prop · GH03150 · 1993-12-31 00:00:00 — Dessa åtoganden är politiskt snarare än legalt bindande; bristandeefterlevnad kan inte dras inför . Föratt främja den önskade disciplinen i fråga om underskott och skuldsättningfmns olika åtgärder som syftar till att begränsa risken för en icke önskadutveckling: i)Som en del av lagstiftningen i förbjuds medlemsländemascentralbanker att ställa krediter till regeringaraas förfogande. Därmedförhindras s.k. monetär finansiering av underskott och skulduppbyggnad.Fördraget förbjuder likaledes positiv särbehandling av myndigheter ochoffentliga institutioner hos banker och andra kreditinstitut. ii)I det löpande ekonomisk-politiska samarbetet kommer utvecklingen av skuldkvotenatt vara en del av den s.k. multilaterala övervakningen. 1 denna ingår bl.akonvergensprogrammen och de allmänna riktlinjema för den ekonomiska politiken.1 den multilaterala övervakningen utövas genom regelbundna diskussionergmpptryck i syfte att förmå medlemsländema att leva upp till krav på ennationell statsskuldspolitik genom att följa gemensamt utformaderekommendationer om åtoganden i den ekonomiska politiken. Ui)Vidare finns regeln om s.k. no bailing out. Detta innebär att medlemsländemaförbinder sig att inte finansiellt undsätta ett land som genom egen förskyllanhamnat i betalningssvårigheter Syftet är att ett land på de finansiellamarknadema ska få bära kostnadema av en misskött ekonomisk politik genomriskpremier på dess statsobligationer, och att det inte skall kunna vältra överdenna kostnad på de andra länderaa som sköter sin ekonomiska politik. Ökadfinanspolitisk disciplin i alla länder ska därigenom uppnås. Det liggeremellertid nära till hands att sätta frågetecken vid trovärdigheten i en sådanordning mellan länder som deltar i ett så nära samarbete. De negativaeffekteraa för unionens medlemmar kan bli större om de tillåter en medlemsstatatt gå i stotsfmansiell bankratt än om de hjälper landet i fråga. iv)Det ursprangligen kanske skarpaste instramentet för att uppnå öve- Prop.1993/94:150 renskomna mål för den ekonomiska politiken är konvergenskriterietom Bilaga 1.1 skuldkvotens storlek och utveckling. Ett land vars skuldkvot ärhögre än referensvärdet av BNP och/eller hotar att öka i en oroväckandetakt, kan hållas utanför deltagande i valutounionen med hänvisning tillbristande konvergens. (Det bör framhållas att referensvärdet inte döljer någonuppfattning om lämplig nivå på skuldsättningen. Det motsvarar snarare den då(1990/91) genomsnittliga nivån på skuldkvoten i EG-länderaa. Vid i nominelltillväxt leder ett budgetunderskott på av BNP till en skuldkvot.) Enligtfördraget skall skuldkvoten inte överstiga referensvärdet , om den inte"minskar tillräckligt och närmar sig referensvärdet i en tillfredsställandetakt". En allmän tolkning av detta kriterium är att EU i bedömningenav skuldsättningen kommer att to fasto mer på den trendmässiga utvecklingen änpå nivån. Det innebär att en skuldkvot högre än kan komma att accepterasom den stabiliserats/minskats under och föratsättningama för enfortsatt minskning bedöms som goda. är det endast ett mindre antalmedlemsländer som uppfyller kriteriet. Mot bakgrand av det rådandekonjunkturläget kommer proceduren sannolikt att tillämpas med storåterhållsamhet. v)En särskild procedur (excessive deficit procedure) inrättas enligt fördragetsart. Enligt proceduren skall gemenskapen följa efterlevnaden avmålsättningama för de offentliga finansema i medlemsländeraa och i dettasammanhang identifiera allvarliga avsteg (gross errors). 