prop · GH03130 · 1993-12-31 00:00:00 — Täckningsprincipen inomstraffrätten, som innebär au det subjektiva rekvisit som gäller enligt enstraffbestämmelse skall täcka de objektiva gämingsmomenten eller den effekt somstraffbestämmelsen tar sikte på för att ansvar skall kunna ådömas, gäller ävenansvarsfrihetsreglema. Detta innebär au den som begåu en gäming måste - om detär fråga om eu uppsåtiigt brou - ha haft insikt bl.a. om att det inte varitfråga om en nödvämssituation för au han skall kunna straffas. Trodde han, ehurufelaktigt, att ett brottsligt angrepp var överhängande är den gärning som hanbegick fri från ansvar om hans handlande i förhållande till den inbilladesituationen inte var uppenbart oförsvarlig. Inu angivet fall spelar det alltså, förutsatt au det rört sig om eu brott förvilket det för suaffbarhet krävs uppsåt, ingen roll om den som handlade hadefog för sin missuppfattning eller ej. Hur det än förhöll sig med detta skallhan gå fri från ansvar. Det är då inte logiskt att kräva av den som gjort sigskyldig till excess, dvs. som gått längre i sin nödvärnshandling än tillåtet,att han skall ha haft fog för sin uppfattning om ett överhängande brottsligtangrepp. En sådan ordning påverkar för övrigt inte bara tillämpningen avförevarande paragraf utan också täckningsprincipens tillämpning över huvudtaget på de objektiva ansvarsfrihetsgrundemas område och leder fel. Något kravpå au den som handlat i putativ excess skall ha haft fog för sin uppfattning omden situation som han befann sig i skall alltså inte uppställas. Detsagda skall inte förväxlas med det krav på bevisningens styrka som bör gälla.Eu blankt påstående au man handlat i putativt nödväm och därför skall gå frifrån ansvar kan naturligtvis inte godtas. Det måste föreligga sådanaomständigheter au invändningen inte framstår som obefogad. DeUa är redangällande räu och au föreslå någon ändring härav är inte aktuellt. Regeringensförslag: Någon lagstiftning beuäffande verkan av tillfällig sinnesförvirringföreslås inte. Frågan härom, lUcsom frågan om den straffrättsliga regleringenav brott begångna under bemsning, får i stället bli föremål för fortsattaöverväganden. Kommitténsförslag går ut på att en särskild lagregel om ansvarsfrihet vid tillfälligsinnesförvirring skall införas. Kommittén anser vidare au de regler som gällerför brou som begåtts under berusning bör bli föremål för översyn. Remissinstanserna:Remissutfallet är splitttat. Antalet remissinstanser som tillstyrkerkommittéförslaget är ungefär lUca många som de som anser att det inle börgenomföras. Deremissinstanser som avstyrker förslaget är RA, ,, , . Hovrätten för NedreNorrland, , en minoritet i , . En genomgående synpunkt som förs fram är att detär oacceptabelt med olika regler för gämingar som begås av tillfälligtförvirrade personer och för sådana som begås av personer som är mera permanentförvinade. De som tillstyrkerförslaget är ÖB, majoriteten i , ,vid , ,. CentralorganisationenSACO/SR och . Av dessa sistnämnda anserdomareförbundet att endast höggradiga omtöckningstillstånd bör leda tillansvarsfrihet. Förbundet ifråga-säuer om inte frågan bör lösas i samband medatt man tar ställning till hur psykiskt störda lagöverttädare skall behandlassuaffrättsligt. Reraremissinstanser delar den av kommittén framförda uppfattningen att de reglersom gäller för brott som begåtts under berusning bör bli föremål för översyn. Skälenför regeringens förslag: Kommitténsförslag tar sikte på tillfällig sinnesförvirring som någon råkat i utan egenskuld. Som exempel på sådan kan nämnas förvirring på gmnd av feber, chock ellerslag mot huvudet samt omtöckning på gmnd av medicine-ring enligt läkaresanvisningar. Vidare kan nämnas fall då narkotUca, aUcohol eller något annatämne ofrivilligt tillförts kroppen och förvirring i samband med uppvaknande ursömn, narkos eller hypnos. IBrB saknas en bestämmelse om ansvarsfrihet för den som begått en brottsliggärning i ett tillstånd av tillfällig sinnesförvirring som han