prop · GG03218 · 1993-03-25 00:00:00 — Även i andra avseenden har inhyraren ansvar för den inhyrda personalens säkerhet på arbetsplatsen. Enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) har arbetsgivaren huvudansvaret för de anställdas arbetsmiljö. Hur svensk lagstiftning på arbetsmiljöområdet skall anpassas till nämnda direktiv utreds av Arbets- miljölagsutredningen (dir. 1991:75). Två förslag till direktiv (COM 90/228) finns som avser deltidsanställd och visstidsanställd arbetskraft samt uthyrd arbetskraft. Det ena förslaget till direktiv uttrycker att arbetskraft som omfattas av direktivet bör ha samma arbetsvillkor som fast anställda. De bör få samma möjligheter till vidareutbildning och åtnjuta samma sociala förmåner. För anställda i dessa tillfälliga arbeten skall finnas ett kontrakt som anger grunden för anställningsförhållandet. Lämpliga åtgärder skall vidtas av medlemsländerna för att uthyrningsföretagets förpliktelser mot sina anställda uppfylls, i synnerhet vad gäller ut- betalning av lön och sociala avgifter, även om uthyrningsföretaget inte är i stånd till det. Det andra förslaget till direktiv innebär att deltidsanställda, visstidsanställda och uthyrd arbetskraft bör ha samma sociala skydd som tillls- vidareanställda och alltså få samma möjligheter till betald semester m.m. Förslaget tar också upp att det i nationell lagstiftning bör finnas en gräns för vilken tid en arbetstagare sammanhängande kan hyras ut för ett och samma arbete. Med möjlighet till förlängning av uppdragslängden får den totala uthyrningstiden inte överstiga 36 månader. Båda förslagen är endast tillämpliga för anställda som arbetar minst . De skall gälla såväl anställda i privat som i offentlig tjänst. Det senare förslaget till direktiv lämnades till rådet som diskuterade förslaget . Därefter tycks behandlingen av förslaget ha stannat upp. Det är högst osäkert om dessa direktiv är en framkomlig väg att reglera uthyrningsverksamheten. Ytterligare ett förslag till direktiv berör uthyrning. Det är förslag avseende arbetsvillkor för tillfälliga arbeten i främmande medlemsstat (COM 91/230 final). Det går ut på att arbetstagare som arbetar i annat land än där företaget har säte måste ha ett visst socialt skydd i landet där arbetet utförs. Är arbetstagaren engagerad mer än , av från första tillfället, så skall arbetstagaren ha samma villkor som värdlandets arbetstagare (minimivillkor) vad gäller t.ex. maximal arbetstid, betald semester och lön. De villkor som uthyrning av arbetskraft är reglerade med i värdlandet skall också gälla för den arbetskraft som avses i förslaget. Det är svårt att bedöma vad som kommer att hända med de nämnda direktivförslagen. 3 Allmän motivering 3.1 Den offentliga förmedlingens roll och ställning Min bedömning: Den offentliga arbetsförmedlingen bör även vara anslagsfinansierad, heltäckande och avgiftsfri. Den bör bedriva en sammanhållen och effektiv arbetsmarknadspolitik samt förfoga över de arbetsmarknadspolitiska åtgärdsmedlen. Kontant stöd vid arbetslöshet bör även i fortsättningen förutsätta kontakt med den offentliga arbetsförmedlingen. Arbetsgivarnas skyldighet att anmäla lediga platser till den offentliga arbetsförmedlingen bör kvarstå. Den föreslagna avregleringen begränsas till den rent platsförmedlande funktionen. Utredningens bedömning: Överensstämmer med min bedömning Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har ställt sig bakom utredningens bedömning att den offentliga arbetsförmedlingen även fortsättningsvis skall vara anslagsfinansierad, heltäckande och avgiftsfri samt förfoga över de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. Handikappför- bundens () anser att den offentliga arbetsförmedlingen skall ha skyldighet att fortlöpande informera de privata arbetsför- medlingarna om aktuella arbetsmarknadspolitiska stödåtgärder. Akademikers Cen- tralorganisation () har föreslagit att den offentliga arbetsförmedlingen skall kunna ta betalt av arbetsgivarna för mer krävande