prop · GH03130 · 1993-12-31 00:00:00 — Intevarje gäming som företas med giltigt samtycke undantas från det straffbelagdaområdet utan endast sådana som med hänsyn till den skada, kränkning eller farasom gämingen innebär, dess syfte och övriga omsländigheter inte äroförsvarlig. En prövning skall alltså göras av försvarligheten av gärningen. Störsttillämpningsområde torde bestämmelsen ha vid misshandelsbrottet. Som framgått iallmänmotiveringen dras gränsen mellan tillåtna och otill-låmamisshandelsgämingar, som företagits med samtycke, på i huvudsaksamma sätt som gränsen mellan normalgraden av misshandel och ringa misshandel.I lagtexten har som nämnts den prövning som skall ske av ansvarsfrågan vidsamtycke utuyckis så au en bedömning skall göras av gärningens försvarlighetmed hänsyn till den skada, kränkning eller farasom den innebär, dess syfte och övriga omständigheter. Denna prov- Prop.1993/94:130 ning torde kunna ske utifrån väsentligen samma utgångspunkter somskall läggas till grund för gränsdragningen mellan ringa misshandel och normalgradenav brottet. Regleringen bör i princip medföra att en med samtycke företagengäming, som, om samtycke inte förelegat, skulle ha varit att bedöma som ringamisshandel, inte utgör brott. Detsagda innebär emellertid inte att ansvarsfrihet är utesluten i alla desituationer där misshandelsgämingen, med bonseende från samtycket, enligtpraxis hänförs till normalgraden av misshandel. Även gämingar som utgörnormalgraden av misshandel bör i vissa fall kunna bli fria från ansvar. Dettagäller särskilt om de ligger nära gränsen för ringa brott. För detta krävs dockau de omsländigheter som talar för ansvarsfrihet, främst gämingens syfte, ärstarka. Vidgämingar som, med bortseende från samtycket, är att bedöma som grov misshandelinnebär regeln att samtycke inte leder till ansvarsfrihet. Ansvarsfrihet pågrund av samtycke är ocksä uteslutet vid gärningar som innebär uppsåtiigtdödande. Eusamtycke till au bli utsatt för fara, något som kan aktualiseras vid vållandetill annans död (3 kap. 7 §), vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8§) och framkallande av fara för annan (3 kap. 9 §), omfattar ävenatt faran förverkligas på ett typiskt sätt. Stor betydelse måste dock härvid - iviss parallellitet med förhållandena vid misshandelsbrottet -tillmätas deninträffade skadans omfattning. Är skadan allvarlig talar detta mot att ettsamtycke till att utsätta sig för den fara, som resulterat i skadan, skallanses omfatta även skadefallet. Vid vållande till annans död tordeansvarsfrihet aldrig kunna grundas på samtycke. Däremot bör detta kunna komma ifråga i vissa fall av vållande till kroppsskada eller sjukdom. Även vidframkallande av fara för annan bör samtycke kunna leda till au gämingen inteutgör brou. Detär uppenbart att en generellt seu annan försvarlighetsbedömning än annars måstegöras beuäffande medicinska åtgärder samt när det är frågan om lek och idrou.Frågan har diskuterats i allmänmotiveringen. 1paragrafen finns en regel som innebär att ansvarsfrihet skall inuäda för engäming som någon begår på order av den under vars lydnad han står, om han medhänsyn till lydnadsförhållandets art, gämingens beskaffenhet ochomständighetema i öviigt har au lyda ordem. Ändringarna i paiagrafen är endastspråkliga. Ibestämmelsen, som är ny, finns en regel om ansvarsfrihet på grund avstraffräusvillfarelse. Förslaget har i allmänmotiveringen behandlats i avsnitt4.3.7, För att markera undantagskaraktären av de omständigheter som kan föranledaansvarsfrihet har, på inrådan av Lagrådet, som exempel i lagtexten valtsfelaktighet i samband med kungörandet av en suaffräuslig bestäm- Prop.1993/94:130 melse. Lagregelnbehandlar endast ansvarsfrihet på grund av straffrättsvillfarelse. Frågan,huruvida en rättslig villfarelse i ett suaffrättsligt sammanhang skallbehandlas som sUaffrättsvillfarelse eller som oegentiig räusvillfarelse, tasalltså inte upp i paragrafen. Liksom överlämnas detta spörsmåltill rättspraxis. Dengrundläggande