prop · GG03257 · 1993-06-03 00:00:00 — Jag är därför inte beredd att utan föregående remissbehandling föreslå att bestämmelsen om försäkringstagarrepresentant skall avskaffas. Jag har dock för avsikt att senare återkomma till frågan. Möjlighet att omhänderta handlingar anser att det bör öppnas en möjlighet för inspektionen att omhänderta handlingar för granskning, om särskilda skäl föreligger. Inspektionen har härvid anfört att, enligt gällande lagstiftning och även enligt promemorians förslag, har företrädare för inspektionen rätt att när som helst verkställa inventering hos ett försäkringsbolag. Det har dock enligt inspektionen visat sig att det i bland uppstått behov av att inte bara granska ett försäkringsbolags handlingar vid ett platsbesök utan även av att kunna omhänderta handlingar för granskning. Inte heller i denna fråga är jag beredd att lägga fram något lagförslag utan föregående remissbehandling. Det kan dock finnas anledning att återkomma i frågan i samband med en mer övergripande översyn av tillsynssystemet. 4 Ekonomiska effekter av mitt förslag beslut föreslås i vissa fall kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol i stället för, som , hos regeringen. Det föreslås också att sökanden i ett koncessionsä- rende hos kammarrätten skall kunna begära förklaring att ärendet onödigt uppehålls. Enligt min mening kan dessa ändringar endast medföra en ringa ökning i förvalt- ningsdomstolarnas arbetsbelastning. Dessutom föreslås vissa vites- och straffbestämmelser för utländska försäkringsgivare inom EES som bedriver verksamhet i . Sådana bestämmelser gäller enligt lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i , för alla utländska försäkringsföretag som är verksamma här. Det förslaget medför alltså inte några nya uppgifter. åläggs enligt förslaget nya uppgifter. I budgetproposi- tionen 1993 föreslog jag att skulle tilldelas ökade resurser med anledning av att nya och ändrade krav ställs på verksamheten. Därvid beaktades den pågående internationaliseringen och närmandet till EG (prop. 1992/93:100, bilaga 8, s. 66-72). De nya uppgifter som enligt förevarande förslag åläggs inspektionen bör därför rymmas inom tillgängliga resurser. Förslagen är föranledda av . De föreslagna bestämmelserna är direkt beroende av att avtalet blir gällande. Eftersom det fortfarande råder osäkerhet om när kan träda i kraft, föreslår jag att lagförslagen skall träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Behovet av övergångsbestämmelser i vissa fall återkommer jag till i specialmotiveringen i den mån det inte redan har behandlats i den allmänna motiveringen. I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om EES-försäkringsgivares verksamhet i , 2. lag om vissa avtalsvillkor för rättsskyddsförsäkring, 3. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713), 4. lag om ändring i lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i , 5. lag om ändring i lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder, 6. lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410), 7. lag om ändring i lagen (1989:508) om försäkringsmäklare, 8. lag om ändring i lagen (1993:000) om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt, 9. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979), 10. lag om ändring i lagen (1992:1324) om ändring i lagen (1992:560) om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., 11. lag om ändring i lagen (1993:302) om ändring i trafikskadelagen (1975:1410). Samråd har skett med statsrådet beträffande lagförslagen 2, 6, 9 och 11 och med chefen för beträffande lagförslag 10. Lagrådet har granskat lagförslagen 1-10. Lagförslag 11 är av så enkel beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse. 7.1 Förslaget till lag om EES-försäkringsgivares verksamhet i 1 kap. 1 § Paragrafen anger lagens tillämpningsområde och ger en definition av vad som avses med försäkringssammanslutning. Av första stycket framgår att lagen endast skall