prop · GG03216 · 1993-03-25 00:00:00 — Denna regel innebär att det skall krävas prövningstillstånd i ledet tingsrätt-hovrätt i de fall tingsrätten har handlagt ett enskilt anspråk tillsammans med ett brottmål och tingsrätten därvid har dömt den tilltalade/svaranden att utge ett belopp som inte uppenbart överstiger ett basbelopp. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har yttrat sig över utredningens förslag om prövningstillstånd i ledet tingsrätt-hovrätt berör inte närmare förslaget i den nu aktuella delen. Flera remissinstanser tillstyrker dock utredningens förslag i denna del eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser anser emellertid att den föreslagna ordningen inte är genomtänkt. Skälen för min bedömning: känner två huvudtyper av mål: brottmål och tvistemål. En mycket vanlig typ av tvistemål är de dispositiva tvistemålen. En inte helt sällsynt situation är att brottmål och dispositiva tvistemål handläggs i en och samma rätte- gång. Målen sägs då ha lagts samman eller med ett annat ord kumulerats. förutsätter att så kan ske och innehåller därför ett antal särskilda regler för sådana fall. Exempelvis kan ett dispositivt tvistemål i anledning av ett brott inledas på ett förenklat sätt, jämfört med vad som annars gäller för tvistemål. Målsäganden kan utan att ge in en skriftlig ansökan om stämning anhängiggöra ett tvistemål i en pågående brottmålsrättegång om anspråket på visst bestämt sätt har samband med den ansvarstalan som förs i brottmålet (jfr 45 kap. 5 § RB). Så kan ske på ett så sent stadium av brottmålsrättegången som vid huvudförhandlingen (jfr 45 kap. 6 § RB). Det finns också regler om att åklagaren i vissa fall är skyldig att föra målsägandens talan om den grundar sig på brottet och det kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte är uppenbart obefogat (jfr 22 kap. 2 § första stycket RB). Enligt är det angeläget att brottmål där det också prövats skadeståndsanspråk inte faller utanför prövningstillståndssystemet på grund av det enskilda anspråket. Vidare bör enligt utredningen enskilda anspråk som rör stora belopp kunna prövas utan krav på prövningstillstånd. Utredningen konstaterar därför att det krävs en begränsning när det gäller krav på prövningstillstånd för sådana enskilda anspråk som liknar den som gäller för tvistemål. Utredningen föreslår här en lösning som avviker från den som gäller för tvistemålens del - som ju utgår från det belopp som yrkats i tingsrätten - och knyter i stället an till den som föreslås gälla för brottmålen. Enligt utredningens förslag skall således hovrätten såväl när det gäller påföljden som när det gäller det enskilda anspråket utgå från vad tingsrätten har bestämt i sin dom; krav på prövningstillstånd skall gälla om det utdömda skadeståndet uppenbart inte överstiger ett basbelopp. Jag är av flera skäl kritisk till den lösning utredningen valt. Det vore t.ex. otillfredsställande om ett tvistemål skulle kräva prövningstillstånd bara för att det har handlagts tillsammans med ett brottmål, när så inte skulle bli fallet om det handlagts för sig. Låt säga att en målsägande begär i ersättning för förstörd egendom i samband med en ansvarstalan för skadegörelse. Antag att tingsrätten fäller den tilltalade till ansvar för skadegörelse och dömer till böter samt bifaller målsägandens talan om enskilt anspråk, men med ett lägre be- lopp, exempelvis . Enligt utredningens förslag skulle måls- äganden/käranden då vara beroende av att prövningstillstånd meddelas av hovrätten för att han skall få sin skadeståndstalan fullständigt överprövad av hovrätten. Hade målsäganden/käranden i stället valt - eller av tingsrätten genom ett beslut om avskiljande (jfr 22 kap. 5 § RB) tvingats till - att föra talan om enskilt anspråk för sig, skulle han vid motsvarande domslut inte vara beroende av att först erhålla prövningstillstånd för att hovrätten skulle tillhandahålla en fullständig prövning. Denna inkonsekvens talar mot den av utredningen föreslagna