regeln i paragrafen är att en sUaffrättsvillfarelse skall ledatill ansvarsfrihet bara i de fall den är uppenbart ursäktlig. Detta innebär attbestämmelsen är avsedd att tillämpas med stor restriktivitet. Endast omgärningsmannen saknat möjlighet au förstå au gämingen var otillåten eller hansbristande kännedom härom av annan orsak måste bedömas som uppenbart ursäktiigskall ansvarsfrihet inträda. Som anförts i allmänmotiveringen - därbestämmelsens närmare tillämpning har kommenterats utförligt - skall kravet påaktsamhet ställas mycket högt. femte punkt har lagts till i paragrafens första stycke. Den innebär au detsom en förmildrande omständighet skall beaktas om det förelegat fall som avsesi 24 kap. men gämingen ändå är brottslig. Innebörden av ändringen harbehandlats under avsniu 4,3,9 i allmänmotiveringen. Engärnings suaffvärde påverkas av i vilken situation den har begåtts. Som exempelkan nämnas det fallet att någon i en nödsituation tillgripit en åtgärd, som ioch för sig är suaffbar genom att den varit oförsvarlig, I jämförelse med attsamma handling förekommer i en situation där nödrätt inte föreligger har denförra gämingen regelmässigt ett lägre suaffvärde. Ju mer gärningmannen genomsitt handlande överskridit gränsen för ansvarsfriu handlande, desto mindreförmildrande verkan har emellertid förhållandet att gämingen företogs i ennödvärnssituation, ett nödläge, med samtycke etc Dennya femte punkten är tillämplig beuäffande alla objektiva och subjektiva ansvarsfrihetsregleri 24 kap. Utrymmet au tillämpa den vid sUaffrättsvillfarelse torde dock, medhänsyn till den resuUctivitet som gäller för ansvarsfrihet på grund av sådanvillfarelse, vara mindre än vid ancha ansvarsfrihetsgrunder Iandra stycket har den förändringen gjorts att det inte längre skall finnas ettuppenbarhetsrekvisit för att rätten skall få döma tUl lindrigare straff än somär föreskrivet för brottet. Ändringen, som delvis föranletts av attsuaff-nedsättningsregeln i nuvarande 24 kap. 5 § andra stycket flyttas till förevarandeparagraf, och som kommer au påverka samdiga i första stycket uppräknadeomständigheter, medför att den uöskeleffekt som uppenbar-hetsrekvisitetinneburit undanröjs. Bestämmelsen i sin föreslagna lydelse innebär en anpassningtill principen att suaffet alltid skall utmätas främst efter brottetssuaffvärde. 5.2 Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen Prop. Iparagrafens andra stycke har det tillägget gjorts att även de fall i viUca någotbeslut om påföring av skatt över huvud taget inte fattats täcks av lagtexten.I förhållande till den rättstillämpning som slagit fast iräusfallet NJA 1978 s. 452 innebär den nya lagtexten ingen saklig ändring, utanendast att skattebrottslagen uttryckligen kommer att omfatta även den i detmålet aktuella situationen. Lagrådet har i anslutning härtill anfört: Lagrådethar i och för sig inte någon erinran mot förslaget. Detta ger emellertidanledning att överväga om inte motsvarande justeringar bör göras av lagtexten iparagrafens första och Uedje stycken. Något behov av att ändra dessa lagrum påden grunden att de skall täcka även fall där skattebeslut inte fattas tordevisserligen inte föreligga. Däremot kan tolkningsproblem uppkomma om man, ienlighet med förslaget, i andra stycket som handlingseffekt anger såväl att denskattskyldige undgår atl påföras skatt som au han påförs skatt med för lågtbelopp medan man i första och uedje styckena anger endast det sistnämndafallet. Det kan leda till eu motsatsslut au första och uedje styckena intetäcker sådana fall där ett skattebeslut, t.ex. ett taxeringsbeslut, visserligenfattas, men någon skattepåföring inte blir aktuell eftersom inkomstemaunderstiger skatteplUctsgränsen. Medhänsyn till det anförda bör även första och uedje styckena av 2 § justeras. Isamband därmed bör en redaktionell ändring göras i andra stycket. Något behovav att ändra också i 5 och 7 §§, där liknande utuyck förekommer, torde inteföreligga, eftersom dessa paragrafer är uppbyggda med ett