prop · GG03198 · 1993-03-25 00:00:00 — Avkortning är i första hand en ren bokföringsåtgärd som hos kronofogdemyndigheten bekräftar att betalningsskyldighet inte längre föreligger. åtgärd initieras genom en underrättelse från skattemyndigheten eller annan uppdragsgivande myndighet. Förfarandet liknar därmed mycket det som äger rum vid återkallelse i enskilt utsökningsmål. Bestämmelser om sådana bokföringsrutiner hos kronofogdemyndigheten som avkortningen innebär bör inte belasta lagstiftningen. Om frågan behöver styras genom särskilda föreskrifter bör det ske på en lägre nivå. 13 Avräkning vid återbetalning av mervärdesskatt Skälen för mitt förslag: Vid återbetalning av skatter och avgifter kan avräkning äga rum med stöd av lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter, avräkningslagen, i fråga om motfordringar som har överlämnats till kronofogdemyndigheten för indrivning. I dessa fall är det kronofogdemyndigheten som beslutar om avräkningen. Härutöver kan avräkning i viss utsträckning äga rum hos skattemyndigheten i fråga om motfordringar som inte har överlämnats för indrivning. Sålunda får t.ex. vid återbetalning av arbetsgivaravgifter avräkning äga rum mot andra arbetsgivaravgifter samt skatt enligt UBL och mervärdesskatt. hade möjligheten till avräkning vid återbetalning av mervärdesskatt motsvarande omfattning. I samband med avräkningslagens tillkomst inskränktes avräkningsmöjligheten i dessa fall till att endast gälla annan mervärdesskatt. Skälen för detta var av administrativ natur. Det fanns inte någon praktisk möjlighet att bevaka fordringar avseende skatt enligt UBL eller arbetsgivaravgifter mot eventuella återbetalningar av mervärdesskatt. I den nya organisation för skatteförvaltningen i länen som gäller är möjligheterna att bevaka olika slags skattefordringar och återbetalningar mot varandra goda. Jag anser därför att möjligheten för skattemyndigheten att vid återbetalning av mervärdesskatt göra avräkning mot skatt enligt UBL och mot arbetsgivaravgifter och allmän löneavgift enligt lagen (1982:423) om allmän löneavgift bör återinföras. Detsamma gäller skatt enligt lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster. De nya reglerna kan dock av administrativa skäl tillämpas först fr.o.m. . Vad gäller förslagen i betänkandet Indrivning av skatt m.m. gjorde bedömningen att RSV behövde en viss förstärkning för uppgiften att granska kronofogdemyndigheternas redovisning. Det tillkommande resursbehovet beräknades motsvara två tjänster (årsarbetskrafter). Övriga förslag i betänkandet bedömdes inte medföra ökade kostnader inom någon del av statsförvaltningen. För kronofogdemyndigheterna och länsstyrelserna innebar förslagen vissa förenklingar. Dessa var dock inte av sådan omfattning att personalbesparingar kunde göras. Förslagen i betänkandet Indrivningslag m.m. innebar vissa nya eller utvidgade arbetsuppgifter för kronofogdemyndigheterna. var en del av förslagen arbetsbesparande för dessa myndigheter. Enligt var det emellertid ofrånkomligt att en indrivningsverksamhet i enlighet med förslagen och de intentioner som låg bakom dessa krävde något större resurser totalt sett än nuvarande verksamhet. Förslagen borde emellertid enligt inte ses isolerade från den då förestående omorganisationen av exekutionsväsendet. Det var uppenbart att en organisation med en kronofogdemyndighet i varje län gav möjlighet till en avsevärt större specialisering än dittills i fråga om den operativa verksamheten. Härigenom kunde specialistkompetens utvecklas och den kompetens som redan fanns tas till vara bättre. Utredningen utgick från att fördelarna i dessa hänseenden med den nya organisationen var så stora att förslagen i de flesta län kunde genomföras utan att kronofogdemyndigheten tillfördes nya tjänster. Undantag torde dock enligt få göras för storstadslänen och några få andra, mycket arbetstyngda län. utgick från att man i arbetet med omorganisationen tog itu med den ojämna