tillämpas på försäk- ringsgivare som har sitt säte i ett EES-land, dvs. i ett land som omfattas av . Med uttrycket försäkringsgivare avses inte endast försäkringsbolag utan även försäkringsgivare i en försäkringssammanslutning och andra institut som bedriver försäkringsverksamhet och som har sådan associationsform i sitt hemland som anges i artikel 8.1 i både första skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet. Däremot avses inte andra organisationer vars verksamhet har till syfte att tillhandahålla förmåner i händelse av dödsfall eller överlevnad eller vid nedläggning eller inskränkning av verksamhetskälla för anställda eller självständiga näringsidkare, som är knutna till ett företag eller en grupp av företag eller till en bransch eller en grupp av branscher, oavsett om de åtaganden som verksamheten omfattar helt motsvaras av premiereserven. Denna verksamhet är undantagen från första livförsäkringsdirektivets tillämpning (artikel 2.3). Från lagens tillämpningsområde undantas i andra stycket under punkterna 1-5 sådana försäkringsgivare som endast har en viss begränsad verksamhet och som svarar mot vissa andra närmare fastställda kriterier. Undantagen motsvarar i huvudsak de undantag som gjorts från tillämpningsområdet för assistansdirektivet, första skade- och livförsäkringsdirektiven samt andra skade- och livförsäkringsdirektiven och som även återfinns i 1 kap. 10 § fjärde stycket FRL. Följden av att de uppräknade försäkringsgivarna undantas från denna lags tillämpningsområde är att deras verksamhet i regleras av lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkrings- rörelse i (LUF), se 1 § första stycket i förslaget till lag om ändring i LUF. Detta gäller dock inte den verksamhet som avses under punkten 5. Innebörden av enheten ecu har behandlats i protokoll 39 till . Enligt tredje stycket gäller lagen, i likhet med LUF, inte återförsäkring (se 38 § LUF). En utländsk försäkringsgivare kan alltså fritt bedriva återförsäkringsrörelse utan att behöva följa denna lags bestämmelser. I sista stycket ges en definition av försäkringssammanslutning. I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.8) har det redogjorts närmare för denna form av samverkan mellan försäkringsgivare. Den enda försäkringssammanslutning som finns i EES är ''''s. Av be- stämmelsen framgår även att det med försäkringsgivare avses inte själva försäkringssammanslutningen, utan medlemmarna i sammanslutningen. 1 kap. 2 § Paragrafen innehåller i första och andra styckena en definition av vad som i lagen avses med skade- respektive livförsäkring. Avsikten är att begrepps- bestämningen skall vara överensstämmande i LUF och i denna lag. Motsvarande definition föreslås i 2 § LUF och behandlas närmare i specialmotiveringen till den bestämmelsen. Tredje stycket motsvarar i huvudsak 1 kap. 5 § FRL. Fjärde och femte styckena motsvarar 2 § femte och sjätte styckena LUF efter de redaktionella ändringar som föreslagits i den paragrafen. 1 kap. 3 § Paragrafen innehåller en bestämning av var en risk skall anses belägen. Bestämmelsen motsvarar andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 2 d och andra livförsäkringsdirektivet artikel 2 e. Huvudregeln, som tagits in i första stycket 4, är att en risk anses belägen i det land där försäkrings- tagaren, om han är en fysisk person, har sin vanliga vistelseort eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, i det land där försäkringstagaren har det driftställe som försäkringen gäller för. Begreppet "vanliga vistelseort" avviker från den svenska översättningen av direktiven, som använder uttrycket "stadigvarande bosatt". Valet av terminologi bygger på de överväganden som gjorts i proposition 1992/93:222 om ändringar i svensk försäkringsavtalsrätt med anledning av (s. 9, 10, 35, 36, 40, 41 och 87). Begreppet driftställe behandlas i samma proposition på s. 41 och berörs också i specialmotiveringen till 2 kap. 2 §. Från huvudregeln finns tre undantag, som