farerekvisit. Bestämmelsenhar givits den lydelse som Lagrådet förordat sammanfattning av förslagen Prop. 1993/94:130 i betänkandet Frihet från ansvar (SOU 1988:7) Bilaga i Idetta betänkande behandlar vi vad som återstår av vårt uppdrag, nämUgen deallmänna reglema om ansvarsfrihet. Vi tar också upp den suaffräusligalegalitetsprincipen till behandUng. Förslagen i betänkandet skall delvis sesmot bakgrund av förslagen i vårt huvudbetänkande Påföljd för brott (SOU1986:13-15), Dels är det så au vi nu fullföljer vissa tarJcegångar från huvudbetänkandet.Dels tar vi på nytt upp en del förslag som finns där och som enligt vad vi harinhämtat inte är avsedda att genomföras inom den allra närmaste framtiden. Närdet gäller våra förslag i huvudbetänkandet har regeringen nu beslutat enlagrådsremiss med förslag till regler för påföljdsval och straffmätning. Enproposition i ämnet är avsedd att föreläggas vårriksdagen. Vi har i vårt arbetemed deua betänkande beaktat innehållet i lagrådsremissen. Ibetänkandet tar vi upp samtliga bestämmelser i 24 kap, brottsbaUcen (BrB) tillbehandling. Vi behandlar således nödväm (24 kap, 1 § BrB), laga befogenhet (24kap, 2 och 3 §§ BrB), nöd (24 kap, 4 § BrB), excess (f n 24 kap, 5 § BrB) ochförmans befallning (f n, 24 kap, 6 § BrB), Dessutom behandlar vi utförligt deviktigaste oskrivna ansvarsfrihetsgrundema, nämligen samtycke, tillfälligsinnesförvirring och rättsvillfarelse, beträffande vilka vi föreslårlagstiftning. Vidare tar vi upp angrepp mot egen rättssfär samt frivilligttiUbakauädande och friviUig rättelse. Vi tar också upp vissa ytterligareobjektiva ansvarsfrihetsgrunder. Innanvi i betänkandet kommer in på de olika allmänna ansvarsfrihetsgrundernabehandlar vi i ett avsnitt den suaffräusliga legalitetsprincipen. Detställningstagande som vi gör beuäffande legalitetsprincipen genomsyrar sedanresten av betänkandet. 1betänkandet betonar vi de i suaffrätten gmndläggande inuessena av legaU-tet,konsekvens, likformighet och förutsebarhet. Vi för fram legalitetsprincipenoch förstärker dess inflytande inom suaffrätten genom en rad förslag till nylagstiftning. När det gäller ansvarsfrihetsgmndema fullföljer vi vår tanke ihuvudbetänkandet att ytterligare söka samla de allmänna ansvarsfrihetsreglemai 24 kap, BrB. Vi fullföljer även tanken att det är av vUct att en klar gränsupprätthålls mellan ansvarsfrihet och påföljdseftergift. Förslageni betänkandet är. såvitt gäller ansvarsfrihetsreglema, inte revolutionerande.Detta har sin gmnd i au vi anser au suaffsystemets auktoritet fordrar au deundantag som görs genom allmänna ansvarsfrihetsregler är väl övervägdaoch väl motiverade. Uuymmet för en utvidgning av tillämp- Prop. 1993/94:130 ningsområdet för de allmänna ansvarsfrihetsreglema är begränsat. Ihuvudsak innebär våra förslag eu godtagande av den ståndpunkt som gällande räuintagit. På några punkter föreslår vi dock förändringar. Således föreslår viatt möjligheterna att ansvarsfriu handla i nöd ökar. Vi föreslår vidare en vissutvidgning av tillämpningsområdet för ansvarsfrihet vid rättsvillfarelse. Viföreslår också au excessbestämmelsen utvidgas i ett hänseende. Nedanskall vi i korthet redovisa de viktigaste av våra förslag. Legalitetsprincipenkan kortfattat sägas innebära att det måste finnas stöd i lag eller annanförfattning för att en hancUing skall utgöra brott och kunna leda tillutdömande av en sti-affräuslig påföljd. Legalitetsprincipen utuycks ofta medden latinska satsen nulla poena sine lege dvs. inget suaff utan lag. I svensksuaffrätt iakttas legalitetsprincipen. Trots detta anses det tiUåtet, låt varai undantagsfall att tillämpa suaffbud analogiskt dvs. att döma för en gärningsom inte omfattas av ordalydelsen av något suaffstadgande men som ligger sånära ett sädant au den anses suaffvärd. Vidare anses analogisk tUlämpning avmedverkansreglerna i BrB tillåten på specialstraffrättens område i vissa faU. Vianser att en så längt möjligt suikt tillämpning av legalitetsprincipen är avavgörande betydelse för att vårt suaffrättssystem skall uppfattas som legitimt.De nu nämnda undantag från legalitetsprincipen som görs i svensk räu anser vivara oacceptabla. Analogisk tillämpning av suaffbud strider dessutom motintemationella konventioner som undertecknat, bl.a. Europarådetskonvention om de mänskliga rättigheterna. Vi föreslår därför att eu absolutförbud mot analogisk tiUämpning av suaffbud införs i 1 kap. 1 § BrB. Viföreslår också att tillämpningen av BrB:s medverkansregler inom speciah-ätiensområde regleras i lag (23 kap. 4 § BrB). F.n.