prop · GH03195 · 1993-12-31 00:00:00 — Vidtransport av styckegods har transportören en betydande frihet att välja hurgodset skall transporteras till bestämmelseorten. Han har således också rättatt inom ramen för bestämmelsen välja den trans-portmtt som är meständamålsenlig. I detta avseende skiljer sig nordisk praxis från exempelvisengelsk rätt som förhåller sig restriktiv till en sådan valrätt. Enligt98 § andra stycket sjölag får deviation, dvs. avvikelse från avtaladeller sedvanlig resväg, företas för att rädda människoliv eller bärga fartygeller gods eller av annan skälig anledning. En motsvarande bestämmelse har intetagits in i denna paragraf men någon ändring i gällande rätt åsyftas inte.Rätten att deviera framgår istället på ett indirekt sätt genom ansvarsreglema i25 §. Andrastycket, som svarar mot 76 § sjölag, anger att transportören har skyldighet att hålla fartyget sjövärdigt. Såsom närmare behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 3.4.1 innebär regelns utformning att sjövärdighetsbegreppet är relativt och att bestämningen av detta måste göras utifrån det sammanhang eller den avtalstyp det är fråga om. Den ändrade begreppsbestämningen 224 innebärdock ingen materiell förändring med avseende på transportörens plikter.Uttrycket "i vilka godset lastas" avses ge uttryck åt att vid styckegodstransportkravet på lastutrymmenas goda skick i första Prop. 1993/94:195 hand gäller demm som faktiskt tas i anspråk. Tredjestycket motsvarar 101 § andra stycket sjölag och reglerartransportörens underrättelseplikt. Denna plikt infördes i samband med attsjöförklaring rörande lastskada gjordes fakultativ. I förhållande till 1891 årslag skall underrättelse lämnas även när godset försenas. Berörda personer kanha ett väl så starkt intresse av att fä vetskap om en försening som en skada pågodset. Underrättelsen skall i första hand lämnas till den som avsändaren harangett. På så sätt tillgodoser man bmket att i transportavtalen ange en s.k.notify address. Om en sådan adress inte angetts, blir det naturligt att istället underrätta lastägaren eller avsändaren i nu nämnd ordning. Lagrådethar förordat att sjövärdighetsreglema i andra stycket av paragrafen och imotsvarande bestämmelser för befraktning och passagerarbefordran (14 kap. 7 och52 §§ samt 15 kap. 4 §) formuleras i närmare överensstämmelse medsjövärdighetsregeln i 6 kap. 1 §, som gäller befälhavarens skyldigheter. Jaganser givetvis att likartade bestämmelser i sjölagen i möjligaste mån bör gessamma utformning för att tveksamhet om bestämmelsernas innehåll inte skalluppstå. Regeln i förevarande paragraf bygger emellertid på artikel 3:1 iHaag-Visbyreglema och avsikten är inte på något sätt att ändra dess innehåll iförhållande till nu gällande rätt, även om bestämmelsen fått en något annanordalydelse av rent terminologiska skäl. Sjövärdighetsregeln i 6 kap. 1 § hardäremot en annan bakgmnd. Enligtmin mening är det med hänsyn till den terminologiska nyordningen påifrågavarande område särskilt viktigt att sjövärdig-hetsbestämmelsema för gods-och passagerarbefordran blir likalydande i de nordiska ländema. Lydelsen avbestämmelsema som finns i det remitterade förslaget överensstämmer således medden lydelse som motsvarande bestämmelser kommer att få i de andra nordiskasjölagama. Jag har därför inte följt Lagrådets förslag i dessa avseenden. Godsfår transporteras på däck endast om detta är tillåtet enligt transportavtalet,följer av handelsbmk eller sedvänja i den fart det gäller eller krävs enligtlag eller annan författning. Omgodset enligt avtalet skall eller får transporteras på däck, skall detta angesi transportdokumentet. Har så inte skett skall transportören visa atttransport på däck har avtalats. Transportören fär inte åberopa ett sådant avtalmot tredje man som har förvärvat konossement i god tro. Särskildabestämmelser om ansvar för däckslast finns i 34 §. 