prop · GG03222 · 1993-03-25 00:00:00 — Regeringens proposition 1992/93:222 om ändringar i svensk försäkringsavtalsrätt med anledning av Regeringen föreslår att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet . I propositionen behandlas frågan om en anpassning av svensk försäkringsavtalsrätt till reglerna i EG-direktiven om livförsäkring och skadeförsäkring. Direktiven ingår i det regelverk som omfattas av . I propositionen föreslås nya lagregler på två områden. Det gäller dels frågan om vilket lands lag som skall tillämpas på avtal om livförsäkring eller skadeförsäkring, dels frågan om försäkringstagarens rätt att säga upp ett avtal om individuell livförsäkring inom efter det att han har fått kännedom om att avtalet har kommit till stånd. Det föreslås att direktivens regler om lagval skall införlivas i svensk rätt genom en särskild lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal som har anknytning till stater inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Enligt den nya lagen blir huvudregeln för avtal om livförsäkring att lagen i den EES-stat där försäkringstagaren, om han är en fysisk person, har sin vanliga vistelseort skall tillämpas på försäkringsavtalet. Är försäkringstagaren en juridisk person, tillämpas i stället lagen i den EES-stat där det driftställe som avtalet gäller för är beläget. För avtal om skadeförsäkring innebär huvudregeln att lagen i den EES-stat där risken är belägen skall tillämpas på avtalet, om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning i den staten. En EG-regel om rätt för försäkringstagaren att säga upp avtal om livförsäkring föreslås bli införd i svensk rätt genom en ny paragraf i lagen (1927:77) om försäkringsavtal. Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal Härigenom föreskrivs följande[1]. 1 § Denna lag tillämpas på sådana avtal om livförsäkring som har anknytning till två eller flera stater inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-stater), om försäkringstagaren är en fysisk person som har sin vanliga vistelseort i en EES-stat eller om försäkringstagaren är en juridisk person och det driftställe som avtalet gäller för är beläget i en EES-stat. Med livförsäkring avses i denna lag sådana försäkringar som anges i 2 kap. 3 b § försäkringsrörelselagen (1982:713)[2]. 2 § Denna lag tillämpas också på sådana avtal om skadeförsäkring som har anknytning till två eller flera EES-stater, om den försäkrade risken är belägen i en EES-stat. Med skadeförsäkring avses i denna lag sådana försäkringar som anges i 2 kap. 3 a § försäkringsrörelselagen (1982:713)[3]. 3 § Med EES-stat där risken är belägen avses i denna lag a) när försäkringen avser antingen byggnad eller byggnad och dess innehåll, till den del byggnaden och innehållet täcks av samma försäkring, den EES-stat i vilken egendomen är belägen, b) när försäkringen avser registreringspliktigt fordon, den EES-stat där registreringen har skett, c) när försäkringen har en giltighetstid av eller mindre och oberoende av försäkringsklass täcker rese- eller semesterrisker, den EES-stat där försäkringstagaren har tecknat försäkringen, d) i andra fall än de som uttryckligen omfattas av a-c, om försäkringstagaren är en fysisk person, den EES-stat där han har sin vanliga vistelseort eller, om försäkringstagaren är en juridisk person, den EES-stat där det driftställe som avtalet gäller för är beläget. 