är det subjektiva rekvisitet ofta oreglerat i specialsuaffräusliga bestämmelser.Detta innebär att det ofta inte framgår av suaffbudet om det för ansvar krävsuppsåt eller om det räcker med oaktsamhet. Även detta förhållande strider motde krav som legalitetsprincipen ställer. Vi föreslår au en regel införs i 1kap. 2 § BrB som på sUct avhjälper den brist som det oreglerade subjektivarekvisitet utgör. Vianser atl den nuvarande nödvämsregleringen i 24 kap. 1 § BrB, som innebär auden som angrips har en relativt bred marginal när det gäller motåtgärder, geruttryck för en lämplig avvägning mellan å ena sidan inuesset att den angripneskall ha möjlighet att försvara sig och sin egendom mot angreppet och å andrasidan inuesset att inte tillåta att våldet i samhället uappas upp. Någon sakligändring föreslår vi därför inte när det gäller nödvärnsrättens omfattning.Däremot föreslår vi en total omredigering av lag- texten, som fn. Den nya formuleringen gör be- Prop. 1993/94:130 stämmeisenmera lättläst. Den innebär också au nödvämsrätten framhävs Bilaga 1tydligare. Genomreglema i BrB om laga befogenhet anges dels viUcen räu som finns att bmka våldmot den som med laga rätt är berövad friheten men som försöker rymma ellersätta sig till motvärn mot den under vars uppsUct han står (24 kap. 2 § BrB),dels rätten för militär förman atl vid myteri och lUcnande situationer brukavåld mot underlydande (24 kap. 3 § BrB). Vi föreslår inga förändringar i saknär det gäller dessa bestämmelser. Dennuvarande regleringen i 24 kap. 4 § BrB av rätten art handla i nöd anser vi ihuvudsak vara lämplig. Fömtom redaktionella och språkliga ändringar föreslår viendast en förändring. Enligt vår uppfattning är rätten att i nödsituationerhandla för au rädda egendom alltför inskränkt. F.n. krävs, för att en i nödföretagen suaffbelagd gäming skall vara fri från ansvar, att det i principskall ha varit fråga om au avvärja fara för liv eller hälsa eller atl rädda"värdefull" egendom. Vi anser au kravet på au egendomen skall varavärdefull uttrycker en alltför resttiktiv linje. All typ av egendom, även sådansom har ett lågt ekonomiskt värde eller endast affektionsvärde, bör i nödsituationerfå räddas genom suaffbelagd gäming. Självklart får en avvägning göras mellanegendomens värde och gärningens svärhet. Nödhandlingen skall ju vara försvarligför att ansvarsfrihet skall inuäda. Ju mindre värde egendomen har desto störrerestriktivitet måste iakttas när det gäller nödhandlingens tillåtlighet. Enligt24 kap. 6 § BrB skall en gärning som någon begåu på order av den under varslydnad han står inte medföra ansvar för honom om han med hänsyn tilllydnadsförhållandets art, gärningens beskaffenhet och omständighetema i övrigthade atl lyda ordem. Vi har inte funnit skäl att vidta några ändringar i sak iparagrafen (i förslaget 24 kap. 7 § BrB), som alltså kvarstår med nuvarandeinnehåll. Någonlagregel om ansvarsfrihet vid samtycke finns inte i svensk räu. En oskrivenreglering finns emeUertid. Vi föreslår au en regel om ansvarsfrihet vidsamtycke införs i BrB (24 kap, 8 §). Ansvarsfrihetvid samtycke är något som förekommer ofta i det praktiska Prop. 1993/94:130livet. Den tankemässiga bakgrunden kan uttryckas i den romerskrättsliga Bilaga 1 satsen volenti non fit iniuria dvs. den samtyckande sker ingen orätt. Viansluter oss i vårt förslag i huvudsak till den ståndpunkt beuäffande samtyckesansvarsfriande verkan som doköin och praxis intagit. Somförutsättning för att