15 1993/94. (jfr 263 § i utredningens förslag) Prop. Paragrafen reglerar transportörens möjligheter atttransportera gods på däck. Reglema överensstämmer i huvudsak med vad som redangäller i nordisk rätt men har utformats med artikel 9:1 och 2 i Hamburgreglemasom förebild. Haag-Visbyreglema omfattar inte däckslastning överhuvud taget(artikel l:c). Första stycket motsvarar 72 § första stycket och 91 § i1891 års sjölag. I förtydligande syfte har dock tillagts att däckslastninggodtas i den mån däckslastning krävs enligt lag eller annan författning. Detkan exempelvis röra sig om särskilda föreskrifter för visst slag av farligtgods. Däckslastning kan innebära större risk för att godset ärskadat vid framkomsten än om godset lastats i lastmm. I andra stycket angesdärför i överensstämmelse med Hamburgreglema att avtalad möjlighet tilldäckslastning skall anges i det använda transportdokumentet. Detta gällersåledes oavsett om godset sedan lastas på däck eller inte. Vid transport avexemp)elvis containrar kan det nämligen med de snabba transportmtiner som finnsibland vara svårt att fastställa vilka containrar som lastats på resp. underdäck. Om transportören underlåtit att göra anteckning itransportdokumentet eller om han tillämpar dokumentlösa transportmtiner ochunderlåtit att koda in motsvarande upplysning i databasen, måste han på annatsätt visa att däckslastning blivit avtalad. Mot en tredje man som har förvärvatett konossement i vilket anteckning som sagts inte gjorts och som är i godtro får dock ett sådant avtal inte åberopas. Detta beror på konossementetsegenskap av exklusivt bevis, något som kommit till uttryck i såvälHaag-Visbyreglema som Hamburgreglema. Motsvarande gäller enligt 161 § förstastycket sjölag. På gmnd av risken för skada på gods som transporteras pådäck krävs särskilda regler för transportörens ansvar. Sådana regler, vilkaansluter sig till Hamburgreglemas bestämmelser, ges i 34 §. Paragrafen har avfattats enligt Lagrådets förslag. Avsändaren fär häva transportavtalet på gmnd av dröjsmåleller annat avtalsbrott på transportörens sida om avtalsbrottet är väsent ligt. Sedan godset har avlämnats får avsändaren inte häva avtalet om utlämnande av godset skulle medföra väsentlig skada eller olägenhet 226 för någon annan avsändare. Om avsändaren vill häva avtalet, skall han meddela dettainom skäligtid efter det att han måste antas ha fått kännedom om avtals- Prop.1993/94:195 brottet. Gör han inte det går hävningsrätten förlorad. (jfr 264 § i utredningens förslag) Denna paragraf, som gäller avsändarens rätt att hävatransportavtalet vid transportörens dröjsmål eller annat avtalsbrott på hanssida, motsvarar 126 och 127 §§ sjölag. Reglema har dock förenklatsoch anp)assats till den modema linjefarten liksom till allmännakontraktsrättsliga regler. Första stycket anger att avsändaren kan hävatransportavtalet vid väsentligt avtalsbrott. Det kan fömtom dröjsmål röra sigom andra former av oriktig uppfyllelse, t.ex. avtalsstridig lastning på däck.Till skillnad från vad som gäller enligt 126 § sjölag uppställs intenågot krav pä insikt hos transportören om avtalsbrottets väsentlighet. Den närmare räckvidden av hävningsrätten fär bestämmas medutgångspunkt i förhållandena i modem styckegodstransport varvid det kan finnasanledning att ta i beaktande att situationen vid konventionell linjefart kanskilja sig en hel del från systemtransporter baserade på enhetslastning avgodset. Rent allmänt torde det dock finnas skäl att fasta större avseende vidtidsfaktorn än tidigare men kraven på regelbundenhet och snabbhet kan knappastsättas lika för alla former av styckegodstransport. En självständig fömtsättning för hävning sedan godsetavlämnats till transportören är att det kan återlämnas utan skada och olägenhetför andra transportkunder. Varje skada eller olägenhet avskär dock inteavsändaren från att häva. Skadan eller olägenheten måste antas bli väsentlig.Inskränkningen i hävningsrätten kan också sakna betydelse i de fall samtligaavsändare uppträder gemensamt gentemot transportören, exemp)elvis vid haverieller annat upp)ehåll under resan. Av andra stycket