förmed- lingstjänster. () och har föreslagit att arbetsgivarnas skyldighet att anmäla lediga platser till den offentliga arbetsförmedlingen bör upphöra. i (LO) har pekat på risken för uppkomsten av segregerade arbetsmarknader där den offentliga arbetsförmedlingen får ta hand om de svagare grupperna. Även och har fört fram liknande synpunkter. Skälen för min bedömning: Den offentliga arbetsförmedlingen är det centrala instrumentet i en aktiv arbetsmarknadspolitik. Förmedlingen har befogenheter att ge ekonomiskt stöd av olika slag för att påverka utbud och efterfrågan på arbetskraft. Förmedlingen har också en kont- rollfunktion mot de arbetslösa medlemmarna i arbetslöshetskassorna när det gäller att bedöma om medlemmarna står till arbetsmarknadens förfogande. En arbetssökande kan kostnadsfritt orientera sig på arbetsmarknaden om utbudet av lediga platser samt vid behov få tillgång till vägledning eller annan service. Arbetsgivaren skall också kostnadsfritt kunna få tillgång till den samlade kunskapen om var det finns ledig arbetskraft och få hjälp med att tillsätta lediga platser. Genom den offentliga arbetsförmedlingen får arbetssökande och arbetsgivare kontakt med det samhällsorgan som har hand om de arbetsmark- nadspolitiska medlen. Att den offentliga arbetsförmedlingen har såväl platsförmedling som de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna i sin hand ger den dess centrala roll. Enligt min mening måste den offentliga arbetsförmedlingen också fortsättningsvis förfoga över de arbetsmarknadspolitiska åtgärdsmedlen. Den offentliga förmedlingen måste kunna bedriva sin verksamhet enligt de arbetsmarknadspolitiska riktlinjer som statsmakterna lägger fast. Det an- kommer på statsmakterna att ge den offentliga förmedlingen förutsättningar för det. En uppsplittring av åtgärderna eller medlen på flera olika aktörer skulle försvåra statsmakternas möjligheter att bedriva en sammanhållen och effektiv arbetmarknadspolitik. Avregleringen av monopolet skall begränsas till den rent platsförmedlande funktionen. En väl fungerande offentlig förmedling motverkar också den risk för segregering av rekryteringsmarknaden som bl.a. LO och HCK pekat på. På en segregerad marknad får den offentliga förmedlingen enbart ta hand om den mest svårplacerade och minst attraktiva arbetskraften. Det kan gälla långtidsarbetslösa eller arbetshandikappade eller personer som av andra skäl har en svag ställning på arbetsmarknaden. Detta försämrar i sin tur möjligheterna för andra sökande som behöver utnyttja arbetsförmedlingens tjänster för att kunna hävda sig på arbetsmarknaden. Kontant stöd vid arbetslöshet skall även i fortsättningen förutsätta kontakt med den offentliga arbetsförmedlingen. Genom förmedlings- eller vägledningsinsatser skall den arbetslöse få erbjudande om arbete, utbildning eller annan åtgärd så att arbetslösheten bryts. För den enskilde arbetslöse är det viktigt att ha en fortlöpande och nära kontakt med den offentliga arbetsförmedlingen. Arbetsförmedlingen skall ha tillgång till i princip samtliga lediga platser och kan därtill diskutera olika individinriktade åtgärder med den arbetslöse. Även ur arbetsmark- nadspolitisk synvinkel är det nödvändigt att arbetsförmedlingen har ett fortlöpande informationsutbyte med alla arbetslösa för att kunna ge en rätt inriktad service till olika grupper på arbetsmarknaden. Givetvis är det ingenting som hindrar att olika former av samverkan etableras mellan offentlig och privat förmedling så att även privata arbetsförmedlingar kan få tillgång till information om lediga platser och aktuella åtgärdsmedel. Detta informationsutbyte bör emellertid inte regleras genom lagstiftning som ett par remissinstanser varit inne på, utan bör växa fram på frivillig väg inom ramen för offentlighets- principen. Ett aktivt engagemang från arbetsmarknadens parter i frågor rörande verksamhetens inriktning och dess genomförande är viktigt. Att parterna bidrar med sitt engagemang och kunnande på olika nivåer i har utomordentligt