prop · GG03213 · 1993-03-25 00:00:00 — Regeringens proposition 1992/93:213 om delegering av arbetsuppgifter till kanslipersonal vid domstol Regeringen föreslår att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet . I propositionen föreslås ändringar i och i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar för att klargöra i vilken omfattning olika uppgifter som avser beredning av mål i tingsrätt, hovrätt, länsrätt och kammarrätt får utföras av kanslipersonal vid domstolen. Lagändringarna föreslås träda i kraft . 1 Förslag till Lag om ändring i Härigenom föreskrivs i fråga om dels att 2 kap. 4 § skall ha följande lydelse, dels att det i 1 kap. skall införas en ny paragraf, 3 e §, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 1 kap. 3 e § Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål och som inte är av sådant slag att de bör för- behållas lagfarna domare får utföras av en annan tjänsteman vid tingsrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om detta meddelas av regeringen. Bestämmelserna i 4 kap. 13 § gäller även för andra tjänstemän än domare när de utför åtgärder enligt första stycket. 2 kap. 4 §1 Hovrätten är domför med tre lagfarna domare. I mål som överklagats från tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna domare delta när hovrätten avgör målet, om tingsrätten bestått av tre lagfarna domare. Flera än fem lagfarna domare får inte delta i hovrätten. I brottmål gäller, i stället för bestämmelserna i första stycket, att hovrätten är domför med tre lagfarna domare och två nämndemän. Flera än fyra lagfarna domare och tre nämndemän får inte delta. Förekommer ej anledning att döma till svårare straff än böter och är det i målet inte fråga om företagsbot, är hovrätten dock domför även med den sammansättning som anges i första stycket. Detsamma gäller vid handläggning som ej sker vid huvudförhandling. 1Senaste lydelse 1989:656. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Vid behandling av frågor om prövningstillstånd skall hovrätten bestå av två lagfarna domare. Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är hovrätten domför med en lagfaren domare. Regeringen som avser bestämmer i vilken endast beredandet av omfattning åtgärd, ett mål får utföras som avser endast av en lagfaren beredandet av ett domare i hovrätten mål, får vidtas av eller, om de inte är en lagfaren domare av sådant slag att i hovrätten eller de bör förbehållas av en annan lagfarna domare, av tjänsteman vid en annan tjänsteman denna. i hovrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om detta meddelas av regeringen. Bestämmelserna i 4 kap. 13 § gäller även för andra tjänstemän än domare när de utför åtgär- der enligt femte stycket. Denna lag träder i kraft . 2 2 Förslag till Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar Härigenom föreskrivs att 12 och 18 §§ lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar skall ha följande lydelse. 12 §1 Kammarrätt är domför med tre lagfarna ledamöter. Fler än fyra lagfarna ledamöter får ej sitta i rätten. När det är särskilt föreskrivet att nämndemän skall ingå i rätten, är kammarrätt domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Fler än fyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får i sådant fall ej sitta i rätten. Kammarrätt är dock domför utan nämndemän 1. vid prövning av besvär över beslut som ej innebär att målet avgöres, 2. vid förordnande rörande saken i avvaktan på målets avgörande samt vid annan åtgärd som avser endast måls beredande, 3. vid beslut varigenom domstolen skiljer sig från målet utan att detta prövats i sak. Handlägges mål som avses i andra stycket gemensamt med annat mål, får nämndemän deltaga vid handläggningen även av det senare målet. Om domförhet vid behandling av vissa mål finns bestämmelser i fastighets- taxeringslagen (1979:1152) och lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer och videogram. Bestämmelser om domförhet vid behandling av kommunal- besvärsmål finns i 13 a §. Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är kammarrätten domför med en lagfaren domare. Regeringen som avser bestämmer i vilken endast beredandet av omfattning åtgärd ett mål får utföras som avser endast av en lagfaren beredandet av ett ledamot i kammar- mål får vidtas av rätten eller, om de en lagfaren ledamot inte är av sådant i kammarrätten slag att de bör eller av en annan förbehållas lagfarna tjänsteman vid de- ledamöter, av en nna. annan tjänsteman i kammarrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om detta meddelas av regeringen. 1Senaste lydelse 1990:897. 3 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 18 §2 Länsrätt är domför med en lagfaren domare ensam 1. när åtgärd som avser endast måls beredande vidtages, 2. vid sådant förhör med vittne eller sakkunnig som begärts av annan länsrätt, 3. vid beslut som avser endast rättelse av felräkning, felskrivning eller annat uppenbart förbiseende, 4. vid beslut om återkallelse tills vidare av ett körkort, körkortstillstånd eller traktorkort eller om vägran att tills vidare godkänna ett utländskt körkort, när det är uppenbart att ett sådant beslut bör meddelas eller när omhändertagande beslutas enligt 23 § körkortslagen (1977:477), 5. vid beslut enligt luftfartslagen (1957:297) om försättande ur kraft av ett certifikat, elevtillstånd eller behörighetsbevis, när det är uppenbart att ett sådant beslut bör meddelas, 6. vid annat beslut som inte innefattar slutligt avgörande av mål. Om det inte är påkallat av särskild anledning att målet prövas av fullsutten rätt, är länsrätt domför med en lagfaren domare ensam vid beslut som inte innefattar prövning av målet i sak. Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål och som inte är av sådant slag att de bör för- behållas lagfarna domare får utföras av en annan tjänsteman vid länsrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om detta meddelas av regeringen. Vad som sägs i andra stycket gäller även vid avgörande av 1. mål om utdömande av vite, 2. mål enligt bevissäkringslagen (1975:1027) för skatte- och avgifts-processen, enligt lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter, om besiktning enligt fastighets- taxeringslagen (1979:1152), om handlings- undantagande från taxeringsrevision, skatterevision, eller annan granskning och om befrielse från skyldighet att lämna upplysningar eller visa upp handling enligt taxeringslagen (1990:- 324), lagen (1968:430) om mervärdeskatt, lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare eller lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter samt om 2Senaste lydelse 1991:1132. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse befrielse från skyldighet att lämna kontrolluppgift enligt lagen (1990:325) om självdeklaration och kontroll- uppgifter, 3. mål om omhändertagande enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, mål om tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 § samma lag, mål om omhänderta- gande enligt 13 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, mål om tillfälligt omhändertagande enligt 37 § smittskyddslagen (1988:1472), mål enligt 33 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård samt mål enligt 18 § första stycket 2-4 såvitt avser de fall då vården inte har förenats med särskild utskrivningsprövning eller 5 lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, 4. mål om anstånd med att betala skatt eller socialavgifter enligt uppbörds- eller skatteförfattningarna och annat mål enligt uppbörds- och folkbokförings- författningarna med undantag av mål om arbetsgivares ansvarighet för arbetstagares skatt och mål enligt lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare, 5. mål om uppdelning av taxeringsvärde enligt 20 kap. 15 § fastighets- taxeringslagen (1979:1152), 6. mål som avser ändring av taxerad inkomst med högst , 7. mål enligt skatte- och taxeringsförfattningarna