4 § Lagen gäller inte återförsäkring eller försäkring som avses i lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring, lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, lagen (1979:84) om delpensionsför- säkring, lagen (1991:1047) om sjuklön eller lagen (1993:16) om försäkring mot vissa semesterlönekostnader. Tillämplig lag för avtal om livförsäkring 5 § På ett avtal om livförsäkring tillämpas lagen i den EES-stat där försäkringstagaren, om han är en fysisk person, har sin vanliga vistelseort. Om försäkringstagaren är en juridisk person, tillämpas lagen i den EES-stat där det driftställe som avtalet gäller för är beläget. Om försäkringstagaren är en fysisk person som har sin vanliga vistelseort i en EES-stat och är medborgare i en annan EES-stat, får parterna avtala att lagen i den EES-stat där han är medborgare skall tillämpas. Om den lag som är tillämplig enligt första stycket är utländsk och medger det, får parterna avtala att lagen i någon annan stat skall tillämpas. Tillämplig lag för avtal om skadeförsäkring 6 § Om försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning i den EES-stat där risken är belägen, skall lagen i den staten tillämpas på ett avtal om skadeförsäkring. Om den lagen är utländsk och medger det, får parterna avtala att lagen i någon annan stat skall tillämpas. 7 § Om försäkringstagaren inte har sin vanliga vistelseort eller inte har sin centrala förvaltning i den EES-stat där risken är belägen, får parterna avtala att tillämplig lag för ett avtal om skadeförsäkring skall vara antingen lagen i den EES-stat där risken är belägen eller lagen i den stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning. Om försäkringstagaren bedriver näringsverksamhet och avtalet omfattar två eller flera risker hänförliga till sådan verksamhet och belägna i skilda EES-stater, får parterna i stället för vad som sägs i första stycket avtala att tillämplig lag för avtalet skall vara lagen i någon av dessa EES-stater eller i den stat där försäkringstagaren har sin vanliga vistelseort eller har sin centrala förvaltning. Om lagen i de EES-stater som avses i första eller andra stycket ger parterna större frihet att avtala om tillämplig lag för avtalet, får parterna utnyttja denna avtalsfrihet. 8 § Om de risker som omfattas av försäkringsavtalet är begränsade till händelser som uppkommer i en annan EES-stat än den EES-stat där risken är belägen, får parterna avtala att lagen i den förstnämnda staten skall tillämpas trots bestämmelserna i 6 och 7 §§. 9 § Trots bestämmelserna i 6 och 7 §§ får parterna avtala vilken stats lag som skall vara tillämplig på försäkringsavtalet, om detta gäller en risk som hänför sig till 1. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 4-7, 11 och 12 försäkringsrörelselagen (1982:713)[1], 2. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 14 och 15 försäkringsrörelselagen, om försäkringstagaren är näringsidkare och den försäkrade risken avser näringsverksamheten, eller 3. någon av de försäkringsklasser som anges i 2 kap. 3 a § första stycket 3, 8-10, 13 och 16 försäkringsrörelselagen, om försäkringstagaren är näringsidkare och minst två av följande förutsättningar är uppfyllda enligt senast fastställda resultat- och balansräkning: a) Försäkringstagaren har en balansomslutning som uppgår till minst ett belopp motsvarande 6 200 000 ecu. b) Försäkringstagaren har en bruttoomsättning som uppgår till minst ett belopp motsvarande 12 800 000 ecu. c) Försäkringstagaren har haft i genomsnitt minst 250 personer anställda. Om försäkringstagaren ingår i en koncern som avger kon- cernredovisning, skall förutsättningarna i första stycket 3 gälla koncernen. 10 § Om parterna i ett fall som avses i 6 eller 9 § har avtalat att en viss stats lag skall tillämpas men alla övriga omständigheter av betydelse vid tiden för nämnda avtal anknyter till en och samma EES-stat, skall sådana bestämmelser i den sistnämnda statens lag tillämpas som enligt den lagen inte får åsidosättas genom avtal. 