fördelningen av resurserna totalt inom exekutionsväsendet. Till detta kom enligt att det torde krävas en tillfällig resursförstärkning hos RSV för att genomföra den föreslagna översynen av formerna för informationsutbytet mellan skatteförvaltningen och exekutionsväsendet. För egen del gör jag följande bedömning. Förslaget att flytta över granskningen av kronofogdemyndigheternas redovisning till RSV genomfördes vid omorganisationen av exekutionsväsendet . RSV fick i det sammanhanget visst resurstillskott för bl.a. denna arbetsuppgift. De förslag jag har fört fram i det föregående innebär, i likhet med SIU:s förslag i betänkandet Indrivningslag m.m., en viss utvidgning av kronofogdemyndigheternas arbetsuppgifter vad gäller bevakningen av statens rätt i konkurs. Förslagen innebär också att kraven på krono- fogdemyndigheternas informationsinsamling vid indrivningen preciseras och skärps. innebär förslagen vissa förenklingar för kronofogdemyndigheterna och skattemyndigheterna. Jag tänker då främst på att de tungrodda rutinerna i samband med avskrivning och avkortning faller bort. Mot den bakgrunden anser jag att genomförandet av förslagen skall ske inom ramen för kronofogdemyndigheternas nuvarande resurser. Tillfälligt uppkommer dock vissa merkostnader för anpassning av ADB-stödet till nya rutiner samt omarbetning av blanketter och instruktioner. Dessa kostnader kan uppskattas till ca . Regeringen bör enligt min mening kunna medge en merutgift på ramanslaget Kronofogdemyndigheterna under /94 för att täcka dessa kostnader. 15 Förutsättningar för förenklad deklaration RSV:s förslag: Överensstämmer med mitt. Skälen för mitt förslag: års taxering gäller att avdrag för resor till och från arbetsplatsen endast får göras för den del av kostnaderna som överstiger (33 § 2 mom. kommunalskattelagen [1928:370]). Vidare gäller som en av förutsättningarna för att få lämna förenklad självdeklaration, att vad som vid taxering skall redovisas i fråga om intäkter och avdrag endast avser inkomst av tjänst och avdrag inte yrkas för kostnader för fullgörande av tjänsten (2 kap. 10 § lagen [1990:325] om självdeklaration och kontrolluppgifter, LSK). Kostnaden för resor till och från arbetsplatsen med allmänna kommunikationsmedel tangerade eller översteg i vissa fall gränsen för schablonavdraget, . Med den höjning av kostnaderna som skett kommer antalet skattskyldiga som vid taxering kan lämna förenklad självdeklaration att minska väsentligt om nuvarande bestämmelser inte ändras. Det är önskvärt att så många som möjligt av de skattskyldiga bereds möjligheten att använda sig av det förenklade deklarationsförfarandet. En minskning av antalet förenklade deklarationer innebär dessutom att skatteförvaltningen måste lägga ned ökade resurser på deklarations- granskning. För att motverka denna utveckling anser jag det nödvändigt att förenklad deklaration skall kunna lämnas även av skattskyldiga som haft högre kostnader än för resor till och från arbetsplatsen med allmänna kommunikationsmedel. Jag föreslår därför att en bestämmelse härom införs i LSK. I enlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om indrivning av statliga fordringar m.m., 2. lag om ackord rörande statliga fordringar m.m., 3. lag om ändring i utsökningsbalken, 4. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272), 5. lag om ändring i lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 6. lag om ändring i lagen (1951:763) om statlig inkomstskatt på ackumulerad inkomst, 7. lag om ändring i lagen (1958:295) om sjömansskatt, 8. lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt, 9. lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624), 10. lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, 11. lag om ändring i lagen (1976:339) om saluvagnsskatt, 12. lag om ändring i bötesverkställighetslagen (1979:189), 13. lag om ändring i skatteregisterlagen (1980:343), 14. lag om ändring i lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar, 