva upp till sina åtaganden enligt . har, med instämmande av , ifrågasatt behovet av att komplettera FAL med en regel om uppsägningsrätt för livförsäkringsavtal. har hänvisat till regeln i 98 § FAL som innebär att en försäkringstagare inte mot sin vilja kan avkrävas premie för en senare premie- period. För egen del vill jag till en början betona att bestämmelsen i 98 § FAL avser betalning av premie för en senare period (förnyelsepremie), se - , Lagen om försäkringsavtal, 3 uppl., s. 178). Regeln torde däremot inte kunna åberopas av försäkringstagaren för att komma ifrån betalning av premien för den första perioden. Vidare innebär direktivet just att det skall införas en regel om uppsägningsrätt. En sådan regel får betydelse också i det fallet att försäkringsavtalet sägs upp efter att första premien har erlagts. Som jag återkommer till i det följande skall i sådant fall en avräkning göras mellan försäkringsbolaget och försäkringstagaren. På grund av det anförda ansluter jag mig i likhet med det stora flertalet remissinstanser till promemorians bedömning att för att uppfylla direktivet måste komplettera sin lagstiftning om försäkringsavtal med en särskild uppsägningsregel. Direktivets regel om uppsägningsrätt gäller endast för sådana försäkringsavtal som ingåtts inom ramen för friheten inom EG att tillhandahålla försäkringstjänster över nationsgränserna. Genom blir direktivets regel tillämplig på sådana avtal inom hela samarbetsområdet. Som jag påpekade (se avsnitt 2.3.1) finns det inte någon allmän lagregel om rätt för försäkringstagaren att säga upp ett avtal om livförsäkring. En specialregel om uppsägningsrätt för sådana försäk-ringsavtal som ingåtts inom ramen för den fria gränsöverskridande tjänstehandeln inom EES kan leda till felaktiga motsatsslut angående möjligheterna för försäkringstagaren att säga upp andra försäkringsavtal. Regeln bör därför enligt min mening ges generell giltighet och alltså gälla även för sådana livförsäkringsavtal som ingås av försäkringsbolag som på något sätt är etablerade här i landet. En sådan regel ligger för övrigt i linje med det tredje livförsäkringsdirektivet (92/96/EEG). Enligt direktivets artikel 30 skall nämligen begränsningen till sådana försäkringsavtal som träffats inom ramen för den fria tjänstehandeln inte längre gälla. Den svenska bestämmelsens tillämplighet bör inte heller begränsas till avtal om försäkring inom EES. Regeln bör gälla närhelst svenska uppsägningsregler blir tillämpliga enligt de internationellt privaträttsliga reglerna, oavsett om det försäkringsbolag som meddelat försäkringen är etablerat i något EES-land. Det återstår att ta ställning till vilka försäkringsformer som regeln om uppsägningsrätt skall vara tillämplig på. Som jag påpekat (se avsnitt 2.2.3) gäller livförsäkrings- direktivet även sådana försäkringar som tecknas som tillägg till livförsäkring (främst sjuk- och olycksfallsförsäkring). I promemorian föreslås också en regel om uppsägningsrätt för sådana tilläggsförsäkringar. Direktivets artikel 15 gäller emellertid enligt sin ordalydelse endast livförsäkringsavtal. Enligt en definition i artikel 1 i det första livförsäkringsdirektivet omfattar begreppet livförsäkring inte tilläggsförsäkring av det nu nämnda slaget. Till skillnad från vad som anförs i promemorian har jag därför funnit att direktivet inte innehåller någon förpliktelse för medlemsländerna att införa regler om uppsägningsrätt även för tilläggsförsäkringar. Fråga uppkommer då om en sådan regel för tilläggsförsäkringar är påkallad av andra skäl. På den svenska marknaden torde avsedda tilläggsförsäkringar inte förekomma i någon större utsträckning. En form av tilläggsförsäkring är emellertid den s.k. premiebefriel- seförsäkringen som tecknas som tillägg till exempelvis en pensionsförsäkring. Premiebefrielseförsäkringen är utformad så att den får anses upphöra utan någon särskild uppsägning, om huvudförsäkringen sägs upp. Man får räkna med att andra former av tilläggsförsäkring kan utvecklas på den svenska marknaden när branschen anpassar sig till den nya indelningen i försäkringsklasser som föreskrivs i EG-direktiven. Det är rimligt att anta att försäkrings- bolagen i så fall kommer att klargöra i försäkringsvillkoren under vilka förutsättningar sådana tilläggsförsäkringar kan sägas upp. I avvaktan på resultatet av den fortsatta beredningen av förslag finns det inte anledning att nu göra andra ändringar i den svenska försäkringsavtalsrätten än som är nödvändiga för att uppfylla . Jag föreslår därför att den särskilda uppsägningsregeln i enlighet med EG-direktivets regel begränsas till att avse endast livförsäkringsavtal. Enligt direktivets artikel 15.2 behöver regeln om den särskilda uppsägningsrätten inte tillämpas på avtal som har en giltighetstid eller mindre.