i vilket beslutet överensstämmer med parternas samstämmiga mening, 8. mål om rättshjälp genom offentligt biträde i ett ärende hos en annan myndighet, 9. mål enligt körkortslagen (1977:477), om beslutet innebär att något körkorts- ingripande inte skall ske eller att varning meddelas eller om det är uppenbart att ett körkort, körkortstillstånd eller traktorkort skall återkallas eller att ett utländskt körkort inte skall godkännas, 10. mål enligt luftfartslagen, om beslutet innebär att varning meddelas eller om det är uppenbart att ett certifikat, elevtillstånd eller behörighetsbevis skall återkallas, 11. mål i vilket saken är uppenbar. Denna lag träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid regeringssamman- träde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , Proposition om delegering av arbetsuppgifter till kanslipersonal vid domstol I en promemoria som har upprättats inom föreslås vissa ändringar i (RB) och lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar för att klargöra i vilken utsträckning olika arbetsuppgifter får delegeras till kanslipersonal i de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna. Jag avser nu att ta upp de frågor som behandlas i promemorian. Promemorian har remissbehandlats. Remissyttranden har avgetts av ombudsmän (), , Hovrätten över och , Hovrätten för , Hovrätten för Nedre , , , Bodens tingsrätt, Kammarrätten i , Länsrätten i , och . Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr 93-63). Till protokollet i detta ärende bör som bilaga 1 fogas de lagförslag som läggs fram i promemorian. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som utarbetats i ärendet. De till Lagrådet remitterade förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3. Jag har gjort en redaktionell ändring i förhållande till de remitterade lagförslagen. Vid domstolarna förekommer många arbetsuppgifter som utförs av andra än domare. Möjligheterna att delegera arbetsuppgifter till kanslipersonal har utvidgats väsentligt jämfört med vad som t.ex. gällde vid tillkomst . I första hand har detta gällt vid allmän domstol och avsett de s.k. sidofunktionerna, dvs. olika typer av ärenden bl.a. inom inskrivningsväsendet. överlämnade 1986 till en rapport om beslutsdelegering i mål och ärenden vid tingsrätt (DV Rapport 1986:3). I rapporten redovisades en omfattande inventering av sådana arbetsuppgifter som ansågs kunna komma i fråga för delegering från domare till kanslipersonal. Regeringen ansåg att endast vissa av dessa uppgifter var lämpliga för delegering. Hit hörde beslut om dödande av förkomna pantbrev och förordnande av boutredningsman. Beslut som inte ansågs lämpliga att delegera var bl.a. beslut i mål om gemensam ansökan om äktenskaps- skillnad och beslut om ersättning till vittnen. I två skrivelser till 1990 aktualiserade på nytt frågor om delegering när det gällde bl.a. mål om äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan och mål om vårdnad efter gemensam ansökan samt registrering av enklare bouppteckningar. Regeringen tog ställning till skrivelserna budgetpro- position (prop. 1991/92:100 bil 3, s.12 f.). Jag anförde där att förslaget när det gällde äktenskapsskillnad och vårdnad hade fått ett övervägande negativt remissmottagande och att jag för min del ansåg att de aktuella måltyperna ställde sådana krav på juridisk kompetens hos beslutsfattaren att det inte var lämpligt att genomföra förslaget. När det gällde bl.a. bouppteckningsärenden anförde jag att man borde avvakta Domstols- utredningens förslag (jfr SOU 1991:106). pågår försöksverksamhet vid en tingsrätt och en hovrätt som medger utvidgad delegering av arbets- uppgifter i det egentliga målarbetet. Ytterligare en hovrätt har anslutits till försöksverksamheten. har också satt igång ett projekt för att utreda om ytterligare uppgifter kan delegeras. Detta projekt omfattar såväl de allmänna domstolarna som de allmänna förvaltningsdomstolarna. Den utveckling som äger rum mot en utvidgad delegering av arbetet i domstolarna aktualiserar frågan i vilken utsträckning den gällande lagstiftningen lämnar utrymme för delegering. 