framgår att avsändaren måste meddelatransportören sin avsikt att häva inom skälig tid för att hävningsrätten inteskall gå förlorad. Vad som är skälig tid i detta sammanhang måste bedömas genomen sammanvägning av olika omständigheter. Härvid är avsändarens behov av tidför att kunna överväga altemativa transportmöjligheter att beakta. Han kan äventänkas vilja förfoga över godset på något annat sätt, t.ex. sälja det på denort där godset finns. Men även transportörens intresse av att få hävningsmedde-landetså snart som möjligt är av betydelse. Rent praktiskt kan hävningsrätten ocksågå förlorad genom att transportören - om han inte fär besked - tar godsetombord och låter fartyget anträda eller fortsätta resan. Om transportavtalet hävs kan avsändaren efteromständighetema även ha rätt till skadeersättning, antingen enligtansvarsreglema i detta kapitel eller enligt allmänna avtalsrättsligaprincipjer. Transportavbrott ochavståndsfrakt Prop. Gårdet fartyg som transporterar eller som skall transportera godset förlorat ellerförklaras det efter skada inte kunna sättas i stånd, bortfaller på gmnd däravinte transportörens skyldighet att fullfölja transporten. Omdet uppkommer ett hinder som medför att fartyget inte kan anlöpa lossningshamnenoch lossa godset eller om detta inte kan ske utan oskäligt uppiehäll, färtransportören i stället välja en annan lämplig lossningshamn. Ifråga om frånträdande av transportavtalet på gmnd av krigsfara tillämp)asbestämmelsema i 14 kap. 38 och 40 §§. Haren del av transporten utförts när avtalet hävs eller faller bort eller närgodset av någon annan anledning lossas i en annan hamn än den avtaladelossningshamnen, har transportören rätt till avståndsfrakt enligt bestämmelsemai 14 kap. 21 §. (jfr265 § i utredningens förslag) Paragrafenreglerar förhållandena när transportavtalet inte kan fullföljas på gmnd avomständigheter på transportörens sida eller på gmnd av vissa yttreomständigheter. Bestämmelsema utgör inte någon uttömmande reglering utanfastlägger endast praktiskt vUctiga huvudprincipor. Förstastycket tar sikte på den situationen att det fartyg som transporterar eller somskall transportera godset gått förlorat eller kondemnerats, dvs. förklaratsefter skada inte kunna sättas i stånd. Enligt 128 § i 1891 sjölag, som dock isin tillämplighet inskränker sig till fraktavtal avseende ett bestämt fartyg,medför sådana omständigheter att transportörens skyldighet att fullfölja transportavtaletfaller bort. En sådan regel passar emellertid inte så bra påstyckegodstransportemas område där transportema har en klartgodscentrerad generisk karaktär. Transportören har en betydande frihet attvälja hur godset skall transporteras. Utöver egna linjer finns ofta andratransportörer som han kan utnyttja. Många transportörer baserar t.ex. sinverksamhet på ramavtal med andra transportörer. I första stycket i paragrafenanges därför - till skillnad mot vad som gäller på rese- ochtidsbefraktningsområdet - att transportavtalet inte faller bort av denanledningen att det transporterande fartyget går förlorat eller kondemneras.Detta innebär att transportören som regel har både rätt och skyldighet attorganisera vidaretransporten av godset, något som är väl förenligt medinnehållet i de i praxis så vanliga transhipmentklausulema. Detförhållandet att fartyget går förlorat eller kondemneras medför således inte att transportförpliktelsen faller bort enligt denna be stämmelse. Detta utesluter naturligtvis inte att det i samma situation finns andra gmnder för förpliktelsens bortfall, exemp)elvis sådan 228 krigsfarasom avses i tredje stycket, eller att det kan inträffa eller föreliggaomständigheter som medför att skyldigheten att fullgöra transportavtalet fallerbort enligt allmänna rättsgmndsatser. Andrastycket behandlar den situationen att det uppkommer hinder av olika slag sommedför att det transporterande fartyget inte kan anlöpa lossningshamnen ochlossa godset där. I enlighet med avtalspraxis på området anges att varje yttreomständighet