tagits in i första stycket 1-3. När försäkringen avser en byggnad eller en byggnad och dess innehåll anses risken belägen i det land där egendomen finns. Avser försäkringen fordon som skall registreras anses risken belägen i det land där registreringen skall ske. Det sista undantaget gäller försäkringar som täcker rese-eller semesterrisker och som har en giltighetstid av eller mindre. I sådant fall anses risken belägen i det land där försäkringstagaren tecknat försäkringen. I förtydligande syfte har i andra stycket angetts att som hemland anses det land där försäkringsgivaren har sitt säte. Eftersom försäkringsgivare i sammanslutningar kan vara fysiska personer och de personer som deltar i sammanslutningen kan ha hemvist i olika länder skall hemlandet för dessa försäkringsgivare anses vara det land där sammanslutningens verkliga ledning finns. För ''''s innebär det att anses som dess hemland. 1 kap. 4 § Paragrafen anger vad som avses med stora risker. Definitionen överensstämmer med bestämmelsen i första skadeförsäkrings- direktivet artikel 5 d (införd genom andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 5 och ändrad genom direktivet om gräns- överskridande verksamhet för motorfor- donsförsäkring artikel 2). Stora risker definieras i vissa fall med hänsyn till riskens art och i vissa fall med hänsyn till försäkringstagarens ställning eller omfattningen på dennes verksamhet. Gemensamt är dock att det skall vara sådana fall där försäkringstagaren, åtmistone typiskt sett, själv kan tillvarata sina intressen gentemot en försäkringsgivare. Punkten 1 omfattar försäkringsklasserna spårbundna fordon, luftfartyg, fartyg, godstransport, luftfartygsansvar och fartygsansvar. Punkten 2 omfattar kredit- och borgensförsäkring om den försäkrade risken avser försäkringstagarens näringsverksamhet. I punkten 3 ingår slutligen de fall där försäkringstagarens verksamhet har en sådan omfattning att den skall hänföras till stor risk. Riskerna skall i detta fall ingå i försäkringsklasserna landfordon, brand och naturkrafter, annan skada på egendom, motorfordonsansvar, allmän ansvarighet och ekonomiska förluster av olika slag. Försäkringstagaren skall uppfylla minst två av de villkor som anges under punkterna a-c. Ett av villkoren hänför sig enligt lagtexten till försäkringstagarens bruttoomsättning. Direktivet anger i stället värdet av nettoomsättningen. I rådets fjärde direktiv av grundat på artikel i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag, 78/660/EEG, finns begreppet nettoomsättning definierat i artikel 28. Med nettoomsättning avses intäkter från försäljning av produkter och utförda tjänster som avser bolagets normala verksamhet med avdrag för lämnade rabatter, mervärdeskatt och annan skatt som är direkt anknuten till omsättningen. Den definitionen stämmer överens med innebörden av det svenska begreppet bruttoomsättning (jfr SOU 1973:57 Förslag till bokföringslag s. 158 f., Kedner, G och , C M, Aktiebolagslagen del II, 3 uppl., , s. 87 f. samt Bökmark, J, och , B, Bokföringslagen, 5 uppl., , s.111). I lagtexten används därför, till skillnad från direktivets text, beteckningen bruttoomsättning. Ingår försäkringstagaren i en koncern skall hela koncernens balansomslutning, omsättning och antal anställda beaktas när man avgör om försäkringstagarens verksamhet har en sådan omfattning att det enligt första stycket punkten 3 skall anses föreligga en stor risk. Direktivet hänvisar här till de företagsgrupper för vilka upprättas en sammanställd redovis- ning enligt direktiv /349/EEG. I avvaktan på att detta direktiv införlivas i svensk lagstiftning får med koncern förstås sådana företagsgrupper för vilka det enligt gällande rätt skall upprättas koncernredovisning. 