stor betydelse för att arbetsmarknadspolitiken kan genomföras på ett effektivt sätt. Av platsanmälningslagen (1976:157) framgår att arbetsgivare har en skyldighet att anmäla lediga platser till den offentliga förmedlingen. Frågan om den skyldigheten skall finnas kvar eller inte har stor betydelse för bedömningen av vilka effekter ett avskaffande av arbetsförmedlingsmonopolet får på arbetsmarknadens sätt att fungera och på möjlig- heterna att driva arbetsmarknadspolitik. Platsanmälan har också stor betydelse för den offentliga arbetsförmedlingens möjligheter att vara heltäckande. (), och instämmer i utredningens bedömning att inga ändringar bör göras i lagen om allmän platsanmälan. Såväl SAF som har före- slagit att den nuvarande anmälningsskyldigheten bör upphöra. Enligt SAFs mening är den allmänna platsanmälan behäftad med så många felkällor att värdet av de insamlade uppgifterna inte motiverar en straffsanktionerad skyldighet att lämna dessa. Enligt SAF anmäler i vissa fall arbetsgivare, med arbetsförmedlingens goda minne, platser som i prak- tiken redan tillsatts. Enligt min mening är det viktigt att den allmänna platsanmälan bibehålls. Skälen är bl.a. följande. En effektiv arbetsmarknad måste ha en effektiv spridning av information om lediga platser. Platserna skall tillsättas så fort som möjligt och med rätt person. Möjligheten att snabbt och utan kostnad erhålla information om lediga arbeten underlättar sökprocessen för de arbetssökande. Arbetsgivare å sin sida får ett större antal sökande att välja mellan och därmed bättre möjligheter att kunna anställa "rätt person på rätt plats", eventuellt efter att en förmedlande länk medverkat vid urvalet. Samhällsekonomiskt är ett system med allmän platsanmälan effektivt. En effektiv lösning är i princip att den offentliga förmedlingen tar emot platsinformationen, bearbetar den och snabbt gör den tillgänglig för alla sökande, liksom för de övriga förmedlingar som önskar ta del av in- formationen. Den allmänna platsanmälan ger möjlighet att ge översiktlig information till arbetsgivare, arbetssökande och statsmakterna om hur delarbets- marknaderna ser ut och utvecklas. Den utgör ett underlag för t.ex. beslut om hur yrkesutbildningar skall dimensioneras. För vägledare, SYO-funktio- närer m.fl. är detta viktig information vid diskussionen om utbildnings- och yrkesval. För bedömning av den allmänna konjunkturutvecklingen är t.ex. flödena av nyanmälda platser en tidig indikator. Den allmänna platsanmälan har bidragit till att fler grupper av sökande - inte minst många tjänstemannagrupper - sökt sig till förmedlingen för att ta del av platsutbudet som exponerats alltmer lättillgängligt. Att platser med skilda utbildnings- och kvalifikationskrav finns hos den offentliga förmedlingen är en förutsättning för att den på ett effektivt sätt skall kunna arbeta med alla slags sökande som ställer krav på service vid arbetslöshet. När det gäller frågan om uppdragsintäkter för den offentliga arbetsförmedlingen föreslår utredningen att det inte skall öppnas några möjligheter att ta betalt för offentlig arbetsförmedlingsservice. har här framhållit att det finns flera fördelar att vinna om den offentliga förmedlingen skulle tillåtas att ta betalt för mer krävande förmedlingstjänster av arbetsgivarna. Förutom att ge förmedlingen ett resurstillskott kommer möjligheten att ta betalt för vissa rekryteringstjänster att öka konkurrensen och förstärka kostnadsmedvetandet hos arbetsförmedlingspersonalen. Enligt min mening finns åtminstone två skäl att inte öppna några möjligheter att ta betalt för offentlig arbetsförmedlingsservice. Till en början föreskrivs i (nr 88) angående den offentliga arbetsförmedlingens organisation, vilken ratificerade , att offentlig arbetsförmedling skall vara avgiftsfri. Ett annat skäl är att den offentliga förmedlingens neutrala ställning mellan arbetsgivare och arbetssökande är viktig för att upprätthålla förtroendet för verksamheten. Att den offentliga arbetsförmedlingen