lösningen. För egen del ser jag inget hinder mot att hovrätten i dessa situationer tillämpar tvistemålsreglerna (jfr också rättsfallet NJA 1987 s. 193 där , sedan prövningstillstånd vägrats i ansvarsfrågan, beslöt att frågan om prövningstillstånd i skadeståndsdelen skulle tas upp senare som tvistemål). I de fall ett enskilt anspråk handlagts tillsammans med ett brottmål bör därför de av mig föreslagna reglerna för tvistemål som jag har redogjort för vara tillämpliga. Innebörden härav är att hovrätten får göra två bedömningar vid sin dispensprövning, om tingsrättens dom överklagas även i skadeståndsdelen (om det yrkade skadeståndet inte överstiger ett basbelopp). Detta kan leda till att prövningstillstånd beviljas i den ena delen men inte i den andra. Om hovrätten vid sin dispensprövning anser att tings- rättens domslut i ansvarsdelen är riktigt men anser att tingsrätten har bedömt en skadeståndsfråga felaktigt, skall prövningstillstånd meddelas, men endast beträffande tvistemålet. Detta innebär bl.a. också att åklagaren inte är skyldig att föra målsägandens talan i hovrätten i ett sådant fall eftersom skyldigheten enligt 22 kap. 2 § RB är knuten till att åklagaren också för talan om ansvar. 2.6.6 Fullföljdsförbud med ventil till Mitt förslag: Regeln om fullföljds- förbud med s.k. ventil i lagen (1976: 206) om felparkeringsavgift och i bötesverkställighetslagen (1979:189) ändras så att fullföljsförbudet inte omfattar talan som förs av Riksåklagaren. Lagen om felparkerings- avgift ändras så att det framgår att det inte skall krävas prövningstill- stånd för talan som förs av Riksåklagaren i . Utredningens förslag: Utredningen föreslår en ändring som klargör att hovrätten kan tillåta överklagande också i de fall hovrätten bifaller den enskildes talan och att ventilen alltså skall omfatta också talan som förs av allmän åklagare. Prövningstillstånd skall enligt utredningens förslag krävas i . Remissinstanserna: Förslaget i denna del förbigås av de flesta remissinstanser med tystnad eller lämnas utan erinran. Skälen för mitt förslag: I lagen (1976:206) om felparkeringsavgift och bötesverkställighetslagen (1979:189) är reglerna om fullföljd från hovrätt till så konstruerade att det råder ett principiellt fullföljdsförbud, men att hovrätten kan tillåta att dess avgörande överklagas om det finns särskilda skäl för en prövning om tillstånd skall ges enligt 54 kap. 10 § första stycket 1 RB. I felparkerings- och bötesverkställighetsmålen är det allmän åklagare som för det allmännas talan. Riksåklagaren för det allmännas talan i utan krav på föregående dispensprövning. Enligt lagtextens ordalydelse skall hovrättens prövning av om ett överklagande skall tillåtas vara beroende av om det finns särskilda skäl för en dispensprövning. Eftersom en sådan prövning således aldrig skulle bli aktuell när Riksåklagaren för talan skulle det kunna innebära att, om hovrätten i ett felparkeringsmål eller i ett bötesverkställighetsmål helt bifaller den enskildes talan, det inte finns någon laglig möjlighet att öppna ventilen. redovisar en utvärdering av vilken framgår att lagen på vissa håll tolkas på detta sätt medan man på andra håll anser att det inte finns något som hindrar hovrätten från att öppna ventilen i dessa fall. Det finns bl.a. mot denna bakgrund anledning att förtydliga lagtexten. föreslår att de aktuella bestämmelserna skall formuleras så att hovrätten kan tillåta ett överklagande om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att talan prövas av . Utredningen konstaterar att nackdelen med en sådan formulering är att det inte lika tydligt framgår att dispensfrågan inte är avgjord genom att hovrätten har tillåtit ett överklagande; huruvida en fullständig överprövning skall komma till stånd är ju en fråga som enbart kan avgöra. Jag förordar en annan lösning. Enligt min mening bör Riksåklagaren inte vara beroende av att hovrätten ger tillstånd för att han skall kunna överklaga de aktuella avgörandena till . Lagtekniskt