11 § Parternas val av tillämplig lag enligt 6-9 §§ skall antingen uttryckligen anges i försäkringsavtalet eller framgå av omständigheterna. Om så inte är fallet skall, såvida inte annat följer av 6 §, på avtalet tillämpas lagen i den av staterna enligt 7, 8 eller 10 § till vilken avtalet har sin närmaste anknytning. Om inte annat visas, skall avtalet anses ha sin närmaste anknytning till den EES-stat där risken är belägen. Har en avskiljbar del av avtalet en starkare anknytning till någon annan av de stater som avses i 7, 8 eller 10 § än till den stat vars lag enligt första stycket andra meningen skall tillämpas på avtalet, får lagen i den förstnämnda staten tillämpas på denna del av avtalet, om det finns synnerliga skäl för det. Tillämplig lag för avtal om obligatorisk skadeförsäkring 12 § På ett avtal om obligatorisk skadeförsäkring tillämpas, i stället för vad som annars skulle följa av 6-11 §§, lagen i den EES-stat som har föreskrivit skyldigheten att teckna försäkring. 13 § Om en tvist om försäkringsavtal handläggs vid svensk domstol, skall utan hinder av bestämmelserna i denna lag sådana svenska bestämmelser tillämpas som inte får åsidosättas oavsett vilken stats lag som i övrigt är tillämplig på avtalet. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. **FOOTNOTES** [1]Jfr bilaga IX och rådets direktiv /357/EEG (EGT nr L 172, , s. 1) m.fl. [2]Lydelse enligt lagrådsremiss om ändrad lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av . [3]Se not 2. [1]Lydelse enligt lagrådsremiss om ändrad lagstiftning för försäkringsverksamhet med anledning av . 3 2 Förslag till Lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal Härigenom föreskrivs att det i lagen (1927:77) om försäkringsavtal skall införas en ny paragraf, 97 a §, av följande lydelse. 97 a § Försäkringstagaren har rätt att säga upp försäkringen från den dag då han fick kännedom om att avtalet kommit till stånd. Detta gäller dock inte 1. försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen, eller 2. försäkringar med en avtalad giltighetstid eller mindre. Om försäkringstagaren säger upp avtalet enligt första stycket, befrias han från alla framtida förpliktelser som annars följer av avtalet. Förbehåll, som i jämförelse med första och andra styckena är till nackdel för försäkringstagaren, får inte åberopas av försäkringsgivaren. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Lagen tillämpas endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , Proposition om ändringar i svensk försäkringsavtalsrätt med anledning av har godkänt avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, (prop. 1991/92:170, bet. 1992/93:EU1, rskr. 1992/93:18). Genom avtalet har och övriga deltagande EFTA-länder förbundit sig att införliva stora delar av i sin rättsordning. Regeringen har beslutat prop. 1992/93:225 om godkännande av protokoll med justeringar av avtalet om EES m.m. Protokollet är föranlett av att på grund av ett negativt utfall i en folkomröstning inte kan ratificera . Genom skapas ett samarbetsområde där varor, tjänster, personer och kapital skall kunna röra sig fritt över gränserna. Man talar om de fyra friheterna. Samarbetet skall ske på grundval av de delar av - l''''acquis communautaire - som har bedömts relevanta för ett deltagande i EG:s inre marknad. Dessa regler har integrerats i och skall inordnas i EFTA-ländernas rättsordningar. Enhetliga regler skall gälla inom hela samarbetsområdet. På området för finansiella tjänster har och övriga EES-stater genom avtalet åtagit sig att införa regler om etableringsfrihet och om rätt att tillhandahålla tjänster motsvarande vad som enligt gäller för medlemsländerna i EG. De grundläggande reglerna om etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster finns i artiklarna 31 och 36 i . Dessa artiklar hänvisar i sin tur till preciserade regler i särskilda bilagor till avtalet. Av dessa hänför sig bilaga IX till området för finansiella tjänster, omfattande bl.a. De centrala EES-reglerna för försäkringsverksamhet finns i de EG-direktiv som benämns första skadeförsäkringsdirektivet (73/239/EEG) och andra skadeförsäkringsdirektivet (88/357/EEG) samt första livförsäkringsdirektivet (79/267/EEG) och andra livförsäk- ringsdirektivet (90/619/EEG). har EG antagit såväl ett tredje skadeförsäkringsdirektiv (92/49/EEG) som