inte skall ta betalt för arbetsförmedlingsservice får dock inte innebära att den avstår från att arbeta med enskilda resurskrävande förmedlingsuppdrag. Det kan vara väl förenligt med det arbetsmarknadspolitiska uppdraget att ägna kraft och tid åt enstaka uppdrag. I vissa lägen kan det vara motiverat av t.ex. regionalpolitiska skäl att lägga ner mycket resurser på att rekrytera nyckelpersoner eller annan arbetskraft. På motsvarande sätt kan sär- skilda resurser läggas ned på arbetskraft som har särskilt svårt att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Det kan t.ex. röra sig om långtidsarbetslösa eller arbetssökande som på grund av handikapp, ålder eller av andra skäl har en svag ställning på arbetsmarknaden. Mitt förslag: Det nuvarande förbudet mot att bedriva privat arbetsförmedling mot ersättning avskaffas utom såvitt avser arbetsförmedling för sjömän. Det innebär att kravet på tillstånd av AMS för att under vissa förutsättningar få be- driva arbetsförmedlingsverksamhet slopas. Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har tillstyrkt en avreglering av arbetsförmedlingsmonopolet i huvudsak i enlighet med utredningens förslag. och har föreslagit att ILO- konventionen (nr 9) angående arbetsförmedling för sjömän bör sägas upp för att möjliggöra även privat sjömansförmedling. LO har avvisat utredningens förslag om en avreglering av arbetsförmedlingsmonopolet. Enligt TCO behövs en fortsatt särreglering för scenartister. HCK har förklarat att man vill avstyrka utredningens förslag om resultatet av avregleringen blir att funktionshindrade inte kan ges samma stöd och service som andra. HCK har även pekat på att frågan om den enskildes integritet och frågan om sekretess måste beaktas i ett kommande regeringsförslag. Skälen för mitt förslag: Som tidigare redovisats godkände att sade upp ILO- konventionen (nr 96) angående avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer. I propositionen som låg till grund för uppsägningen (prop.1991/92:89) framhölls att enligt visade tillämpningen av konven- tionen på en alltmer bristande efterlevnad. Medan regeringar som antagit konventionens del II åtagit sig att avskaffa avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer har den faktiska utvecklingen gått i motsatt riktning, dvs. en avtagande dominans för den offentliga förmedlingen och en gradvis utveckling av privata förmedlingar. Förutom har 17 juli 1992 även , , och sagt upp den aktuella konventionen (och har dock ratificerat konventionen på nytt med accepterande av del III). Enligt min mening är det uppenbart, vilket också tillämpningen av konventionen utvisar, att statligt monopol på arbetsförmedlingsområdet har spelat ut sin roll. De skäl som låg bakom förbudet att bedriva privat arbetsförmedling har , med en väl utbyggd offentlig arbetsförmedling, starka fackliga organisationer och en omfattande arbetsrättslig och social skyddslagstiftning inte någon större relevans. Några missförhållanden av det slag som förelåg vid tiden för förbudets införande skall inte behöva uppkomma vid en avreglering. På sätt jag kommer att föreslå kommer det inte heller att bli tillåtet för de privata förmedlingarna att ta betalt av de arbetssökande utan endast av arbetsgivare som söker arbetskraft. Inte desto mindre är det viktigt att har en heltäckande och avgiftsfri offentlig arbetsförmedling. Det finns emellertid inget som talar för att arbetsförmedling bedrivs bäst och mest rationellt enbart i form av ett offentligt monopol. Privata och andra fristående arbetsför- medlingar, som ett komplement till den offentliga arbetsförmedlingen, innebär flera fördelar. Argumenten för ökad valfrihet är relevanta även på detta område. Servicen till arbetssökande och arbetsgivare förbättras och torde även innebära en stimulans för den offentliga arbetsförmedlingen. delar jag utredningens uppfattning att de privata arbetsförmedlingarna inte kommer att bli några stora konkurrenter, annat än på vissa delarbetsmarknader, till den