kan detta klargöras genom att fullföljdsförbudet i 10 a § lagen om felparkeringsavgift och 23 § bötesverkställighetslagen begränsas till att gälla överklaganden av enskild part. Frågan är vidare om prövningstillstånd skall krävas för Riksåklagaren i . Bestämmelsen i 54 kap. 9 § andra stycket RB, enligt vilken Riksåklagaren inte behöver prövningstillstånd i , tar enbart sikte på mål om allmänt åtal och gäller numera - sedan 20 § lagen om införande av RB (RP) avskaffats - inte i ärenden om felparkering. Däremot gäller detta undantag i fråga om ärenden om bötesförvandling (se 17 § sista stycket lagen om bötesförvandling som hänvisar till vad som är föreskrivet i fråga om allmänt åtal). Den naturligaste ordningen synes här vara att ändra lagen om felparkeringsavgift så att det framgår att prövningstillstånd inte krävs för Riksåklagaren i ärenden om felparkeringsavgift i . En ändring bör också göras i 11 § lagen om felparkeringsavgift för att klargöra att allmän åklagare för det allmännas talan inte bara i tingsrätt och hovrätt utan även i . 3 Överklagande av kronofogdemyndighetens beslut huvudsakliga uppgift är att verkställa domar och andra beslut. Mål om sådan verkställighet kallas utsökningsmål. Målen kan avse betalningsskyldighet men även annat, t.ex. avhysning. Det finns 24 kronofogde- myndigheter, en i varje län. verksamhet bedrivs både på den ort (vanligen residensstaden) där myndigheten har sitt huvudkontor och på kronokontor belägna på andra orter i länet. Enligt regler i utsökningsbalken (UB) överklagas kronofogdemyndighetens beslut till hovrätten genom besvär. Överklagandena till hovrätten kan gälla t.ex. utmätning av lös egendom, fastighet eller lön, försäljning av egendom, fördelning av köpeskilling samt kvarstad och annan handräckning. Klaganden kan vara gäldenären själv men även en borgenär eller tredje man. Fram till , då UB trädde i kraft, var det till överexekutor och inte till hovrätt, som man skulle överklaga beslut i utsökningsmål. Det var länsstyrelserna som fungerade som överexekutorer. Mot överexekutors beslut kunde man sedan anföra besvär i hovrätten. I sin anmälan till propositionen med förslag till utsökningsbalk (prop. 1980/81:8 s. 146 - 151) diskuterade departementschefen vilken myndighet som borde överpröva kronofogdemyndigheternas beslut i utsökningsmål. Han ansåg att övervägande skäl talade för att avskaffa som besvärsinstans. Vidare konstaterade han att det fanns skäl som talade för att tingsrätten skulle väljas som överprövningsinstans. Ett skäl var att utsökningsmålen hade nära anknytning till de allmänna domstolarnas rättskipning och ett annat att tingsrättsorganisationen medgav att målen handlades i lämpliga former. Även mot bakgrund av att hovrätterna är överinstanser i förhållande till tingsrätterna kunde det enligt departementschefen synas naturligt att det blev tingsrätterna som fick uppgiften att överpröva kronofogdemyndigheternas beslut. Men departementschefen fann också en del nackdelar med en ordning med tingsrätterna som överinstanser till kronofogdemyndigheterna. Antalet domkretsar var större än antalet kronofogdedistrikt (som då var 81 stycken) och man skulle därför enligt departementschefen bli tvungen att låta endast vissa tingsrätter fungera som be- svärsinstans, t.ex. en i varje län. Även med en sådan ordning skulle emellertid flera tingsrätter utgöra besvärsinstans till endast en eller två kronofogdemyn- digheter. Som ytterligare ett skäl mot en tingsrättslösning anfördes att instanskedjan blev lång. Efter diskussion om andra tänkbara överinstanser till kronofogdemyn- digheterna stannade departementschefen slutligen för att föreslå hovrätterna. Genom en sådan ordning uppnådde man enligt honom flera fördelar. Saken blev då redan i den första besvärsinstansen prövad av domstol, som antalet instanser inskränktes till tre. Parterna kunde snabbare erhålla ett slutligt avgörande av saken och en mera likformig praxis främjades. Det skapades möjligheter till muntlig