15. lag om ändring i arbetstidslagen (1982:673), 16. lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, 17. lag om ändring i lagen (1984:404) om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter, 18. lag om ändring i lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare, 19. lag om ändring i lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter, 20. lag om ändring i utsökningsregisterlagen (1986:617), 21. lag om ändring i (1987:10), 22. lag om ändring i tullagen (1987:1065), 23. lag om ändring i fordonsskattelagen (1988:327), 24. lag om ändring i utlänningslagen (1989:529), 25. lag om ändring i lagen (1989:532) om tillstånd för anställning på fartyg, 26. lag om ändring i lagen (1990:676) om skatt på ränta på skogskontomedel m.m., 27. lag om ändring i lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta, 28. lag om ändring i lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl., 29. lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter. Förslagen 3 och 12 har upprättats i samråd med chefen för . Förslagen 10 och 25 har upprättats i samråd med chefen för . Förslagen 15, 18, 21 och 24 har upprättats i samråd med resp. chefen för , statsråden och samt chefen för . Datainspektionen har i avgivet yttrande över förslagen under 13 och 20 inte haft någon erinran mot de föreslagna ändringarna. Lagrådet har granskat lagförslagen 1*28. Förslaget 29 är enligt min mening av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse. 17.1 Lagen om indrivning av statliga fordringar m.m. Lagen om indrivning av statliga fordringar m.m., indrivningslagen, är avsedd att komplettera om verkställighet vid handläggningen av allmänna utsökningsmål. Utgångspunkten har varit att bestämmelserna om exekutiva åtgärder liksom bör ha sin plats i UB. Dessa bestämmelser är med vissa undantag gemensamma för allmänna och enskilda mål. Bestämmelserna om borgenärsfunktionen vid indrivning rör endast de allmänna målen och bör återfinnas i indriv- ningslagen. Indrivningslagen innehåller sålunda bestämmelser om bl.a. - gäldenärsutredning, - uppskov och säkerhet, - konkursansökan och åtgärder i konkurs, - avbrytande av indrivning. Bestämmelser om ackord föreslås införda i en särskild lag om ackord rörande statliga fordringar m.m. Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anger lagens tillämpningsområde och knyter an till definitionen av allmänt mål i 1 kap. 6 § andra stycket UB. Lagen omfattar alltså alla fordringsslag som hos kronofogdemyndigheten handläggs som allmänna mål. Allmänna mål är i första hand mål om indrivning av skatter och olika offentligrättsliga avgifter samt böter och viten. Att införsel enligt 15 kap. UB får ske i fråga om vissa fordringar har tidigare framgått av de enskilda skatte- och avgiftsförfattningarna. Dessa bestämmelser föreslås nu slopade och ersatta med en uttömmande uppräkning av de fordringsslag för vilka införsel får ske. Bestämmelsen i första stycket är utformad så att det framgår att inte bara skatten eller avgiften utan även t.ex. skattetillägg, ränta och dröjsmålsavgift omfattas av denna, liksom belopp för vilket betalningsskyldighet har ålagts annan än den skattskyldige. Undantag har uttryckligen gjorts för de fall där införsel enligt någon av de uppräknade författningarna inte är tillåten. Den nya regleringen innebär således inte någon ändring vad gäller tillämpningsområdet för införsel. Bestämmelsen i andra stycket utgör en erinran om att möjligheten till införsel för böter och viten regleras i 15 kap. 1 § 2 UB. Innebörden av paragrafen är att lagen skall tillämpas fullt ut när det gäller skatter och andra offentligrättsliga fordringar som tillkommer staten och inte grundas på studiestödslagen. För fordringar som inte tillkommer staten, men som ändå handläggs som allmänna utsökningsmål, är kronofogdemyndigheten inte behörig att besluta om konkursfrågor och avbrytande av indrivning. Det är i stället den uppdragsgivande myndigheten som har rätt att