råkat i utanegen skuld. Däremot finns i 1 kap. 2 § andra stycket BrB en regel, som innebäratt om en gärning begåtts under självförvållat rus eller om Prop.1993/94:130 gämingsmännen annars genom eget vållande tiUfäUigt var från sinasinnens bmk, så skall detta inte föranleda att gämingen inte anses som brott. Regelnavser alltså det fallet att gärningsmannen själv på ett icke ursäktligt sättförsatt sig i det förvirtade sinnestillståndet. Har han gjort det skallförvirringen inte verka till hans förmån i suaffrättsligt hänseende. Häravskulle man kunna dra slutsatsen au lagmmmet innebär au om gämingsmännen utanegen skuld blivit förvirrad så skall hans gärning inte anses som brou. Detta äremellertid inte avsikten med bestämmelsen. Men meningen var inte heller audenna kategori, som hade varit fri från ansvar enligt en ut-Uycklig bestämmelsei suafflagen, i och med införandet av BrB skulle fällas till ansvar. Man ansågendast att en bestämmelse om detta var onödig då ansvarsfrihet följer av denallmänna uppsåtsregleringen. Någonlagreget om ansvarsfrihetsgrundande verkan av tUlfällig sinnesförvirring börinte införas nu Uppfattningenatt det inte behövs någon ansvarsfrihetsregel som tar sUcte på fall avtillfällig sinnesförvirring utan egen skuld är i och för sig diskutabel. Frånflera håll har gjorts gällande au den tolkning av uppsåtsrekvisitet som gjordesi förarbetena till BrB är felaktig. Osäkerheten i detta hänseende föranleddeockså departementschefen att i förarbetena till BrP (prop. 1964:10 s. 107)uttala att de som var fria från ansvar enligt strafflagens bestämmelse omtiUfällig sinnesförvirring även enligt BrB skulle gå fria från ansvar. Frågan,om det finns något behov av en regel om verkan av tillfällig sinnesförvirring,har efter införandet av BrB diskuterats i den juridiska doktrinen. Bl.a.professorn har ifrågasatt om en bestämmelse i ämnet verkUgen ärobehövlig. Och kommittén har anseu det klart au ett sådant behov föreligger. Föregen del är också regeringen närmast av den uppfattningen att en regel omansvarsfrihet vid fall av tillfällig sinnesförvirring utan egen skuld skullefylla en funktion i BrB. Frågan om synen på de tillfälligt sinnesförvirradekan emellertid inte behandlas isolerad från den om suaffräusliga ingripandenmot psykiskt störda lagöveruädare dvs. mot dem som är mera permanentförvirrade. Detta har kommittén också påpekat. Enligt kommitténs mening liggerdet närmast till hands att även för denna kategori ge ansvarsfrihet och sedan,utanför det suaffräusliga systemet, tillgodose det behov av psykiauisk vård,ofta i form av tvångsvård, som föreligger. Dettasistnämnda spörsmål, dvs. frågan om vilka regler som bör gälla för psykisktstörda lagöveruädare, har varit föremål för beslut (prop.1990/91:58, bet. 1990/91 ■.JuU34, rskr. 1990/91:330). Detta beslutinnebär bl.a. eu konfirmerande av den linje som BrB bygger på, nämligen au depsykiskt störda lagöverträdama suaffrättsligt skall svara för sina gärningaroch au den hänsyn som bör tas lill deras psykiska tillstånd skall tas genombegränsningar på påföljdssidan. Någon ändring av derma ordning bör inte ske nu.Att i detta läge föreslå att en ansvarsfrihetsregel införs för dem 4 1993/94. 1 samL Nr 130 som, utan eget vållande,tillfälligt är från sina sinnens bmk - en regel som skulle befästa skiljelinjenmellan ansvaret vid tillfälliga och vid permanenta förvirringstillstånd - ärenligt regeringens mening inte lämpUgt. Regeringen anser alltså au kommitténsförslag i denna del inte bör genomföras. Som antytts innebär detsagda inte att den nuvarande ordningen går helt fri från kritik. Ävenfortsättningsvis kan de tillfälligt sinnesförvirrade, på gmnd avförarbetsuttalandet , gå fria från ansvar medan de psykiskt sjuka kommeralt fällas till ansvar för brott. Detta är i och för sig en ologisk ordning.Det stämmer också dåligt överens med legalitetsprincipen att ansvarsfrihetsregelnför tillfälligt sinnesförvirrade är oskriven. skulle således en annanordning vara önskvärd. Regeringen överväger därför att i annan ordning låtaundersöka denna fråga och för övrigt också en del andra allmänstraffrättsligaproblem. 