3 Den nuvarande ordningen I sägs i allmänhet att olika åtgärder skall vidtas av rätten. Vad som avses med rätten följer av domförhetsreglerna i 1-3 kap. RB. För exempelvis tingsrätt gäller enligt huvudregeln (1 kap. 3 § RB) att tings- rätten, om inte annat är föreskrivet, skall bestå av en lagfaren domare. Ursprungligen förutsattes i domförhetsreglerna att en lagfaren domare skulle vara ordinarie. I 1 kap. 4 § RB föreskrevs sålunda att häradsrätt skulle bestå av häradshövding jämte nämnd. I 4 kap. 4 § RB finns en regel enligt vilken regeringen meddelar bestämmelser om beviljande av ledighet och förordnande av vikarie för lagfaren domare i hovrätt eller underrätt. Av paragrafen framgår alltså att även icke ordinarie domare kan tjänstgöra i hovrätt och tingsrätt i den utsträckning regeringen bestämmer. I hovrätten tjänstgör med stöd av denna bestämmelse bl.a. hovrättsassessorer och i tingsrätt bl.a. tingsfiskaler. Närmare bestämmelser har meddelats i förordningen (1979:569) med hovrättsinstruktion och förordningen (1979:572) med tingsrättsinstruktion. Härav torde också den slutsatsen kunna dras att begreppet lagfaren domare även omfattar t.ex notarier och hovrättsfiskaler när dessa utför domargöromål. Det kan här nämnas att det enligt tingsrättsinstruktionen bara är en tingsnotarie som "har tillräcklig erfarenhet och i övrigt bedöms vara lämplig" som får utföra vissa särskilt uppräknade domargöromål (19 §). Eftersom det har viss betydelse för mina resonemang i det följande (avsnitt 4.2) vill jag framhålla att notarier - lagtekniskt sett - inte utför domargöromål med stöd av en delegationsbestämmelse utan med stöd av den redovisade bestämmelsen om vikarie för ordinarie domare. I förarbetena till förutsattes att frågan om hur arbetet skulle fördelas mellan ordinarie och icke ordinarie domare borde tillkomma regeringen att avgöra (NJA II:1943 s. 14). Även beträffande de andra befattningshavare som krävdes för en domsagas skötsel förutsattes att bestämmelser meddelades av regeringen. Några uttalanden om vilka uppgifter som fick tilldelas kanslipersonal gjordes dock inte. innehåller således inga regler om i vilken utsträckning olika uppgifter får utföras av kanslipersonal vid en domstol. Däremot finns en be- stämmelse i 2 kap. 4 § femte stycket RB som anses medge delegering till kanslipersonal. Enligt denna bestämmelse får regeringen bestämma i vilken utsträckning åtgärd, som endast avser beredandet av ett mål, får vidtas av en lagfaren domare i hovrätten eller av en annan tjänsteman vid denna. Någon motsvarande bestämmelse för tjänstemän vid tingsrätt finns inte. Av 3 kap. 8 § RB framgår att det finns särskilda tjänstemän för beredning och föredragning av mål i . Regleringen är i princip densamma för de allmänna förvaltningsdomstolarna. Ursprungligen torde tanken ha varit att sådana uppgifter som ankommer på rätten skulle få utföras endast av lagfaren personal. En domsagostadga kan tolkas på detta sätt. Ett domsagobiträde fick enligt denna endast sköta stämpelbe- läggning och liknande göromål. Frågan om den icke rättsbildade personalens arbets- uppgifter behandlades därefter i ett betänkande angående vissa organisations- och tjänstgöringsfrågor vid domstolarna (SOU 1946:57). I detta uttalades att det ur synpunkten av en rationell ar- betsfördelning vore önskvärt att juridiskt utbildade personer i första hand anlitades för uppgifter där deras utbildning var av verklig betydelse och att arbetet i övrigt i största möjliga utsträckning överläts på domsagobiträden (s. 66 f). Utredningens förslag innebar att bl.a. kallelser och delgivning skulle ombesörjas av biträden. Regeringen gick dock längre och införde i domsagostadgan även en möjlighet för domstolsbiträden att expediera domar och beslut (SFS 1947:911). De uppgifter som därmed