som hindrar fartyget att angöra lossningshamnen och lossa godsetutan oskäligt upp>ehåll - det kan röra sig om ishinder, strejk etc. - gertransportören rätt att välja en annan lämplig lossningshamn. Vad som är oskäligtuppehåll får därvid bedömas med beaktande av tidsfaktoms stora betydelse vidlinjefart och andra avsändares intresse av att deras gods inte försenas. Detkan därför knappast krävas att transportören skall behöva finna sig i ensärskild lång väntetid. Omfömtsättningama enligt bestämmelsen är uppfyllda, innebär det att transportöreninte gör sig skyldig till avtalsbrott genom att lossa godset i en annan hamn änden avtalade. Enligt fjärde stycket i paragrafen kan han dock bara krävaavståndsfrakt för transporten fram till substituthamnen. Om godset lossas på enplats som ligger förhållandevis långt från den avtalade lossningshamnen kandetta nämligen innebära betydande merkostnader för lastägaren som normaltsjälv har att ordna med vidaretransporten. Humvida förfarandet i övrigt kan fånågra konsekvenser för transportören regleras däremot inte i denna bestämmelseutan får bedömas enligt andra regler med utgångspunkt från transportavtaletsinnehåll. Exemp)elvis kan transportören drabbas av ansvar för dröjsmål enligtde regler som gäller för vidaretransporten om han påtagit sig att omlasta ochvidarebefordra godset och detta inte görs inom en avtalad eller skälig tid. Vidhinder på gmnd av krigsfara behåller enligt tredje stycket transportören ochavsändaren sin särskilda hävningsrätt. Reglema i 14 kap. 38 och 40 §§ skalldärvid tillämpas. Bestämmelsemaom avståndsfrakt i fjärde stycket fördelar risken för frakten på transportörenoch avsändaren när godset inte lämnas ut på bestämmelseorten och motsvararspridda regler om avståndsfrakt i 129 §, 133 § andra stycket och 135 § tredjestycket sjölag. Reglema har - på samma sätt som vid resebefraktning(se 14 kap. 21 §) - samlats under en enda paragraf och har språkligt anpassatstill olika situationer. Vid beräkning av avståndsfrakten och tvist i anledningav detta har bestämmelsema i 14 kap. 21 § andra och tredje styckena och 24 §samma kapitel motsvarande tillämpning. Paragrafenhar avfattats enligt Lagrådets förslag. Transportörensbehörighet att handla på lastägarens vägnar 229 16§ Blir det nödvändigt att vidta särskilda åtgärder för att bevara eller transporteragodset eller i övrigt ta till vara lastägarens intressen, Prop. 1993/94:195skall transportören inhämta anvisning från lastägaren. Om tiden eller omständighetema i övrigt inte medger attanvisning inhämtas eller kommer anvisning inte fram , fär transportören pålastägarens vägnar vidta nödvändiga åtgärder och företräda denne i frågor somrör godset. Även om åtgärden inte var nödvändig är lastägaren bunden om tredjeman var i god tro. Underrättelse om de åtgärder som har vidtagits skalllämnas enligt bestämmelsema i 12 § tredje stycket. (jfr 266 § i utredningens förslag) Transportörens aUmänna förpliktelser mot lastägarenframgår av 12 §. I 16 § ges närmare bestämmelser om transportörens behörighetoch befogenhet att företräda lastägaren i särskilda situationer. Första och andra styckena Första och andra styckena motsvarar vad som sägs i 102 och103 §§ sjölag och någon ändring i sak åsyftas inte. Fömtom språkligaändringar har lagtexten kortats. De åtgärder som avses kan vara såväl faktiskasom rättsliga. I tredje stycket anges att underrättelse om vidtagnaåtgärder skall ske i enlighet med reglema i 12 § tredje stycket. Detta innebären ändring i förhåUande till 103 § andra stycket sjölag i syfte attuppmuntra bmket att i transportavtalen ange en s.k. notify address. Lastägarens ansvar för transportörens åtgärder Lastägaren svarar för de åtgärder som transportören harvidtagit och de utgifter denne har haft för godsets behov. Om transportören harhandlat utan anvisning svarar lastägaren dock inte med högre belopp än värdetvid transportens början av det gods som åtgärdema eller utgiftema avsåg. (jfr 267 § i utredningens förslag) Paragrafen