ett tredje livförsäkringsdirektiv (92/96/EEG). Dessa båda direktiv ingår inte ännu i men avsikten är att de skall integreras i detta. Gemensamt för alla de nämnda direktiven är att de avser huvudsakligen frågor om försäkringsrörelse. Första och andra livförsäkringsdirektiven samt första och andra skadeförsäkringsdirektiven ligger till grund för förslag till lagstiftning som utarbetats inom . Statsrådet kommer att anmäla frågan om remiss till Lagrådet av detta förslag. I lagstiftningsärende undantas två frågor som hör till ansvarsområde. Det gäller dels regler om lagval i det andra skadeförsäkringsdirektivet och i det andra livförsäkrings- direktivet, dels en regel om uppsägningsrätt för försäkringstagaren i det andra livförsäkringsdirektivet. Utdrag ur dessa direktiv på engelska resp. svenska bör fogas som bilagor 1 och 2 resp. 3 och 4 till protokollet i detta ärende. Nyssnämnda regler har behandlats i en inom upprättad promemoria, EG-anpassning av svensk försäkringsavtalsrätt (Ds 1992:28). I promemorian föreslås att lagvalsreglerna införlivas i svensk rätt genom en särskild lag samt att regeln om uppsägningsrätt tas in i lagen (1927:77) om försäkringsavtal. Promemorian har remissbehandlats. Till protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av promemorian som bilaga 5, dels promemorians lagförslag som bilaga 6, dels en förteckning över remissinstanserna som bilaga 7. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 92-1474). Jag kommer i det följande att ta upp de lagstiftnings- frågor som har behandlats i promemorian från . Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal, m.m. som hade upprättats inom . Lagrådsremissens lagförslag bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 8. Lagrådet har yttrat sig över förslagen. Yttrandet bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 9. Lagrådet har godtagit förslagen men har på en punkt ifrågasatt valet av terminologi. Lagrådet har förordat att uttrycket "hemvist" byts mot "vanliga vistelseort" som motsvarighet till uttrycket "habitual " i den engelska versionen av EG-direktiven. Som framgår av det följande (se avsnitt 4.1) delar jag Lagrådets uppfattning. Jag har gjort några redaktionella ändringar i de remitterade lagförslagen. Vidare föreslår jag en ändring som är föranledd av senare tillkommen lagstiftning (se specialmotiveringen till 4 § i förslaget till lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal). Slutligen har utformningen av 1 och 9 §§ i förslaget till lag om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal anpassats för att stämma överens med lagförslagen i lagstiftningsärende. I ärendet har jag samrått med statsrådet . Promemorians förslag har av de flesta remissinstanserna bemötts positivt eller lämnats utan erinran. Jag lägger därför promemorians förslag i de flesta avseenden till grund för mina ställningstaganden. På ett par punkter gör jag en annan bedömning än den som redovisas i promemorian. Några remissinstanser har kritiserat att de svenska lagvalsreglerna lagtekniskt nära återspeglar direktivens bestämmelser. I några fall har anförts att vissa frågor behöver utvecklas närmare, såsom innebörden av vissa begrepp och uttryck hämtade från direktiven. Från flera håll har man pekat på oklarheter och efterlyst ytterligare vägledning för tolkning och tillämpning av reglerna. Till detta vill jag erinra om att syftet med lagstiftningen är att anpassa svensk rätt till EG-direktivens regler. Reglerna i direktiven är utformade så att möjligheterna att avvika från direktivtexten är mycket begränsade. Man måste då gå försiktigt till väga för att inte avlägsna sig från direktivens EG-rättsliga innebörd. Vissa begrepp och uttryck i direktivtexten måste användas också i de svenska reglerna, eftersom det inte finns utrymme för att ersätta dem med andra inarbetade nationella formuleringar. Vidare är det uteslutet att med utförliga