1 kap. 5 § Första stycket innehåller en hänvisning till trafikskadelagen, där det finns vissa bestämmelser om trafikförsäkring som avviker från bestämmelserna i förevarande lag. Paragrafens andra stycke överensstämmer med 38 § tredje stycket LUF. Enligt tredje stycket får för s.k. unit linked-försäkring undantag medges från bestämmelserna om livförsäkring. Sådant undantag får medges av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, . Ett undantag måste alltid vara förenligt med EES-reglerna om försäkring. Det är vanligt i utlandet att det vid unit linked-försäkringar är försäkringstagaren och inte försäk- ringsbolaget som på grund av avtalets utformning står den finansiella risken. Undantag får därför medges från placeringsreglerna i 5 kap. 5 §. På grund av unit linked-försäkringens särskilda karaktär kan det även finnas skäl att medge undantag från andra bestämmelser om livförsäkring bl.a. från bestämmelserna om grunder. För sådant undantag krävs dock särskilda skäl. Bestämmelsen motsvarar i denna del 7 § lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder. 2 kap. 1 § Paragrafen reglerar en utländsk försäkringsgivares rätt att etablera sig i och möjligheten att få ett förhandsbesked om huruvida koncession krävs för en viss verksamhet eller inte. Av första stycket framgår att det krävs regeringens tillstånd för att genom etablering få driva försäkringsrörelse i . Bestämmelsen motsvarar huvudsakligen 1 § LUF. En försäkrings- givare från EES har dock möjlighet att driva rörelse både genom en generalagent och genom en filial. Med en filial i denna lag avses även ett företags ständiga närvaro på annat sätt genom ett kontor (jämför artikel 3 i både andra skadeförsäkringsdirektivet och andra livförsäkringsdirektivet). Kontoret skall i sådant fall förestås av företagets egen personal eller av någon som är fristående från företaget men med en stående fullmakt att företräda detta på samma sätt som en agentur. Stycket innehåller även en särreglering för försäkringssammanslutningar. En sådan kan etablera sig genom en generalrepresentation. Av skäl som angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.8) kan en sammanslutning inte i ett värdland etablera en agentur eller filial. Bestämmelserna i andra-femte styckena överensstämmer med behörighetskraven i artikel 10 i både första skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet. Andra stycket anger de krav som skall ställas på en generalagent. Han skall vara bosatt här i och får inte vara underårig, i konkurs eller underkastad näringsförbud eller ha förvaltare enligt . Försäk- ringsgivaren kan som generalagent även anlita en svensk juridisk person. Det krävs dock att generalagenten i sådant fall i sin tur utser ett ombud som skall uppfylla kraven för en generalagent. Den behörighet generalagenten skall ha framgår av tredje stycket. Om verksamheten drivs genom en filial gäller enligt fjärde stycket, förutom bestämmelserna i denna lag, även lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. I den lagen finns bestämmelser bl.a. om att filialen skall stå under ledning av en verkställande direktör. För verkställande direktören finns behörighetskrav som motsvarar kraven för en generalagent. Genom en ändring i 9 § lagen om utländska filialer (SFS 1992:1243) har behörig- hetsvillkoren för verkställande direktör ändrats på så sätt att han skall vara bosatt i ett EES-land. Lagändringen skall träda i kraft i anslutning till . För utländska försäkrings- givare innebär dock EES-reglerna att den som har fullmakt att företräda försäkringsgivaren alltid skall vara bosatt i det land där verksamheten bedrivs. Fjärde stycket innehåller därför en regel av detta innehåll. En generalrepresentation för försäkringsgivare i en försäkringssamman- slutning skall företrädas av ett ombud. Ombudet skall uppfylla de krav som gäller för en generalagent. Ombudets behörighet får vara mer begränsad än en generalagents. Vid en tvist angående redan tecknade försäkringar måste dock ombudet kunna ingå bindande rättshandlingar och företräda försäkringsgivarna inför domstolar och andra myndigheter. Enligt sjätte stycket skall i förevarande lag företrädare användas som en