kunde delegeras var sådana som ankom på rätten. Delegeringen till kanslipersonal vid tingsrätt har varit relativt be- gränsad när det gäller olika uppgifter på område. I den nuvarande tingsrättsinstruktionen har tillkommit möjligheten att delegera upp- giften att utfärda stämning sedan en lag- faren domare beslutat om stämning, att vidta de åtgärder som ankommer på rätten sedan det avgjorts att talan mot en dom fullföljts inom rätt tid samt att ta emot häktningsframställningar och liknande handlingar. Det finns dock även en generell bestämmelse enligt vilken arbetsuppgifter, som inte enligt lag eller annan författning måste utföras av den som är lagfaren, får delegeras till kanslipersonal. Det är lagmannen som avgör vilka uppgifter som kan delegeras enligt denna bestämmelse. och har delegering till kansli- personal i stället främst avsett beslutanderätt i olika typer av ärenden och mål utanför område. genomfördes delegering av be- slutanderätten till biträdespersonal inom inskrivningväsendet, först som försöks- verksamhet och permanent. infördes också en möjlighet att delegera beslut om registrering av dödsboanmälan. startade en försöksverksamhet med delegering av be- slutanderätten i mål om betalningsföre- läggande och 1985 av beslutanderätten i förmynderskapsärenden. 7 söksverksamheten har sedermera permanen- tats. Möjligheten att till kanslipersonal delegera rätten att avgöra ärenden genomfördes i allmänhet genom lagändringar. Som exempel kan nämnas 6 § fjärde stycket lagen (1946:807) om hand- läggning av domstolsärenden. Av bestämmelsen framgår att tjänstemän som inte är lagfarna får handlägga vissa upp- räknade ärenden om de är av enkel beskaf- fenhet. Jag vill i detta sammanhang nämna att mål om betalningsföreläggande inte längre handläggs vid domstol eftersom den summariska processen numera handläggs vid kronofogdemyndighet. I Domstolsut- redningens betänkande Domstolarna inför 2000-talet (SOU 1991:106) föreslås att handläggningen av ett antal ärenden, bl.a. vissa beslut i förmynder- skapsärenden, skall flyttas bort från tingsrätterna. pågår en försöksverksamhet vid med utvidgad delegering till kanslipersonal. Regeringen har utfärdat en särskild förordning för verksamheten (SFS 1989:851). Enligt denna får kan- slipersonal bl.a. pröva om överklagande skett i rätt tid samt bestämma grundavgift m.m. för rättshjälp. Beträffande hovrätt finns det som redan nämnts en uttrycklig bestämmelse som anses medge delegering till kanslipersonal, nämligen 2 kap. 4 § femte stycket RB. Enligt denna bestämmelse får regeringen bestämma i vilken omfattning åtgärd, som avser endast beredandet av ett mål, får vidtas av en lagfaren domare i hovrätten eller av en annan tjänsteman vid denna. Bestämmelsen var föremål för diskussion under förarbetena till (NJA II 1943 s. 35 ff.) men diskussionen rörde över huvud taget inte frågan om delegering till kanslipersonal. Den rörde i stället huvudsakligen vilka frågor som skulle avgöras kollegialt av hovrätten och vilka frågor som skulle få avgöras av en ledamot av hovrätten ensam. Depar- tementschefen fann slutligen att en regel borde anknyta till de olika förberedelse- åtgärdernas beskaffenhet. Han ansåg därför övervägande skäl tala för att överlämna till regeringen att förordna i ämnet. Han uttalade även att det utan uttryckligt stadgande var tydligt att frågor om häktning och reseförbud inte omfattades av begreppet beredning. Vid tiden för tillkomst an- vändes begreppet tjänsteman på olika sätt. Det är således inte självklart att man avsåg att innefatta kanslipersonal i begreppet tjänsteman. Redan enligt hovrättsinstruktion fick dock en icke rättsbildad tjänsteman bl.a. föranstalta om skriftväxling som enligt lag skall äga rum och ej beror av hovrättens förordnande samt ombesörja kallelser och delgivningar. I den nu gällande hovrättsinstruktionen har det tillkommit en rad uppgifter. De kan dock inte sägas i någon större utsträckning gälla det