motsvarar 104 § sjölag och reglerarlastägarens ansvar för transportörens åtgärder och utgifter för godsets behov. Reglema sjölag om transportörens spjeciella ställnings- fullmakt för lastägaren medför att lastägaren - huvudmannen - endast häftar med godset. Detta "sakansvar" anses vara en kvarleva från det s.k. exekutionssystemet, som i fråga om redaransvarets begränsning avskaffades . I 17 § föreskrivs att lastägaren, såsom normalt gäller vid ställningsfullmakt, som huvudregel har ett pjersonligt och obegränsat ansvar gentemot såväl tredje man som 230 Undantag görs bara för det fall atttransportören handlar utan anvisningar från lastägaren. består även i ett sådantfall men då åtgärdema med godset vidtas helt Prop. 1993/94:195 utanförlastägarens kontroll begränsas detta ansvar till godsets värde. Mottagarenskall på bestämmelseorten ta emot godset på den plats och inom den tid somtransportören har angett. Godset skall lämnas ut på ett sådant sätt att det kantas emot bekvämt och säkert. Densom är behörig att ta emot godset har rätt att besiktiga det före mottagandet. (jfr268 § i utredningens förslag) Idenna paragraf och närmast följande paragrafer regleras godsmottagarensförhållande till transportören. Lagtexteninnehåller inte någon definition av begreppet "mottagare" men därmedavses den som i ett transportdokument eller på annat sätt anges som mottagareeller annars visar sig behörig som mottagare av godset, exempolvis genominnehav av ett original av ett innehavarkonossement. Vem denna person är kanvara beroende av villkoren i ett bakomliggande köpeavtal. Förstastycket i paragrafen skall ses som en ren spegel vändning av reglema föravlämnande av godset i 5 §. På så sätt kan utlämnandet till mottagaren anpassastill den modema styckegodshanteringen i terminal. Iandra stycket regleras mottagarens transporträttsliga behörighet att undersökagodset. Bestämmelsen är i sak identisk med 111 § sjölag och innebären generell undersökningsrätt. Om mottagaren skulle vägra att ta emot godsetefter en sådan besiktning återstår för transportören att lägga upp godset ienlighet med reglerna i 21 §. Mottagarensskyldighet att betala frakt och andra fordringar Lämnasgodset ut mot konossement blir mottagaren genom att ta emot godset skyldig attbetala frakt och andra fordringar som transportören har enligt konossementet. Omgodset har lämnats ut på något annat sätt än mot konossement, är mottagaren skyldig att betala frakt och andra fordringar enligt transportavtalet endast om han har underrättats om fordringama vid utlämnandet eller han ändå insåg eller borde ha insett att trans portören inte hade fått betalt. (jfr 269 § i utredningens förslag) Prop. Om ett transportavtal avviker från regeln i 10 § att fraktskall betalas då godset lämnas till transportören kan fraktkravet föras påkonossement eller annan transporthandling. Även andra fordringar somtransportören har mot avsändaren, exempelvis ersättning för överliggetid, kanantecknas på motsvarande sätt. I denna paragraf regleras mottagarensskyldigheter om transportören sålunda inte fått fullt betalt för sina krav. Enmotsvarande bestämmelse finns i 112 § sjölag. I första stycket regleras det fall att godset lämnas utmot konossement. Vad mottagaren skall betala framgår av konossementet (jfr 46och 49 §§). Också om annat transportdokument än konossement använtseller transporten är dokumentlös blir mottagaren betalningsskyldig förtransportörens fordringar. För att förhindra okända efterkrav är enligt andrastycket en fömtsättning att mottagaren blivit underrättad om kraven redan vidmottagandet av godset eller att han annars med hänsyn tiU omständighetema insågeller borde ha insett att transportörens fordringar inte blivit betalda.Godtas inte framställda krav har mottagaren möjlighet att vägra att ta emotgodset. Paragrafen har avfattats enligt Lagrådets förslag. Rätt att hålla inne godset Har transportören fordringar enligt 19 § eller andrafordringar för vilka säkerhet finns genom sjöpanträtt i