förhandling redan i andra instans. Dessutom var sex hovrätter, påpekades det, ett lämpligt antal besvärsmyndigheter i förhållande till antalet kronofogdemyndigheter. Den nya ordningen infördes som nämnts . Det finns ingen officiell statistik över hur många mål som överklagas från kronofogdemyndigheterna till hovrätterna. har emellertid gjort en undersökning av de s.k. Ö-målen i hovrätterna och därvid beräknat att av Ö-målen utgjordes av besvärsmål från kronofogdemyndighet, alltså utsökningsmål, mål om avräkning och lönegarantimål. Det innebär att det då kom in omkring 1 500 mål från kronofogdemyndigheterna till hovrätterna. De flesta av dessa mål var utsökningsmål. har vissa ändringar skett såvitt gäller lönegarantimålen. Besluten fattas numera av konkursförvaltaren och överprövning begärs genom att någon part väcker talan vid tingsrätten. Detta innebär att hovrätterna har avlastats lönegarantimålen, bortsett från de fall då tingsrättens avgörande överklagas. I gengäld har det tillkommit en grupp mål, nämligen målen i den summariska processen, alltså mål om betalnings- föreläggande och handräckning, som handläggs hos kronofogdemyndigheterna och där en mindre grupp avgöranden överklagas till hovrätten. Med totalsiffra (12 799 Ö-mål) utgör av dessa 2 175 stycken. 28 3.1.2 Instansordningen i utsökningsmålen Mitt förslag: Målen skall överklagas till den tingsrätt inom vars domkrets den kronofogdemyndighet som har avgjort målet finns. Tingsrättens avgörande skall överklagas till hovrätt, men där bör krävas prövningstillstånd efter samma mönster som gäller för tvistemål om mindre värden. Hovrättens avgörande får överklagas till . Därvid skall gälla krav på prövnings- tillstånd enligt vanliga regler. Utredningens förslag: Målen skall överklagas till tingsrätt. Klaganden skall själv få välja vilken av tingsrätterna i länet han vill överklaga till. Det skall krävas prövningstillstånd i hovrätten. Hovrättens avgörande skall få överklagas bara om hovrätten tillåter det, dvs. s.k. fullföljdsförbud med ventil. Remissinstanserna: Från exekutionsväsendets sida avstyrks försla- get om att målen skall överklagas till tingsrätt. Domstolarna och övriga remissinstanser är i allmänhet positiva till denna del av förslaget. Remissinstanserna har från olika utgångspunkter nästan genomgående kri- tiserat förslag om att klaganden skall få välja tingsrätt. Förslaget om prövningstillstånd i hovrätten har godtagits överlag. I viss utsträckning har man ställt sig tveksam till förslaget om fullföljdsförbud med ventil. Skälen för mitt förslag: Till vilken instans skall utsökningsmålen överklagas? Enligt sina direktiv skulle överväga instansord- ningen beträffande kronofogdemålen. Bakom uppdraget låg önskemålet att fullt ut kunna upprätthålla den princip för organisationen av domstolsväsendet som sedan gammalt har gällt, nämligen att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i den första domstolsinstansen. Utredningen föreslår att överprövningen av kronofogdebesluten skall flyttas från hovrätt till tingsrätt. Från hovrättshåll har under remissbehandlingen - och även under arbete - framförts önskemål om att hovrätterna skall avlastas uppgiften att vara första domstolsinstans i de överklagade utsökningsmålen. Man har menat att målen kommer till hovrätten i ett sämre skick utredningsmässigt sett än vad som är vanligt beträffande flertalet andra mål. Man har härutöver påpekat att en ordning enligt vilken den första domstolsprövningen i stället sker i tingsrätt borde ge en ekonomisk vinst bl.a. med hänsyn till de stora kostnader som är förenade med att i hovrätterna förbereda och komplettera ofullständiga mål samt avgöra dem i första överinstans med fler domare än som skulle vara nödvändigt vid prövning i tingsrätt. Även hänsynen till hovrätternas arbetsbe- lastning har åberopats som skäl för en ändrad ordning. Särskilt från exekutionsväsendet har man uttryckt tveksamhet till en förändring av instansordningen och menat bl.a. att