1 deua sammanhang villregeringen också ta upp vad kommittén anfört rörande den suaffräusligaregleringen av gämingar som begås av bemsade personer. Enligt kommitténsuppfattning är det nuvarande rättsläget när det gäller behandlingen av detsubjektiva rekvisitet i fall av självförvållad berusning, som innebär atlkravet på uppsåt eller oaktsamhet i sådana fall i princip skall efterges, orimligt.Kommittén anser att del naturiiga skulle vara au upprätthålla de vanligareglema om uppsåt och oaktsamhet även när gärningsmannen är berusad. Någotförslag i detta avseende lägger kommittén emellertid inte fram. Detta hängersamman med att frågan om den straffrättsliga verkan av berusning är av sådanart au den - för au eu lagstiftningsprojekt skall kunna genomföras - kräver euomfattande förarbete, något som legat utanför kommitténs direktiv. Det äremellertid kommitténs bestämda uppfattning att del nuvarande rättsläget ärotillfredsställande och att en ändring bör komma till stånd. Kommitténsuppfattning i detta avseende delas av flera remissinstanser uttalar om den straffrättsliga regleringen av brott begångna under bemsningkan inte lämnas utan avseende. Nuvarande reglering förefaller ibland kunnaleda till otillfredsställande resultat, åtminstone vid en strikt tillämpning.Nägot underlag för en förändring av lagstiftningen föreligger emellertid inte.Däremot förtjänar även denna fråga uppmärksamhet . Regeringensförslag: En lagregel om ansvarsfrihet vid suaffrättsvill-farelse införs. Dennaansluter i huvudsak till vad som är gällande rätt, men är avsedd att i vissabegränsade avseenden leda till en försiktig utvidgning. Kommitténsförslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: En bredmajoritet av remissinstansema tUIstyrker att det införs en lagregel omansvarsfrihet vid rättsvillfarelse. stolsverketoch Eslövs tingsi'ätt anser det tveksamt om kommitténs förslag Prop.1993/94:130 bör genomföras. ,vars remissvar får tolkas så att man inte motsätter sig en lagstiftning påområdet, framhåller bl.a. att förslaget kan medföra betydande svårigheter i detatt det kommer att bli svårt för åklagaren att, när det är frågan om råd frånen skattemyndighet, vederlägga vad den misstänkte uppger om vad han fått förråd. Ävenom således förslaget att införa en lagregel om ansvarsfrihet vidrättsvillfarelse tillstyrkts över lag av remissinstansema har många av dem haftsynpunkter på lagregelns utformning. En mera allmän uppfattning är attbestämmelsen bör vara tydUgare och alltså mera utförlig än kommittén föreslagit.Ett par remissinstanser motsätter sig en utvidgning av området föransvarsfrihet vid straffrättsvillfarelse. En synpunkt som förs fram är attgränsen mellan olika slag av rättsvillfarelse bör klargöras, dvs. au det i lagbör framgå vilka typer av rättsvillfarelse som den aktuella bestämmelsen äravsedd att reglera. Skälenför regeringens förslag: Suaffräusligvillfarelse bmkar delas in i tre olika typer, nämligen/aÅ:r/s/t villfarelse,oegentlig rättsvillfarelse och egentlig rättsvillfarelse. Medfaktisk villfarelse, eller - bättre uttryckt - villfarelse om faktum, avsesden situationen att en person har en felaktig uppfattning om ett visst faktisktförhållande. Ett klassiskt och av kommittén anfört exempel rör tilllämpningenav straffbestämmelsen i 7 kap. 1 § BrB om tvegifte. Enligt denna suaffas bl.a.den som är gift men som uots detta ingår nytt äktenskap. Den omständigheten auäktenskap föreligger skall vara subjektivt täckt för att ansvar skall kunnautdömas, vilket i det här fallet innebär ett krav på uppsåt. För atl ansvarskall inträda måste man alltså inse att man redan är gift. Detta innebärexempelvis att ansvar inte inträder om den som gifte sig felaktigt Uodde atthans hustru hade dött i samband med en drunknings-olycka. Han svävade då i enfaktisk villfarelse som utesluter uppsåt. Inte ens om vederbörande kan sägas havarit grovt vårdslös när det gäller hans uppfattning om au husuun var dödinttäder ansvar. Läget i detta sistnämnda hänseende hade dock varit ett annatom gämingen varit brottslig även vid oaktsamhet. 