offentliga arbetsförmedlingen när det gäller de lediga platserna. Privata förmedlingar kommer att uppträda där det finns en betalningsvilja från arbetsgivarnas sida. Det kommer framför allt att gälla områden där arbetsgivarna lägger ned stora kostnader för sin rekrytering, t.ex. till högre arbetsledande befattningar och specialistfunktioner. Utredningen har här pekat på risken att vissa negativa effekter kan uppstå om branschvisa arbetsförmedlingar skulle etableras och få en så dominerande ställning inom sina områden att det i praktiken blir monopol. Enligt min mening bör faran för uppkomsten av sådana monopol inte överdrivas. Som () har påpekat har arbetstagarna full frihet att på en öppen marknad kostnadsfritt anlita så många arbetsförmedlingar de önskar. Finns några skäl mot en fullständig avreglering ? De privata förmedlingarnas roll blir att komplettera den offentliga arbetsförmedlingen i själva platsförmedlingsarbetet. Utgångspunkten måste här vara att så långt det är möjligt avskaffa de regleringar som försvårar för kompletterande förmedlingsservice att etableras. Den dynamik och mångfald i förmedlingsverksamheten som en ny lagstiftning skall skapa förutsättningar för kräver att etableringshinder sätts upp i så liten utsträckning som möjligt. Det nu sagda innebär till en början att den nuvarande tillståndsprövningen inte kan upprätthållas. I de fall där AMS har lagliga möjligheter att bevilja tillstånd sker exempelvis en arbetsmarknadspolitisk prövning av behovet av verksamheten. På sätt som utredningen konstaterar får det anses vara principiellt felaktigt att den dominerande aktören på marknaden skall kunna kontrollera etableringen av förmedlingar som kan uppfattas som konkurrenter. Den omständigheten att AMS har att fastställa vilken högsta ersättning som får tas ut innebär vidare i praktiken en prisreglering. Som framhåller i sitt remissyttrande motverkar en centralt bestämd prissättning strukturförändringar på marknaden, vilket i sin tur bidrar till ett mindre effektivt utnyttjande av de samlade resurserna på arbetsförmedlingsområdet. Mot denna bakgrund föreslår jag, i likhet med utredningen, att det nuvarande tillståndskravet för privata arbetsförmedlingar helt tas bort. Över- vägande flertalet av remissinstanserna har också tillstyrkt förslaget på denna punkt. Utredningen har heller inte funnit några bärande skäl att föreslå någon särskild prövning av vandeln eller den personliga lämpligheten för den som vill bedriva arbetsförmedling. Jag delar denna uppfatt- ning och anser i likhet med utredningen att den prövning och registrering som sker hos länsstyrelse eller hos vid etablering av företag är tillräcklig. Det betyder att jag inte delar TCO:s uppfattning om behovet av en fortsatt särreglering och tillståndsprövning för scenartister för att möjliggöra etablering av s.k. artistagenter. När det därefter gäller frågan om det finns några hinder för en fullständig avreglering med hänsyn till internationella åtaganden har utredningen pekat på (nr 9) angående arbetsförmedling för sjömän. Den nuvarande arbetsförmedlingslagen innebär ett förbud att mot ersättning bedriva arbetsförmedling för sjömän. Detta framgår av lagens 3 och 4 §§. Förbudet att bedriva arbetsförmedling för sjömän regleras emellertid inte i den av uppsagda nr 96 angående avgiftskrävande arbetsförmedlingsbyråer. Istället regleras detta förbud i en annan , nämligen konventionen nr (9/1920) angående arbetsförmedling av sjömän. Denna konvention ratificerades av . Totalt har 32 länder ratificerat konventionen, bl.a. ett stort antal västeuropeiska länder. Konventionen kan sägas upp utan några särskilda bindningstider. En uppsägning träder i kraft efter det att den registrerats. Förutom förbudet att bedriva avgiftskrävande arbetsförmedling för sjömän innehåller konventionen bestämmelser om hur den offentliga sjömans- förmedlingen skall vara organiserad. Bl.a. skall varje medlemsland tillse att ett effektivt system av avgiftsfria arbetsförmedlingsanstalter