godset enligt 3 kap. 43§, är han inte skyldig att lämna ut godset förrän mottagaren antingen harbetalt fordringama eller ställt säkerhet för dem. (jfr 270 § i utredningens förslag) Paragrafen som motsvarar 113 § sjölag,innehåller bestämmelser om transportörens retentionsrätt. Vad gäller frågan vilka fordringar som omfattas avretentionsrätten åsyftas inga ändringar i sak. Transportören kan således utöva sin retentionsrätt i den mån han har krav enligt 19 § eller godset som sådant utgör säkerhet för en fordran enligt bestämmelsema om sjöpanträtt i last. Som exempel på fordringar i sistnämnda avseende kan nämnas - fömtom sådana som uttryckligen anges i 3 kap. 43 § 1 och 2 - ersättning för överliggetid eller annat uppehåll i lossnings hamnen på gmnd av att godset inte avhämtats inom den tid som transportören har angett. Om fordringama inte betalas är transportören ändå skyldigatt lämna ut godset om mottagaren ställer säkerhet för det fordrade beloppet. Detpreciseras inte i lagtexten hur säkerheten skall anordnas. Denna Prop.1993/94:195 skall givetvis, även om det inte anges uttryckligen, vara fullt Det fordrade belopp)et kan nedsättas i allmäntförvar - om ett sådant förfarande kan erbjudas - eller hos av transportörengodkänd bank eller mäklare. Det vanligaste sättet att lösaproblemet är att mottagaren låter utställa en bankgaranti eller Av allmänna regler torde följa att utmätning av inlastatgods inte p)åverkar transportörens rätt att hålla inne godset. Avhämtas inte godset inom den tid transportören har angetteller annars inom skälig tid, fär det läggas upp i säkert förvar för mottagarensräkning. Underrättelse om att godset har lagts upp skall lämnasenligt bestämmelsema i 12 § tredje stycket. I underrättelsen skall anges enskälig frist efter vars slut försäljning av godset eller annat förfogande överdetta kan ske enligt 22 §. (jfr 271 § i utredningens förslag) Paragrafen, som motsvarar 115 § sjölag,reglerar transportörens ensidiga avveckling av transportavtalet genomuppläggning av godset. Bestämmelsen fär sin tillämpning såväl när mottagarenfördröjer eller annars inte medverkar till avlämnandet som när mottagaren ärokänd. Enligt första stycket fär transportören lägga upp godsetom mottagaren inte avhämtar detta , jfr 18 §. Om någon bestämdtid inte angetts, kan godset läggas upp sedan en skälig tid förflutit. Uppläggningen skall ske i "säkert förvar". Meddetta åsyftas bl.a. att transportören måste välja en förvaringsplats medtillbörlig omsorg. Enligt sjörättslig tradition skall denna uppläggning ske hosnågon utomstående som lastägaren skäligen kan ta för god, exempelvis ettfristående terminalbolag. I andra stycket anges att underrättelse om uppläggningenskall ske till de pjersoner som anges i 12 § tredje stycket. Om transportörenhar för avsikt att sälja eller på annat sätt förfoga över det upplagda godsetenligt 22 §, skall en skälig Udsfrist därför anges i underrättelsen. Transportörens förfogande över gods som inte har avhämtats 22 § 233 Sedan fristen enligt 21 § andra stycket har löpt ut, har tranportören rätt att sälja upplagt gods i den omfattning det ärnödvändigt för att täcka kostnadema vid försäljningen och fordringar som nämnsi 20 §. Transportören skaU förfara med omsorg vid försäljningen. Om godset inte kan säljas eller om det är uppienbart attkostnadema vid enförsäljning inte skulle täckas av försäljningssumman, fär transportörenförfoga över godset på något annat försvarligt sätt. (jfr 272 § i utredningens förslag) Paragrafen motsvarar 116 § sjölag. I sakligtavseende har ändringar gjorts främst vad gäller sättet för godsets försäljning. I första stycket regleras det normala fallet förförsäljning. Transportören kan sälja så mycket av godset att hans fordringarjämte försäljningskostnadema blir betalda. I 116 § sjölag anges att försäljning av godseti första hand skall ske genom offentlig auktion. Det har dock visat sig att enauktion inte alltid ger det bästa priset. kan en försäljningunder hand vara mer fördelaktig.