1 sådana fall skall nämligenockså den vars misstag kan tillskrivas vårdslöshet eller, som man bmkarutuycka det, är oursäklligt, dömas till ansvar. Medrättsvillfarelse avses en villfarelse rörande innehållet i vissa rättsreglereller rättsliga förhållanden. Oegentiigrättsvillfarelse består i missuppfattning - inte om att ett visst i ensuaffbestämmelse angivet förfarande är brottsligt - utan om en bakomligganderättsregel eller någon annan typ av rättsnorm eller något rättsfaktum som harbetydelse för tillämpningen av suaffbudet. För att ta exemplet med tvegifteföreligger oegentiig rättsvillfarelse om den som tidigare gift sig iSverige gifter om sig i den felaktiga uon att en äktenskapsskillnad avse- Prop. ende det gamla äktenskapetsom beslutats utomlands är giltig enligt svensk Oegendig rättsvillfarelse skall straffrättsligt behandlas på samma sättsom faktisk villfarelse. Detta innebär alt frågan, om ansvar skall ådömaseller inte, får sin lösning inom ramen för hanteringen av detsubjektiva rekvisitet. Vad del är frågan om är helt enkelt en tillämpning av den inomsuaffrätten gällande täckningsprincipen, dvs. brottets objektiva sida -i det här fallet ett gämingsmoment - i princip skall vara fullständigtsubjektivt täckt för att ansvar skall kunna utkrävas. exemplet skall den somgifter sig inte fällas till ansvar, viUcet här gäller även om han varit vårdslös ifråga om att inte bätue ta reda på vad som gällde. Euannat av kommittén anfört exempel på faktisk villfarelse och oegentligrättsvillfarelse rör äganderätten vid stöld. Enligt 8 kap. 1 § BrB skall förstöld dömas den som olovligen tar vad annan tillhör med uppsåt att tillägna sigdet. Den som tar något som han uor tillhör honom själv skall gå fri från ansvarvare sig misstaget beror på au han förväxlat föremål (faktisk villfarelse)eller på att han har en felaktig uppfattning om reglema bettäffandeäganderättens omfattning (oegentiig rättsvillfarelse). Medegentlig rättsvillfarelse eller, som kommittén valt att benämna denna typ avvillfarelse, straffrättsvillfarelse avses villfarelse om innehållet istrafflag. Egentlig rättsvillfarelse är utan betydelse för den vanligauppsåts-eller vårdslöshetsbedömningen. Behandlingen av denna typ av rättsvillfarelsegäller i stället frågan, huruvida en person skall gå fri från ansvar eller fåett lägre straff om han inte insett au han överuäu en suaffbestämmelse.Kommittén har som exempel anfört det fallet att en person kommer till Sverigeoch gifter sig här uots att han redan har en eller flera hustmr i hemlandet.Det förhållandet att han Uodde att månggifte var tillåtet i innebäratl han svävade i egendig rältsviUfarelse. I princip påverkar egentiigräusvillfarelse inte den straffrättsliga bedömningen, utan den som gjort ettmisstag av detta slag skall fällas till ansvar på samma sätt som om han hadeförstått att hans gäming var brottslig. Avdenna redogörelse kan man få intrycket att det skuUe vara möjligt au i förvägbedöma hur olika typer av rättslig villfarelse, när det gäller en suaffräusligreglering, skall behandlas, dvs. vilka fall som utgör oegendig räusvillfarelseoch som leder till ansvarsfrihet i vart fall för uppsätiiga brou och vilka somutgör egentiig rättsvillfarelse och som i de alha flesta fallen inte har någonsuaffrättsUg betydelse. Så är emellertid inte fallet. Visseriigen har man visshjälp av de typfall som nämnts i det föregående men det finns exempel påsituationer sorn, om man skulle gå efter dessa typfall, borde behandlas somoegentiig rättsvillfarelse men som - på grund av uttalanden i lagförarbeteneller genom domstolspraxis - förts till gruppen egentlig rättsvillfarelse. Somexempel kan nämnas den vanliga formen av vamsmuggling (se NJA 1985 s. 281 I ochII). Detta innebär att, när en fråga om rättsvillfarelseinställer