instanskedjan skulle bli alltför lång och att det skulle bli för många besvärs- myndigheter om målen överklagas till alla tingsrätter. Det finns alltså när det gäller utsökningsmålen skäl både för och emot en nedflyttning av den första domstolsprövningen från hovrätt till tingsrätt. Enligt är ett viktigt skäl för förslaget att målen helt enkelt passar bättre för handläggning i tingsrätt än i hovrätt. När den nuvarande ordningen infördes antogs att kronofogdemyndigheternas beslut och åtgärder skulle bli föremål för en tillräckligt kvalificerad bedömning för att kunna utgöra ett underlag för överprövning i hovrätt (prop. 1980/81:8 s. 151). Utvecklingen har nog inte helt motsvarat dessa förhoppningar. Det är också naturligt att utredningen och beslutsmotiveringen ofta är knapphändiga i dessa mål, som ju i stor utsträckning utmärks av masshantering. Målen är alltså sådana att det ofta finns anledning för rätten att komplettera dem på något sätt innan de är klara för avgörande. Sådan komplettering utförs enklare i tingsrätt, där reglerna om rättens sammansättning och arbetsformer gör att förberedande åtgärder normalt sett utförs smidigare än i hovrätt. Framför allt kan själva avgörandet i målet av med färre domare i tingsrätt än i hovrätt. Även tingsrätternas bättre lokala förankring är ägnad att förenkla handläggningen av målen. Härav följer också att tingsrätten är den mest ändamålsenliga domstolen när det gäller att hålla muntlig förhandling. Detta har stor betydelse särskilt mot bakgrund av krav som ställs enligt på muntlig förhandling i utsökningsmål. Ett annat skäl för en nedflyttning är hovrätternas arbetsbelastning. Det är självklart värdefullt att ta till vara möjligheten att avlasta hovrätterna den relativt arbetskrävande målgrupp som utsökningsmålen utgör. Det gäller i synnerhet som allt tyder på att målen sett för domstolsväsendet totalt inte blir lika betungande om de handläggs i tingsrätterna. Vad jag nu sagt talar för att utsökningsmålen först skall överklagas till tingsrätt. Ett skäl som ansågs tala mot att utsökningsmålen skulle överprövas av tingsrätterna var att antalet tingsrätter var större än antalet kronofogdemyn- digheter. Det förhållandet är ännu mera påtagligt . Det finns nu 24 kronofogdemyndigheter - mot tidigare 81 - och 97 tingsrätter. Enligt förslag skall kronofogdemyndighetens beslut överklagas hos en tingsrätt i det län där myndigheten finns. Det innebär alltså att klaganden får välja mellan alla tingsrätterna i länet. Om ett beslut redan har överklagats, skall dock även senare överklaganden kanaliseras till samma tingsrätt som det första. Det har under remissbehandlingen framförts i huvudsak följande argument mot utredningens förslag: - Med 97 besvärsinstanser riskerar kvaliteten på avgörandena att bli låg och praxis ge dålig vägledning. - Om klaganden får välja tingsrätt finns risk för missbruk. Dessutom krävs reservregler för de fall klaganden inte uttrycker något val eller försöker välja en tingsrätt utanför länet. Vidare krävs, såsom utredningen också observerat och lagt förslag om, regler för att säkerställa att överklaganden av samma beslut inte hamnar i olika tingsrätter, och sådana regler kan vara svåra att upprätthålla. - Utredningens forumregel ger dålig förutsebarhet för parterna och för tingsrätterna; det sistnämnda är också en resurstilldelningsfråga. Jag tror inte det lönar sig att försöka i detalj analysera vilken tyngd de olika argumenten har. Det är dock helt klart att det finns problem med lösning. Ett sätt att komma till rätta med de nackdelar som följer med utredningens förslag är att utse en av tingsrätterna i varje län att pröva överklagandena. En sådan forumregel är klar och enkel att tillämpa. De utsedda tingsrätterna får också bättre förutsättningar att bygga upp sin kompetens på utsökningsrättens område. Parterna kan visserligen riskera att få en något längre resväg till tingsrättsförhandlingen än med utredningens förslag. Jämfört med den ordning som gäller blir