svenska lagmotiv ge anvisningar för tolkningen av oklara bestämmelser i . Vad jag nu anfört gäller på motsvarande sätt när andra EG-regler till följd av skall införlivas i svensk rätt, se prop. 1991/92:170 s. 149 f. och bet. 1992/93:EU1 s. 170 f. I praktiken betyder detta att hittillsvarande svensk lagstiftningsteknik kommer att i vissa avseenden grundligt förändras med ett och, längre fram, genom ett EG-medlemskap. Till EG:s lagstiftning finns inte förarbeten av den typ som vi är vana vid i . Beslut om ny lagstiftning i EG utgör inte sällan kompromisser inom rådet och kommissionen, beslut som dessutom har förhandlats fram utan offentlig insyn. De enda officiella motiv som finns till EG-lagstiftning är de relativt kortfattade och allmänt hållna ingresser (preamblar) som vanligen inleder varje förordning eller direktiv. Dessa ingresser är inte av den resonerande eller argumenterande karaktär som vi hos oss finner i propositioner och utskottsbetänkanden. Några uttalanden om hur en viss bestämmelse i en förordning eller ett direktiv skall tolkas förekommer inte där. Inte heller i några andra dokument eller uttalanden från kommissionen eller ministerrådet i samband med att nya regler antas ges någon sådan vägledning. Detta beror på att det är som enligt EG:s rättsordning är exklusivt behörig att göra auktoritativa uttalanden om innebörden av . I (artikel 6) finns regler om en enhetlig tolkning och tillämpning av EES-regler som materiellt motsvaras av regler i EG-rätten. Redan detta förhållande omöjliggör i princip att vi i propositioner eller utskottsbetänkanden i samband med att vi införlivar sådana regler med svensk rätt ger anvisningar om hur dessa regler bör tolkas. Härtill kommer att vi enligt avtalet skall införliva förordningar som sådana, dvs. utan några som helst ändringar eller tillägg, och att vi när det gäller direktiv har valfrihet endast i fråga om formerna för och sättet för införlivande. I lagförarbeten på de områden som omfattas av finns det inte något utrymme för sådana motivuttalanden om hur vissa regler bör tolkas som hos oss av tradition har tillmätts stor betydelse i domstolarnas rättstillämpning. Detta innebär emellertid inte att motivuttalanden helt kommer att saknas på dessa områden. Bl.a. kan det vara lämpligt att i en lagrådsremiss eller en proposition som gäller införlivande av ett EG-direktiv göra uttalanden om varför en viss föreslagen reglering kan anses överensstämma med vad det ifrågavarande direktivet kräver. Till ledning för rättstillämpningen kan det vidare finnas anledning att beskriva reglernas bakgrund, inbördes förhållande och dylikt. Vad jag nu anfört innebär alltså att det inte kan komma i fråga att genom lagbestämmelser eller motivuttalanden genomföra en svensk tolkning av direktivens regler som riskerar att avvika från EG-rättens. Det medför att man i på samma sätt som inom EG får leva med en viss osäkerhet om direktivens innebörd intill dess denna preciseras genom domstolsavgöranden eller på annat sätt. Som framhålls i prop. 1991/92:170 och som också har understrukit medför denna förändrade lagstiftningsteknik att domstolarnas betydelse över huvud taget torde komma att öka, som det kommer att ställas stora krav på de dömande instanserna. På grund av det anförda ansluter jag mig till den lagstiftningsteknik som använts i promemorian. Beträffande några bestämmelser föreslår jag vissa omformuleringar för att bestämmelserna skall stämma bättre överens med EG-reglerna. I detta sammanhang vill jag nämna att en remissinstans, Hovrätten för , har efterlyst vägledning även beträffande en del allmänna frågor som aktualiseras inom den internationella privaträtten, såsom frågan om en domstol skall tillämpa lagvalsreglerna självmant eller först om de åberopas av någon av parterna. Frågor av den karaktären regleras inte i direktiven och de måste även i fortsättningen lösas i rättstillämpningen. 