ansvarsfrihet skall inträda på grund av samtycke gäller iförsta hand att samtycket är giltigt. Detta innebär att det krävs att samtycketär frivilligt och au det lämnats med kännedom om alla relevanta förhållanden.Det behöver inte manifesteras men det måste föreligga förgämingen. Vi godtar inte s.k. hypotetiskt samtycke, dvs. fall där samtyckeinte lämnats men den mot vilken gämingen riktade sig skulle ha samtyckt om hanblivit tillfrågad. Samtyckesregleringentar främst sikte på brotten mot liv och hälsa (3 kap, BrB) och mot frihet ochfrid (4 kap, BrB). Intevarje gäming som företas med samtycke och som annars skulle ha varit brottsligundantas från det brottsliga området. Vad som krävs är att gämingen med hänsyntill den skada eller fara som den innebär, dess syfte och övriga omständigheterär försvarlig. När det gäller misshandelsbrott (3 kap. 5 § BrB) dras gränsenmellan försvarliga och oförsvarliga gämingar, dvs. mellan icke brottsligt ochbrottsligt, i princip på samma sätt som gränsen mellan ringa misshandel ochnormalgraden av misshandel. En med samtycke företagen gäming, som om samtyckeinte förelegat skulle föranlett ansvar för endast ringa misshandel, är alltsåinte brottslig. Men även något allvarligare misshandelsgämingar kan enligt vårtförslag i undantagsfall gå fria från ansvar om samtycke förelegat. Verkanav samtycke till suaffbelagd gäming har betydelse även i samband med lek ochidrou och på det medicinska fältet. Vi behandlar dock inte dessa områden ibetänkandet. Angrepp mot egen rättssfär Angreppmot egen rättssfär nämns ibland som ett allmänt undantag från det brottsligaområdet. Detta är också naturiigt om man ser straffbuden som riktade även motden handlande själv. Han skall ju inte drabbas av ansvar för en gärning som hanriktar endast mot sig själv. Vianser att det saknas tillräckliga skäl för au ta upp angrepp mot egen räussfärsom en särskild ansvarsfrihetsgrund. Praktiskt taget all suafflag-stiftning ärnumera utformad så att det klart framgår vem eller viUca som är avsedda attfalla inom det suaffbelagda området. l 24kap, BrB och även på en lång rad andra ställen i lagen har lagstiftaren angett vilka undantag somskall göras från det annars brottsliga området. Trots den stora mängdansvarsfrihetsregler som finns kommer det, även med ett genomförande avvåra förslag till lagstiftning beuäffande samtycke, tillfälliesinnesföivirring och rättsvillfarelse, att kvarstå ett antal situationer iviUca domstolama måste medge ansvarsfrihet utan stöd av lag. I huvudsak Prop.1993/94:130 rör det sig om inuessekollisioner där det av lagen suaffskyddadeinuesset Bilaga 1 överflyglas av eu annat viktigare inuesse. Vi redovisar iavsnitt 10 närmare vilka situationer det rör sig om. Dekrav legalitetsprincipen ställer talar för att även dessa ytterligare objektivaansvarsfrihetsgmnder ges ett stöd i lag. Vi har emellertid inte funnit detmöjligt att på ett godtagbart sätt utforma en lagregel som täcker de nuaktuella situationema. Vi lägger därför inte fram något förslag till lagstiftning.Den genomgång av de olika situationema som vi gör kan emellertid, även utanlagstiftning, vara en vägledning för de rättstillämpande organen. 1 nuvarande 24 kap. 5 § BrB finns en regel som innebär att om någon i ennödväms- eller nödsituation eller då han haft laga befogenhet enligt 24 kap. 2 eller 3 § eller enligt 10 § polislagen (1984:387) gör större våldeller svårare skada än i varje fall är medgivet så skall han likväl inte dömastill ansvar om omständighetema var sådana atl han svårligen kunde besinna sig.Enligt vår uppfattning är denna regel lämpligt avpassad. Den har emellertid ensvaghet. Enligt ordalydelsen medger bestämmelsen ansvarsfrihet endast i de fallen situation enligt 24 kap. 1-4 §§ eller 10 § polislagen rent objektivtförelegat. Vi anser att detta är för snävt. Ansvarsfrihet bör inuäda även förden som svårligen kunde besinna sig i det fall han missuppfattat situationenmen uott att en nödväms- eller nödsituation förelåg eller au han hade