gemensam beteckning för generalagent, verkställande direktör för filial och ombud för försäkringsgivare i för- säkringssammanslutning. Efter lagrådsgranskningen har * i förtydligande syfte * ett tillägg gjorts som innebär att beteckningen skall avse även ombud för en generalagent. Sjunde och åttonde styckena motsvarar bestämmelserna i 1 kap. 1 § FRL och 1 § LUF. 2 kap. 2 § I paragrafen regleras förutsättningarna för en försäkringsgivare att här i landet få marknadsföra försäkringar utan att vara etablerad här (gränsöverskridande verksamhet). Bestämmelsen gäller både när riskerna är belägna här i landet och när riskerna är belägna i ett annat land. Det senare fallet är inte reglerat i . För sådan verksamhet som avses i första stycket erfordras endast en anmälan till , som inte skall göra någon tillståndsprövning. Bestämmelsen har 1 a § LUF som förebild. Om den utländska försäkringsgivaren självständigt, utan förmedling av ett i etablerat och koncessionerat för- säkringsföretag, avser att marknadsföra livförsäkringar genom åtgärder som riktas till enskilda personligen krävs enligt andra stycket koncession som medges av . Mar- knadsföringsåtgärder anses riktade till enskilda personligen när de sker t.ex. genom direktadresserad post eller telefonförsäljning och det alltså inte är sådana situationer som avses i andra livförsäkringsdirektivet artikel 13. Begreppet "marknadsföra försäkringar" har valts för att beteckna den gränsöverskridande verksamheten. Därmed markeras att det skall vara fråga om ett aktivt handlande från bolagets sida. Ett passivt mottagande av order från en kund omfattas därför inte av bestämmelserna om gränsöverskridande verksamhet. Begreppet marknadsföra försäkringar förekommer redan i 1 a § LUF. Uttrycket fast driftställe, "", finns definierat i art 2 c i andra skadeförsäkringsdirektivet och andra livförsäkringsdirektivet. Härmed avses ett huvudkontor, en agentur, en filial eller en sådan annan representation som följer av artikel 3 i de båda direktiven. Uttrycket har samma betydelse här. 2 kap. 3 § Paragrafen innehåller i första stycket undantag från möjligheten att driva gränsöverskridande verksamhet med skadeförsäkring. Undantagen föranleds av andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 12.2 (i dess lydelse enligt artikel 5 i direktivet om gränsöverskridande verksamhet för motorfordonsförsäkring). Andra stycket innebär att den som på annat sätt än som ledande försäk- ringsgivare avser att delta i koassurans avseende stora risker belägna i , inte behöver iaktta det anmälnings- förfarande som regleras i 2 §. För den ledande försäkringsgivaren gäller däremot anmälningsskyldigheten. Bestämmelsen avser att införliva andra skadeförsäk- ringsdirektivet artikel 26.2. Enligt andra livförsäkringsdirektivet artikel 10 gäller direktivbestämmelserna om gränsöverskridande verksamhet, förutom de former av livförsäkring som finns uppräknade i 2 kap. 3 b § FRL, även de verksamhetsformer som benämns tontinverksamhet och kapitaliserings- verksamhet. Avsikten med tredje stycket är att möjliggöra för försäkringsgivarna att marknadsföra dessa verksamhetsformer i . Med tontinverksamhet avses en verksamhet där medlemssammanslutningar bildas för att gemensamt kapitalisera medlemmarnas bidrag och för att fördela de uppbyggda medlen mellan dem av medlemmarna, eller förmånstagare till avlidna medlemmar, som överlever de andra. Med kapitaliseringsverksamhet, "capital redemption operations", avses en verksamhet som omfattar förpliktelser med fastställd varaktighet och storlek mot betalning av ett engångsbelopp eller fastställda periodiska inbetalningar och som grundas på försäkringstekniska beräkningar (se den allmänna motiveringen avsnitt 2.2). 2 kap. 4 § I paragrafen anges möjligheten för en försäkringsgivare att driva annan rörelse än försäkringsrörelse här i landet. Bestämmelsen motsvarar 1 § femte och sjätte styckena LUF i dess nu föreslagna utformning. Hänvisningen till 1 § innebär att det endast är de försäkringsgivare som driver verksamhet genom etablering som kan få tillstånd att driva annan rörelse än försäkringsrörelse. 