2.2 Regler om lagval Avtalsstatutet[2] I den svenska internationella privaträtten anses varje enskilt förmögenhetsrättsligt avtal i princip vara underkastat ett visst lands lag. Denna rättsordning betecknas som kontraktets avtalsstatut. Man skall således kunna hänföra varje avtal under en viss rättsordning. Enligt avtalsstatutet prövas först och främst frågor om ett avtals giltighet. Det gäller regler om hur avtal kommer till stånd och huruvida avtalet är ogiltigt på grund av tvång, svek, misstag o.d. Avtalsstatutet används också för att avgöra frågor om de avtalsslutande parternas inbördes rättigheter och förpliktelser på grund av avtalet. Avtalsstatutet bestämmer ramen för parternas avtalsfrihet, såtillvida att avtal eller enskilda avtalsvillkor som strider mot tvingande regler i avtalsstatutet är ogiltiga. Om parterna inte utnyttjar den avtalsfrihet som de har enligt avtalsstatutet, blir det de dispositiva bestämmelserna i den rättsordningen som skall användas för att tolka och utfylla avtalet. Avtalsstatutet tillämpas också i fråga om skadeståndsskyldighet på grund av kontraktsbrott, preskription och skyldighet att betala ränta. Vidare anses frågor om en avtalsparts överlåtelse av rättigheter enligt avtalet och andra typer av ändringar i avtalet följa avtalsstatutets regler. Också frågor om kvittning anses höra till avtalsstatutets tillämpningsom- råde. Som exempel på frågor där avtalsstatutet inte är tillämpligt kan nämnas parternas rättskapacitet och rättshandlingsförmåga. Frågan om en person har behörighet att på grund av fullmakt ingå avtal i annans namn anses också ligga utanför avtalsstatutets tillämpningsområde. Detsamma gäller avtalets sakrättsliga verkningar; här gäller i stället de sakrättsliga lagvalsreglerna. I svensk rätt finns det inte några allmänna internationellt privaträttsliga lagregler om sättet att fastställa avtalsstatutet. Skrivna lagvalsregler finns i första hand i lagen (1964:528) om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker, växellagen (1932:130) och checklagen (1932:131). Dessutom finner man i vissa lagar enstaka, ofta ofullständiga och ensidiga, lagvalsregler avseende vissa speciella rättsförhållanden. När man skall fastställa avtalsstatutet utanför nu nämnda reglers tillämpningsområde är man hänvisad till den juridiska litteraturen och till ett antal rättsfall. Utgångspunkten är här att parterna i ett avtal som har internationell karaktär själva får bestämma vilket lands lag som skall vara avtalsstatut för deras överenskommelse. Det har dock i den rättsliga litteraturen hävdats att deras valfrihet skulle begränsas till de rättsordningar som har en stark naturlig anknytning till rättsförhållandet för att inte parterna skulle ha obegränsade möjligheter att undkomma tvingande civilrättslig lagstiftning. Den moderna in- ställningen torde vara att en anknytning till den valda lagen inte erfordras så snart ett rimligt intresse för det gjorda lagvalet kan konstateras hos parterna eller en av dem. En annan begränsning som föreslagits i litteraturen går ut på att man i den svagare partens intresse i det närmaste utesluter avtalsparternas rätt att själva välja tillämplig lag i anställnings- och konsumentavtal, så att parternas lagval skall vara avgörande endast i fråga om vanliga kommersiella avtal. Tanken har då varit att tvingande bestämmelser på dessa områden är ett slags ordre public-- regler, dvs. de slår igenom i vissa fall även när utländsk rätt i princip är tillämplig på rättsförhållandet. Man skall därvid fastställa tillämplig lag med hjälp av vanliga internationellt privaträttsliga principer, men vissa svenska ordre public-regler slår igenom även när rättsförhållandet i princip är underkastat ett främmande avtalsstatut. Om parterna inte har valt något visst lands lag, anses avtalsstatutet vara rättsordningen i det land som uppvisar den starkaste och mest relevanta anknytningen till avtalet.