lagabefogenhet. Vi föreslår att excessbestämmelsen (i förslaget 24 kap. 6 § BrB)kompletteras med en bestämmelse härom. I5 kap. 5 § suafflagen fanns en bestämmelse som uteslöt straffansvar för den sombegått en suaffbelagd gäming när han - utan egen skuld - råkat i en sådansinnesförvirring att han "ej till sig visste". I BrB saknas en motsvaranderegel. I stället finns i 1 kap. 2 § andra stycket BrB en bestämmelse sominnebär att om en gäming begåtts under självförvållat ms eller om gärningsmannenannars genom eget vållande tillfälligt var från sina sinnens bruk så skalldetta inte föranleda au gämingen inte anses som brou. Vidförarbetena till BrB antog man alt en regel om ansvarsfrihet i enlighet med 5kap. 5 § suafflagen inte behövdes. Deua grundade man på att gämingar begångna idet åsyftade tillståndet inte skulle anses som brott eftersom uppsåt måstesaknas. Det torde stå klart att detta antagande var felaktigt. Även den som ärtillfälligt sinnesförvirrad kan företa gämingar med uppsåt. För att avhjälpaden brist som sålunda finns föreslår vi en lagregel om ansvarsfrihet förgärning som någon företar då han, utan eget vållande, tillfälligt är från sinasinnens bruk. I praktiken innebär förslaget ingen förändring av gäUande räu. Viföreslår inte någon förändring av 1 kap. 2 § andra stycket BrB. I av- Prop.1993/94:130 snitt 12.2 påtalar vi emellertid de orimliga resultat bestämmelsenger upp- Bilaga 1 hov till. Vi föreslär där att den blir föremålför en översyn som leder till au det nuvarande otillfredsställande rättslägetänchas. Underrubriken rättsvillfarelse tar vi upp och behandlar endast s.k, egentiigrättsvillfarelse. Med egentiig rättsvillfarelse avses villfarelse om innehålleti suafflag. För att lättare skilja denna typ av rättsvillfarelse från s.k.oegentlig räusvillfarelse föreslår vi benämningen straffrättsvillfarelse. SUaffrättsvillfarelseutgör, liksom t.ex. samtycke, en oreglerad ansvarsfrihetsgmnd. Tanken bakomansvarsfrihetsgmnden siraffrättsvillfarelse är att den som gjort vad som kanbegäras av honom för att ta reda på innebörden av gällande rätt inte skallfällas till ansvar för gäming som han uodde var tUlåten. Vi föreslår att enlagreglering om sUaffrättsvillfarelse införs. Närdet gäller de fall i vilka SUaffrättsvillfarelse skall föranleda ansvarsfrihetansluter vi oss i stora delar till den praxis som råder. Störst praktiskbetydelse har de fall där den handlande på olika sätt före handlingen försöktta reda på innehåUet i gällande rätt men misslyckats och på grund härav överuäuelt straffbud. Ofta rör det sig om förfrågan hos myndigheter. Den som följerett felaktigt råd eller eu beslut från en offentlig myndighet, och somdärigenom begår en straffbelagd gärning, bör enligt vår uppfattning medframgång kunna åberopa suaffrättsvillfarelsen för att gå fri från ansvar. F.n.kan felaktig information från privata sakkunniga eller enskilda personer medauktoritativ ställning inte föranleda ansvarsfrihet. Vi delar i princip denrestriktiva ståndpunkt som gällande rätt intagit. Att helt stänga dörren tillansvarsfrihet i dessa faU viU vi emellertid inte göra. Även om storåterhållsamhet bör iakttas anser vi alltså au även felaktiga råd från andra änoffentliga myndigheter i vissa fall bör kunna leda till ansvarsfrihet. Enannan gmpp av fall för vilka vi vill öppna en möjlighet till ansvarsfrihet pågrund av straffrättsvillfarelse är de där gärningsmannen på egen hand sökt tareda på gällande rätt. Även här bör emellertid stor restriktivitet iakttas. Slutligenanser vi att det undantagsvis bör vara möjligt att frikänna på grund avsUaffrättsvillfarelse även i fall då gärningsmannen är helt okunnig om en visssuaffbestämmelse. Det rör sig emellertid här om exuema undantagsfall. Frivilligt tillbakaträdande och frivillig rättelse En av tankarna i vårthuvudbetänkande var au det är angeläget att skilja mellan omständigheter somskall leda lill ansvarsfrihet och sådana som skall leda till påföljdseftergift.Vi fullföljer denna tanke i detta betänkande.