2 kap. 5 § Paragrafen innehåller bestämmelser dels om ytterligare förutsättningar för att i få driva försäkringsrörelse, dels om det krav på separation av skade- och livförsäkringsrörelse som skall gälla för verksamheten här i landet. Första stycket motsvarar 2 § första stycket LUF i dess nu föreslagna ut- formning. Andra stycket motsvarar 1 kap. 3 § andra stycket FRL. Den närmare innebörden av bestämmelsen framgår av specialmotive- ringen till den paragrafen. Bestämmelsen i tredje stycket motsvarar första livförsäkringsdirektivet artikel 13.4. Den innebär att en försäkringsgivare, som i sitt hemland driver både livförsäkringsrörelse och annan skadeförsäkringsrörelse än som avser sjuk- och olycksfallsförsäkring, inte har möjlighet att här i landet etablera en agentur eller filial för annat än skadeförsäkringsrörelse. Fjärde stycket innebär en möjlighet för försäkringsgivare som förenar liv- och skadeförsäkringsrörelse i en agentur att fortsätta med det, trots vad som stadgas i andra och tredje styckena. Bestämmelsen motsvarar första livförsäkringsdirektivet artikel 13.3 och bilaga IX till , avsnitt I.11.f. Femte stycket motsvarar 1 kap. 3 § fjärde stycket FRL. 3 kap. 1 § Paragrafen reglerar förfarandet vid ansökan om koncession. Bestämmelsen motsvarar 6 § LUF. Vissa skillnader föreligger dock. Enligt artikel 6 i både första skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet får det inte föreskrivas krav på deposition eller ställande av säkerhet som villkor för auktorisation. Det är därför inte i överensstämmelse med EES-reglerna att i denna lag uppställa sådant krav på deposition som finns i 6 § LUF. Detaljerade bestämmelser om vilka handlingar och uppgifter verksamhetsplanen skall innehålla finns i artiklarna 10 och 11 i första skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får i föreskrifter närmare ange vilka uppgifter som skall finnas i en verksamhetsplan och vilka ytterligare handlingar som skall fogas till ansökan. Tredje stycket föreskriver skyldighet för att överlämna verksamhetsplanen till behörig myndighet i försäkringsgivarens hemland för yttrande . Om något yttrande inte ges skall det anses som om yttrande avgetts till sökandens förmån. Bestämmelserna över- ensstämmer med artikel 11 i första skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet. skall därefter enligt fjärde stycket överlämna ansökan till regeringen tillsammans med ett eget yttrande. 3 kap. 2 § Paragrafen motsvarar i huvudsak 7 § LUF i dess nu föreslagna lydelse. Utformningen av sundhetskravet och det uttryckliga förbudet mot behovsprövning i första stycket grundas på artikel 10.4 i både första skadeförsäkringsdirektivet och första livförsäkringsdirektivet. Beträffande den närmare bakgrunden till förslaget hänvisas till den allmänna motiveringen avsnitt 2.2 och special- motiveringen till 2 kap 3 § tredje stycket FRL. 3 kap. 3 § Paragrafen motsvarar 9 § LUF och reglerar förfarandet vid ändringar av grunder eller verksamhet. 3 kap. 4 § I paragrafen regleras förfarandet då en försäkringsgivare avser att inleda gränsöverskridande verksamhet i från ett fast driftställe i ett annat land inom EES och det krävs koncession för verksamheten. Av första stycket framgår att en verksamhetsplan och vissa grundläggande bestämmelser som försäkringsgivaren avser att tillämpa skall fogas till ansökan om koncession. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får enligt andra stycket utfärda föreskrifter om vad verksamhetsplanen skall innehålla och vilka ytterligare handlingar som skall fogas till ansökan. Bestämmelsen motsvarar andra skadeförsäkrings- direktivet artikel 12, 17.1 och 2, 19.1 och 24.1. Enligt tredje stycket skall beslut meddelas . Meddelas inte något beslut skall ansökan anses avslagen (andra livför- säkringsdirektivet artikel 12.3 och 4).