sig, tolkningsproblemen i fråga om viUcen typ av rättsvillfarelsedet rör sig om för främst domstolama inte sällan är betydande. Terminologin på omiådet Prop. Kommitténhar föreslagit att egentlig rättsvillfarelse fortsätmingsvis skall benämnasstraffrättsvillfarelse. Tanken bakom detta förslag är att det härmed skall blilättare att skilja mellan de båda typema av rättsvillfarelse. Någoninvändning mot kommitténs förslag i detta hänseende har inte framförts avremissinstanserna. Regeringen delar bedömningen au benämningenstraffrättsvillfarelse kan underlätta förståelsen för regelsystemet. 1fortsättningen kommer vi följaktligen att i stället för det nuvarande begreppetegendig rättsvillfarelse använda termen suafft-ättsvillfarelse. Någonlagregel om verkan av sUaffrättsvillfarelse finns inte. I praxis har emellertidsUaffrättsvillfarelse i vissa undantagsfall godtagits som ansvarsfrihetsgrund.Rättsläget kan beskrivas på följande säu! Denallmänna uppfattningen är att man av kriminalpolitiska skäl inte kan gå sålångt i kravet på subjektiv täckning att man kräver att gärningsmannen hadekännedom om att gämingen var brottslig för au han skaU kunna dömas för brottet.Ett sådant krav skulle leda till au en orimlig bevisbörda lades på åklagaren.Inte minst gäller detta i fråga om den stora massan av specialstraffrättsligabrott. Att visa att den tiUtalade kände till sttaffbestämmelsen skulle mångagånger bli ogörligt. Även vid oaktsamhetsbrott skulle - låt vara inte i sammautsuäckning - bevissvårigheter inställa sig. Detsagda innebär att principen är au en felaktig uppfattning eller okunnighet omsuaffbud inte friar från ansvar. Men denna princip gäller inte utan undantag. 1vissa fall bedömer domstolama en gärning som mindre suaffvärd närgärningsmannen uodde att den var tillåten eller inte förstod att den varsuaffbelagd. leder också SUaffrättsvillfarelse till ansvarsfrihet. Somutförligt redovisas i betänkandet (s. 165 ff) har det inom doktrinen utbildatsolika teorier om hur sUaffrättsvillfarelse bör behandlas. Svensk räu har enligtkommittén stannat för en relativt suäng variant av vad som brukar benämnasursäktsteorin. Enligt denna teori är huvudregeln att straffrätts-villfarelsesaknar relevans. Undantag bör dock göras i särskilda fall där gärningsmannensvillfarelse framstår som ursäktlig. Enligtursäktsteorin blir hänsynen till rättskipningens effektivitet tillräckligttillgodosedd om det för ansvarsfrihet krävs att något inte kan riktasmot gärningsmannen i anledning av gärningen. Men teorin förutsätter alt var ochen är skyldig att sätta sig in i de regler som gäller för honom i det dagligalivet, t.ex. när det gäller hans yrke, och au SUaffrättsvillfarelse alltså intekan fria från ansvar när någon har försummat dessa skyldigheter. Ursäktsteorininnebär au domstolen kan sätta ned straffet eller lämna gär-, ningen helt utan straffDet sistnämnda sker genom att domstolen meddelar en frikännande dom och såledesogillar åtalet. Innan de nuvarande påföljds-bestämningsreglema infördes kunderätten i dessa situationer även meddela påföljdsefiergifl. Defall i vilka domstolarna friat från ansvar på grund av sUaffrättsvillfarelseär följande. Dethar varit frågan om en felaktigt publicerad författningsbestäm- Prop.1993/94:130 melse eller fall där gämingsmännen, uots en formellt sett fullständigt riktig publicering,inte haft möjlighet att få kännedom om innehållet i en rättsregel. Det har varit fråga om ett synneriigen otydligt suaffbud. Offentlig myndighet har genom någon ämbetsåtgärd gett gämingsmännenanledning au anta att det överträdda straffbudet haft ett annat innehåll än deti verkligheten haft. Mvata sakkunniga eller enskilda personer med auktoritativ ställninghar lämnat felaktiga upplysningar. Deuppräknade situationema är ovanliga. Särskilt gäller detta fallen under 1 och2. De exempel som finns på punkten 1 härrör i huvudsak från tiden under elleromedelbart efter och har avsett överttädelser avförfattningar som trätt i kraft gämingen