besluta om motsvarande åtgärder. Vissa fordringar av offentligrättslig natur som inte tillkommer staten hanteras under indrivningen av kronofogdemyndigheten på motsvarande sätt som skatter. De fordringar det gäller är i första hand felparkeringsavgift, vissa avgifter enligt , TV-avgift samt medel till jaktvårdsfonden och viltskadefonden. Så länge fordringarna i fråga handläggs som allmänna mål finns det enligt min mening inte skäl att ändra kronofogdemyndighetens hantering av dem. De bör därför under indrivningen handläggas som fordringar som tillkommer staten med rätt för kronofogdemyndigheten att besluta om alla åtgärder som förekommer i lagen. Regeringen har därför getts möjlighet att i förordning föreskriva att 15-18 §§ skall tillämpas även i fråga om fordran som inte tillkommer staten om den handläggs som allmänt mål. I fråga om bl.a. regressfordringar som enligt UBL m.fl. uppbördsförfattningar tillkommer enskild och utländska fordringar, tillämpas inte bestämmelserna i 15-18 §§. Det ankommer på regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om i vilka fall indrivning skall ske med förtur. Detta berörs närmare i avsnitt 6. Innan en fordring lämnas för indrivning skall gäldenären normalt påminnas om sin betalningsskyldighet. Påminnelsen skall bl.a. ange följderna av en fortsatt utebliven betalning. Indrivning skall regelmässigt inledas med att kronofogdemyndigheten anmanar gäldenären att betala. Gäldenären uppmärksammas därigenom på att fordringen lämnats för indrivning och får tillfälle att betala innan ytterligare indrivningsåtgärder görs. Betalningsanmaning får underlåtas om det finns särskilda skäl. Ett sådant särskilt skäl kan vara att det finns risk för att gäldenären försvårar indrivningen genom att gömma undan egendom. Paragrafen innehåller en bestämmelse som ålägger kronofogdemyndigheten att utreda gäldenärens ekonomiska förhållanden mer ingående än vad som följer av 4 kap. 9 § UB. Vid en sådan gäldenärsutredning är det fråga om att få fram delvis andra uppgifter än vilken utmätningsbar egendom som gäldenären kan ha. skall ha som enda syfte att bestämma med vilka åtgärder indrivningen skall bedrivas. Utredningsuppgiften, som är ett utflöde av den aktiva roll som kronofogdemyndigheten skall ha i allmänna mål, har motiverats närmare i avsnitt 7. I ett enskilt mål ankommer motsvarande utredningsuppgift på den enskilde borgenären. Hur omfattande utredning som behövs får avgöras utifrån de omständigheter som föreligger i det enskilda fallet. Av den allmänna motiveringen framgår att skatteregistren och utsökningsregistret skall kunna användas för gäldenärsutredning. Vissa justeringar i skatteregisterlagen och utsökningsregisterlagen föreslås därför. Paragrafen anger när uppskov får beviljas. Förutsättningarna för uppskov har behandlats ingående i avsnitt 8. avgör om uppskov skall omfatta samtliga gäldenärens skulder som har lämnats för indrivning eller om uppskov endast skall beviljas för vissa skulder. Varje uppskovsbeslut skall ha som mål att gäldenären skall betala sin skuld. Bedöms det inte kunna ske saknas förutsättningar för uppskov. Beviljas uppskov innebär det att gäldenären får ytterligare tid på sig att betala. Ett uppskov är alltså alltid ytterst inriktat på att kronofogdemyndigheten avvaktar med utmätning eller konkursansökan, dvs. olika typer av indrivningsåtgärder, . När det gäller den första punkten skall kronofogdemyndigheten alltid göra en prövning om uppskov ger ett bättre ekonomiskt utfall för sökanden (staten) än om verkställighetsåtgärd, dvs. utmätning eller införsel, vidtas . Självfallet är det en prövning som måste göras utifrån de omständigheter som föreligger i det enskilda fallet. Andra punkten tar sikte på s.k. sociala skäl. Den kan tillämpas om gäldenären på grund av exempelvis sjukdom eller arbetslöshet fått betalningssvårigheter som ändå bedöms vara av övergående natur. Kan gäldenärens betalningsproblem antas bli bestående skall inte