inrättas och upprätthålls. Rådgivande kommittéer skall upprättas med lika antal representanter för redare och sjömän. Enligt konventionen skall vid arbetsförmedlingen sjömännen fritt få välja fartyg och redarna fritt få välja besättning. I konventionen regleras också vad sjömännens anställningsavtal skall innehålla. Sammanfattningsvis kan sägas att konventionen huvudsakligen syftar till att reglera den offentliga sjömansförmedlingen. Mot denna bakgrund och med hänsyn till att det enligt utredningen inte framkommit att det skulle föreligga något egentligt behov av privat sjömansförmedling har utredningen bedömt att det vore förenat med betydande nackdelar att säga upp den aktuella konventionen enbart för att kunna möjliggöra privat arbetsförmedling för sjömän. Enligt och finns det inga sakskäl till varför det inte skulle finnas ett behov av konkurrens även på detta område. Verket och SAF förordar därför att anslutning till nr 9 sägs upp. Jag är emellertid inte beredd att nu föreslå att ILO-kon- ventionen nr 9 sägs upp. Frågan om en eventuell uppsägning bör dock analyseras närmare, inte minst mot bakgrund av själva syftet med en avreglering av arbetsförmedlingsmonopolet. Jag avser därför att om så visar sig erforderligt senare återkomma i denna fråga. Den föreslagna lagen bör därför tills vidare bibehålla ett uttryckligt förbud att mot ersättning bedriva arbetsförmedling för sjömän. Förbudet föreslås bli straffsanktionerat. I övrigt torde det på sätt utredningen konstaterat inte finnas några internationella åtaganden eller hinder av annat slag mot en fullständig avreglering. En annan fråga som bör tas upp i detta sammanhang och som rör lagens tillämpningsområde gäller undantaget i 1 § första stycket arbetsförmed- lingslagen (SFS 1991:746 ändrat genom SFS 1991:1568) för arbetsförmedling som sker på det sätt som avses i tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. Jag delar utredningens uppfattning att även den nu föreslagna lagen bör innehålla ett motsvarande undantag. Liksom ut- redningen vill jag emellertid understryka att exempelvis annonsering i tryckt skrift eller sändningar i radioprogram kan vara ett led i en mer omfattande arbetsförmedlingsverksamhet. Andra slag av åtgärder som vidtas i en sådan förmedlingsverksamhet, t.ex. direkta kontakter med enskilda arbetssökande och arbetsgivare samt förmedling av kontakt dem emellan kan därför komma att omfattas av lagens bestämmelser (jfr bet.1990/91:AU20 s.22-23 samt Högsta domstolens dom nr DB 141 i mål B 479/91). Enligt ett par remissinstanser kan den i betänkandet föreslagna 1 § första stycket vara svår att förstå. Jag delar uppfattningen att bestäm- melsen kan få en bättre utformning och föreslår därför att bestämmelsen ändras så att syftet med bestämmelsen framgår tydligare. Jag ansluter mig här till vad Lagrådet har föreslagit. När det slutligen gäller den av HCK berörda sekretessfrågan kommer de privata arbetsförmedlingarnas möjligheter till framgång att vila på om man lyckas att etablera ett förtroendefullt samarbete i förhållande till dem som anlitar förmedlingarna. Givetvis är det viktigt att man i detta sammanhang gör klart vilka uppgifter som bör hanteras med särskild försiktighet. När det gäller personregister som förs med hjälp av automatisk databehandling och personuppgifter i sådant register finns bestämmelser i datalagen (1973:289). Mitt förslag: AMS myndighetstillsyn avskaffas, såväl när det gäller privat arbetsförmedling som uthyrning av arbetskraft, liksom AMS nuvarande möjligheter att ingripa med vitesföreläggande och vitesförbud. Den tillsyn som kan behövas för att förhindra oseriös verksamhet bör marknaden själv kunna klara av genom egen tillsyn i form av branschorganisationer, etiknämnder m.m. Någon särskild anmälningsplikt eller något registerför- farande föreslås heller inte. De privata förmed- lingarna skall få verka utan styrning i form av arbetsmarknadspolitiska riktlinjer och liknande. Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.