egentliga målarbetet. Exempel på vad som har till- kommit är rätt för kanslipersonal att expediera domar, föra anteckningar om rättshjälpskostnader, utfärda lagakraftbevis samt granska om ett överklagande skett inom rätt tid. Av betydelse i sammanhanget är även den försöksverksamhet som bedrivs i Hovrätten över och och Hovrätten för . Regeringen uppdrog 1989 åt Hovrätten över och att i samarbete med se över hovrättens arbetsformer och arbetsorganisation. En arbetsgrupp inom hovrätten föreslog i en promemoria till regeringen att beredningen av mål i större utsträckning skulle delegeras till bl.a. kanslipersonal. Efter remissbehand- ling utfärdade regeringen förordning (1991:135) om försöksverksamhet i Hovrätten över och med delegering av vissa arbetsuppgifter. Förordningen har sedermera ersatts av en försöksförordning som även omfattar Hovrätten för (SFS 1992:995). Enligt denna får hovrätterna förordna domstolsbiträden att bl.a. vidta beredning av mål i den utsträckning som rotelinnehavaren bestämmer. En rotel- innehavare får därvid besluta att sådana åtgärder för beredning av ett mål som rotelinnehavaren ensam får vidta istället skall vidtas av ett domstolsbiträde. Detta får dock inte gälla mål där någon är berövad friheten. Det får inte heller omfatta mål vars beredning är av svår beskaffenhet eller som av någon annan orsak kräver särskild kunskap och erfarenhet. Av 3 kap. 8 § RB följer att för beredning och föredragning av mål hos finns hos domstolen särskilda tjänstemän. Av 9 § i förordning (1979:567) med instruktion för följer att revisionssekreterare svarar för beredningen och föredragningen av målen. Av 10 § i förordningen framgår dock att i de fall så bestämmer skall beredningen ledas av en ledamot av domstolen. Av 12 § i förordningen följer även att revisions- sekreterare inte får fatta alla beslut som hör till beredningen. Av 16 § förordningen framgår vidare att får förordna andra anställda - dvs. kanslipersonal - som vunnit tillräcklig erfarenhet att på eget ansvar vidta åtgärder som hör till beredningen av ett mål. I stort sett får en sådan anställd vidta samma åtgärder som kanslipersonal i hovrätterna. Enligt 17 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar är länsrätt som huvdregel domför med en lagfaren domare och tre nämndemän. Enligt lagens 18 § är dock länsrätten i en rad fall domför med en lagfaren domare ensam. Det gäller t.ex. åtgärder som endast avser ett måls beredande. I lagen finns inte någon uttrycklig bestämmelse om delegering av beredningsuppgifter till kanslipersonal. Av 16 § förordningen (1979:573) med länsrättsinstruktion följer emellertid att mål bereds till avgörande av personal som är indelad på rotel eller annan personal som utsetts därtill. Rotelinnehavaren deltar i praktiken normalt i beredningen endast i den mån det behövs. Av 20 § följer vidare att lagmannen får förordna kanslipersonal som har tillräckliga kunskaper och erfarenheter att utföra olika be- redningsgöromål. Dessa uppgifter är i stort sett desamma som kanslipersonal vid tingsrätter får utföra. Beträffande kammarrätterna finns en bestämmelse i 12 § sjätte stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar som i princip är likalydande med 2 kap. 4 § femte stycket RB. I förordningen (1979:571) med kammarrättsinstruktion finns i 20 § bestämmelser som ger en möjlighet till delegering till kansli- personal som i allt väsentligt är densamma som gäller för hovrätterna. I 7 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar finns för Regeringsrätten en bestämmelse som motsvarar den som gäller för Högsta dom- stolen. Möjligheterna till delegering till kanslipersonal i förordningen (1979:568) med instruktion för Re- geringsrätten är också desamma som gäller för . Det finns också en rad special- processrättsliga bestämmelser som reglerar domförheten vid allmän domstol. Här kan nämnas bestämmelser i äkten- skapsbalken, konkurslagen (1987:672) och ackordslagen (1970:847).