uppskov beviljas utan andra indrivningsåtgärder vidtas. Enligt tredje punkten kan uppskov beviljas i avvaktan på att en ansökan om anstånd prövas. Det ankommer inte på kronofogdemyndigheten att göra någon mer ingående prövning av om gäldenären kan antas få bifall till sin ansökan. Utgångspunkten bör således vara att en ansökan om anstånd skall föranleda att uppskov beviljas. Åtgärder som gäldenären vidtar endast för att få förlängd betalningsfrist kan emellertid inte få medföra att kronofogdemyndigheten beviljar uppskov. Myndigheten får i vart fall översiktligt bedöma den framställan som gäldenären åberopar till stöd för sin begäran om uppskov. I andra stycket anges att uppskov får förenas med villkor att gäldenären följer en avbetalningsplan. Paragrafen anger tidsramarna för uppskov. Förutsättningarna för uppskov och uppskovstidens längd har motiverats i avsnitt 8. Som allmän regel gäller att gäldenären inte får beviljas uppskov än vad som behövs för att han skall kunna betala sin skuld. Uppskov som inte förenas med krav på avbetalning får normalt beviljas för högst . För uppskov som förenas med avbetalningsplan finns inte någon sådan tidsgräns. Finns synnerliga skäl får uppskov som inte förenats med avbetalningsplan överstiga . Sådana synnerliga skäl kan vara att gäldenären ställer säkerhet för beloppet eller att det framstår som klart att gäldenärens möjligheter att betala kommer att förbättras avsevärt vid en viss senare tidpunkt. Uppskov innebär att indrivningen avbryts uppskovet gäller. Av paragrafens första stycke framgår dock att skatt som återbetalas eller annars utbetalas till gäldenären får tas i anspråk för verkställighet av en skuld även om uppskov har beviljats med betalning av skulden. Det innebär bl.a. att avräkning enligt lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter skall ske utan hinder av uppskov. Enligt andra stycket kan uppskov återkallas under vissa förutsättningar. Särskild anledning till återkallelse kan vara att gäldenären lämnat vilseledande uppgifter eller att uppskov beviljats på ett i annat avseende fel-aktigt underlag. Bestämmelserna om säkerhet har hämtats från lagen (1978:882) om säkerhet för skattefordringar m.m. (säkerhetslagen). Föreskrifter som rör säkerhet har sin rätta plats i indrivningslagen eftersom säkerhet endast kan tas emot i samband med att kronofogdemyndigheten beviljar uppskov med betalning eller viss indrivningsåtgärd. Några förändringar föreslås inte när det gäller möjligheten för kronofogdemyndigheten att ta emot säkerhet eller av andra frågor som rör säkerhet. Överföringen av de aktuella föreskrifterna till indrivningslagen är således endast av redaktionell art. Paragrafen motsvarar 1 § säkerhetslagen. Paragrafen är identisk med 2 § säkerhetslagen. Paragrafen motsvarar 3 § första stycket säkerhetslagen. I paragrafens andra stycke i säkerhetslagen föreskrivs att kronofogdemyndigheten utan hinder av att säkerhet har mottagits får vidta indrivningsåtgärd när anledning därtill förekommer. En sådan föreskrift behövs inte i indrivningslagen eftersom det i 9 § andra stycket finns en bestämmelse om omedelbar återkallelse av uppskov. Paragrafen motsvarar 4 § säkerhetslagen med viss justering. Sålunda har det nu i lagtexten uttryckligen förutsatts att kronofogdemyndigheten skall besluta om att ta säkerhet i anspråk. Kompletteringen innebär inte någon ändring i sak. Beträffande frågan om överklagande över ett beslut om ianspråktagande hänvisas till 19 § och kommentaren till den paragrafen. Frågor som rör ackord berörs närmare i avsnitt 9. De föreslås bli reglerade i en särskild lag om ackord rörande statliga fordringar m.m. Villkoren för ackord har inte ändrats. Som en följd av den nya lagen kan den nuvarande regleringen i 62 § tredje stycket UBL och 10 § andra stycket bötesverkställighetslagen (1979:189) upphävas. I förevarande paragraf har tagits in en hänvisning till den nya lagen. Frågan om vilken myndighet som skall vara behörig