emellertid den lokala förankringen avsevärt bättre. Jag anser alltså att en sådan forumregel har klara fördelar. Inom förvaltningen är grundregeln att myndighetsbeslut överklagas till den domstol inom vars domkrets myndigheten ligger. Om man överför denna ordning på utsökningsmålen, blir resultatet just att målen skulle överklagas till tingsrätten på den ort där kronofogdemyndigheten finns. Jag förordar av dessa skäl en ordning där målen överprövas av den tingsrätt inom vars domkrets kronofogdemyndigheten finns. Jag vill nämna ett par andra grupper av mål som med stöd av regler i UB handläggs vid tingsrätt . Det gäller utdömande av viten som kronofogdemyndigheten har förelagt, framställningar från kronofogdemyndigheten om häktning av gäldenär eller tredje man samt talan om bättre rätt till utmätt egendom som någon väcker efter att ha fått föreläggande om det av kronofogdemyndigheten eller en domstol. I dessa fall är huvudregeln att saken skall prövas av någon tingsrätt i det län där kronofogdemyndigheten finns, alltså den lösning som föreslagit för överklagandena i utsökningsmålen. Eftersom jag har föreslagit att utsökningsmålen skall överklagas till endast en tingsrätt i varje län, har jag övervägt om man borde koncentrera även de nu nämnda målgrupperna till samma tings- rätt i länet. De skäl som motiverar mitt förslag såvitt gäller utsökningsmålen har emellertid knappast någon bäring på de andra målgrupperna. Jag ser alltså åtminstone inget behov av koncentrera handläggningen av dessa mål. Överklagande av tingsrättens och hovrättens avgörande Ett av de skäl mot en tingsrättslösning som åberopades väger alltjämt tungt, nämligen att instanskedjan blir lång. Det kan alltså anföras skäl mot att man - utan att vidta några andra åtgärder - bara skjuter in tingsrätten som ny överprövningsinstans mellan kronofogde- myndighet och hovrätt. Visserligen skulle den ordningen på grund av domförhets- reglerna medföra besparingar för staten. Men för parterna skulle förlängningen av instanskedjan ofta medföra att också väntetiden på ett slutligt avgörande kom att förlängas. När det gäller utsök- ningsmål är det ju särskilt angeläget att ett slutligt avgörande kommer snabbt. har föreslagit att utsökningsmålen skall kunna komma under hovrättens prövning endast om hovrätten meddelar prövningstillstånd. Knappast någon remissinstans har motsatt sig detta förslag. Enligt min mening är det ofrånkomligt med ett krav på pröv- ningstillstånd i hovrätten. Annars skulle intresset av snabba avgöranden i ärendena bli alltför mycket lidande. Reglerna bör, såsom utredningen föreslagit, utformas på samma sätt som när det gäller tvistemål om mindre värden. Detta innebär bl.a. att s.k. ändringsdispens kan meddelas. Därmed avses att prövningstillstånd kan meddelas om det finns anledning att ändra tingsrättens avgörande. Enligt förslag skall hovrättens avgöranden i utsökningsmålen i princip inte få överklagas. Dock skall hovrätten få tillåta att ett mål överklagas om det finns särskilda skäl för att skall ta ställning till om den skall meddela prövningstillstånd. Denna modell brukar kallas fullföljdsförbud med ventil och gäller i bl.a. mål om felparkeringsavgift och bötesför- vandling (jfr avsnitt 2.5.2). Utredningens förslag i denna del har kritiserats av några remissinstanser, bl.a. . Kritiken går ut på att prejudikatbildningen på detta område riskerar att bli för tunn om förslaget genomförs. För egen del vill jag betona att materian i utsökningsmålen inte sällan tillhör den centrala juridiken. Högsta domstolens prejudikatbildande uppgift på detta område är enligt min mening för stor för att kunna tillgodoses inom ramen för en ventil. Vanliga regler för över- klagande till bör därför gälla i utsökningsmålen. Särskilt med de nu angivna lösningarna av forum- och överklagandefrågorna ser jag avsevärda fördelar med en nedflyttning av överprövningen från hovrätt till tingsrätt och förordar att förslagen genomförs. 3.1.3 Förfarandet i tingsrätten