begicks och somgärningsmannen inte hunnit få vetskap om. Även ansvarsfrihet enligt punkten 2 ärnågot exceptionellt. Vad beträffar punkten 4 torde där nämnda omständigheter iregel ha beaktats endast i mildrande riktning vid påföljdsbestämningen ochsåledes inte ha föranlett ansvarsfrihet. Enlagregel om ansvarsfrihet i vissa undantagsfall vid straffrättsvillfarelse börinföras redovisat (s. 168 ff) har frågan om en lagreglering avverkan av stiaffrättsvillfarelse, liksom den i det föregående behandlade fråganom en lagstiftning rörande verkan av samtycke, tidigare varit föremål förlagstiftarens inuesse. 1 förarbetena till BrB (prop. B 61) uttaladeemellertid departementschefen att det bör få ankomma på rättstillämpningen attbedöma spörsmålet med beaktande av de förhållanden som föreligger i varjesärskilt fall. Kommitténanser att starka skäl talar för att verkan av SUaffrättsvillfarelse lagfästs. Iprincip anlägger kommittén samma synpunkter som på frågan huruvida verkan avsamtycke bör lagregleras. Som framgått har kommittén här fått stöd av en sågott som enig remissopinion. Lagrådet har, med hänvisning till svårighetemaatt formulera en invändningsfri lagtext, ställt sig tvekande till lämplighetenav en lagreglering. Lagrådet har dock uttalat förståelse för önskemålet attbrottsbalken skall innehålla en bestämmelse om SUaffrättsvillfarelse. Enligtregeringens mening har den uppfattning som kommittén och remissinstansemaredovisat starkt fog för sig. Eu lagfästande av verkan av straffräusvillfarelseligger väl i linje med den bedömning regeringen har gjort av värdetav eu ytterligare befästande av legalitetsprincipen. 1 fråga omstraffrättsvillfarelse gäller även, på samma sätt som i fråga om samtycke, attdet rör sig om eu komplicerat område av suaffrätten och att en lagstiftningredan av detta skäl är angelägen. Någon risk för art en utuycklig regel, om attansvarsfrihet i vissa undantagsfall inuäder vid sUaffrättsvillfarelse, skulleminska de straffrättsliga bestämmelsemas effektivitet kan regeringen inte se.Som kommittén har uttalat kan rättsordningen inte förlorai auktoritet på att den klart talar om au den avstår från att behandla Prop.1993/94:130 medborgama på ett orättfärdigt sätt. Frånnågra remissinstanser har framhålUts au en lagstiftning på området inte endastbör klargöra i vilka fall som SUaffrättsvillfarelse skall leda till ansvarsfrihetutan också i vilka situationer en rättsvillfarelse skall behandlas som ensUaffrättsvillfarelse. Kommittén har inte föreslagit någon sådan reglering utanansett atl denna fråga liksom skall överlämnas åt praxis. pekat på det principiellt otillfredsställande i deua och framhållitau lagstiftaren bör ägna spörsmålet en ökad uppmärksamhet. Regeringenkan instämma i att det skulle vara önskvärt med ett klargörande av när enrättsvillfarelse skall behandlas som en straffrättsvillfarelse - och leda tillfrihet från ansvar endast i rena undantagsfall - och när den utgör en oegentiigrättsvillfarelse och dänned skall behandlas på samma sätt som en faktiskvillfarelse. En lagstiftning som reglerar denna fråga kräver emellertidingående överväganden. Det kan till och med diskuteras om det över huvud tagetär möjligt au skapa en lagregel som täcker alla olika fall och som ärtillräckligt insuukiiv. Genom den artrika flora av suaffbestämmelser med mycketvarierande utformning, som finns inom specialstraffrätten, föreligger nämligenuppenbara svårigheter att skapa en regel som har en tillräcklig grad avprecision. Betydelsen av gränsdragningen mellan de olika villfarelseformernakan dock tonas ned något genom att suaffrättsvillfarelser som till sin naturinte skiljer sig så mycket från oegentliga rättsvillfarelser men som inte ledertill ansvarsfrihet, i ökad utsträckning beaktas vid straffvärdebedömningen. Ensärskild fråga i deua sammanhang är hur begreppet villfarelse skall tolkas. Medvillfarelse avses språkligt seu en oriktig uppfattning. Enligt kommittén ärdärför okunnighet inte synonymt med villfarelse.