att ansöka om konkurs har avhandlats i avsnitt 10. Paragrafen har sin motsvarighet närmast i 62 § första och andra styckena UBL samt 10 § första stycket bötesverkställighetslagen, vilka bestämmelser alltså nu kan upphävas. I paragrafen anges dessutom i förtydligande syfte att kronofogdemyndigheten har rätt att ansöka om likvidation. Av paragrafen framgår att kronofogdemyndigheten har en allmän behö-righet att företräda det allmänna i fråga om fordringar hos en gäldenär som försatts i konkurs. Av paragrafen framgår att det är RSV som skall föra det allmännas talan i överrätt när det gäller frågor om konkurs och likvidation. Paragrafen anger under vilka förutsättningar kronofogdemyndigheten kan avbryta indrivningen tills vidare. Förfarandet ersätter det som regleras i 66 och 67 §§ UBL. Bestämmelsen i UBL kan således upphävas. Närmare föreskrifter i fråga om avbrytande av indrivning kan komma att meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. De myndighetsbeslut som aktualiseras genom lagen rör i första hand uppskov, säkerhet, konkursansökan, åtgärder i konkurs och avbrytande av indrivning. Det rör sig genomgående om frågor som faller inom ramen för det allmännas borgenärsfunktion och inte berör den verkställig- het som regleras i UB. I 18 kap. UB finns bestämmelser som anger om talan får föras mot verkställighetsbeslut. Här kan nämnas att enligt 18 kap. 6 § UB får talan i princip inte föras mot beslut som endast utgör förberedelse till senare beslut som kan överklagas. Vid gäldenärsutredning (6 §) vidtar kronofogdemyndigheten många åtgärder som inte typiskt sett är beslut och inte ens kan beskrivas som förberedelse till beslut. Här är, liksom vid tillgångsundersökning enligt 4 kap. 9 § UB, fråga om att göra efterforskning i olika register och att ta del av material som gäldenären själv kan tänkas inneha, t.ex. räkenskapshandlingar. En gäldenärsutredning bygger emellertid på gäldenärens frivilliga medverkan. Det finns därför knappast något behov för gäldenären att kunna överklaga någon åtgärd som kronofogdemyndigheten vidtar under denna utredning. Beträffande uppskov kommer främst i fråga kronofogdemyndighetens vägran att bevilja uppskov (7 §) eller myndighetens beslut att återkalla beviljat uppskov (9 § andra stycket). Vad gäller säkerhet knyter sig intresset i första hand till kronofogdemyndighetens vägran att ta emot erbju- den säkerhet (10 §) eller myndighetens beslut rörande frågan under vilka förutsättningar säkerheten får tas i anspråk (12 §). Bestämmelserna om uppskov och säkerhet är emellertid så konstruerade att en gäldenär aldrig med fog kan hävda att han har någon rätt att t.ex. påfordra uppskov även om säkerhet erbjuds. Vad som händer när kronofogdemyndigheten finner att uppskov inte kan beviljas är därför bara att den betalningsskyldighet som åvilar gäldenären på grund av det bakomliggande beskattningsbeslutet aktualiseras. Vad nu sagts gäller också när beviljat uppskov återkallas eller kronofogdemyndigheten vägrar att ta emot erbjuden säkerhet eller beslutar under vilka förutsättningar säkerheten skall få tas i anspråk. Det är rimligt att detta inte är förhållanden som får överklagas. Samma synsätt kommer för övrigt redan till uttryck i 5 § säkerhetslagen. Annorlunda förhåller det sig med kronofogdemyndighetens beslut att ta ställd säkerhet i anspråk (13 §). Gällande rätt innebär att ett sådant beslut kan överklagas, se härom beträffande pant som säkerhet NJA 1982 s. 727. I fall där säkerheten utgörs av pant är ianspråktagandet att jämställa med en utmätning och en sådan får givetvis överklagas. Behovet av möjlighet till överklagande kan däremot kanske ifrågasättas om säkerheten utgörs av borgen eller företagshypoteksbrev. I dessa fall följs ianspråktagandet av att kronofogdemyndigheten utmäter egendom hos den som ställt säkerheten eller gör konkursansökan. Vid klagan över utmätningen eller vid prövningen av konkursansökningen kan då ianspråktagandet bli prövat.