14.6.1EU och politiken i enskilda länder Högoch stigande skuldkvot samt mycket stora budgetunderskott strider motmedlemsländemas långsiktiga nationella egenintresse och därmed också mot deöverenskomna normeraa för ekonomisk politik i EU. Ländema kommer därför attutöva press mot varandra så att länder med stora underskott/hög skuldkvotkorrigerar dessa. Enminskning av skuldkvoten med hjälp av en hög inflationstakt skulle strida motEU:s överenskomna målsättning i fråga om prisstabilitet, varför en sådanstrategi framstår som mindre sannolik. Med dagens fria kapitalrörelser skulleen sådan politik dessutom sannolikt slå igenom i växelkurs och räntenivåer, medökad skuldbörda som följd. Blandmedlen för att minska skuldkvoten återstår därför framför allt (real)BNP-tillväxt och/eller primäröverskott i de offenfliga fmansema. Ipolicy-sammanhang kan EU förväntas lägga störst vikt vid strakturellaförändringar, bl.a på arbetsmarknaden, och konsolidering av de offentligafinansema genom överskott i primärbalansen. Detta som medel för att minskaunderskotten och stabilisera/minska skuldkvoten. EnligtOECD:s prognos hamnar tillsammans med , ochGrekland bland de europeiska länder som har en (bratto)skuldkvot för denkonsoliderade offentliga sektora klart över EU-genomsnittet. Om Irlandsnuvarande utveckling består kan landet komma attlänma denna grapp. EU:s ansträngningar i fråga om underskott och Prop.1993/94:150 skuldsättning kan av naturliga skäl förväntas riktas mot dessaländer För Bilaga 1.1 vidkommande samanfaller EU:s målsättningarmed den egna målsättningar att stobiliseraskuldutvecklingen. Sammanfattningsvisär det ännu osäkert hur de nya instmmenten för ekonomisk-politisksamordningallmänna riktlinjer, proceduren vid alltför stora underskott kommer att tillämpas i praktiken. Sannolikt kommer agerandet att käimetecknasav återhållsamhet under den pågående lågkonjunkturen då alla medlemsländer utom dras med stora problem att uppfylla EU:s olika konvergensvillkor.Därefter torde uppmärksamheten komma att koncentreras på länder med höga underskott. Oavsettvilket tillväxtscenario som i efterhand kommer att visa sig vara mest riktigtkommer den offentliga sektora att ha en, historiskt sett,ntycket stor skuld som andel av BNP. Detto gäller oberoende av vilket skuldmåttsom används. skuld är på lång sikt farlig för samhällsekonomin därför att, (i) ifrånvaron av ricardiansk ekvivalens leder en stor och växande skuld till ettlägre sparande vilket hämmar kapitalbildningen, (ii) det fiims en risk för attstoten hanmar i en situation där räntorna på stotsskulden kanbetalas, (iii) skattetrycket eller offentliga utgifter för annat än räntor nåroacceptobla nivåer, uppåt respektive nedåt, på gmnd av att en betydande del avskatteintäktema måste användas till ränteutbetalningar. På kort sikt begränsaren stor stotsskuld det stobiliseringspolitiska handlingsutrymmet genom att enåtstramande finanspolitik måste bedrivas oavsett konjunkturläge. Med en storoch växande statsskuld är inflationen svårare att fömtsäga, vilket tUlsammansmed de större kreditriskeraa, driver upp avkastningskraven för placeringar isvenska statspapper Erfarenheteraafrån länder som har levt med en stor stotsskuld äroroväckande. har trots betydande primäröverskott i statsbudgeten intekunnat minska sin skuldkvot. har lyckats bättre tock vare en högekonomisk tillväxt. En viktig orsak till de höga tillväxttalen är att Irlandhai mottogit stora överföringar från EU. 15 Arbetsmarknadens funktionssätt Prop. Bilaga1.1 har haft låg arbetslöshet och hög förvärvsfrekvens.Den svenska arbetsmarknaden har därigenom utgjort en förebild i denintemationella debatten. Viktiga förklaringsfaktorer är sannolikt en hög gradav reallöneflexibilitet och en aktiv arbetsmarknadspolitik. Efter dendramatiska försvagningen av arbetsmarknadsläget under lågkonjunkturen i 1990-taletsbörjan befinner sig nu i samma situation som stora delar av Västeuropagjorde . Erfarenhetema därifrån visar att arbetslöshetenär trögrörlig nedåt, dvs. den tenderar att bli kvar på en hög nivå även närkonjunkturen vänder uppåt. Detta har aktualiserat frågan om den svenskaarbetsmarknadens funktionssätt och om arbetslösheten skall kunna falla på detsätt som skisseras i det ovan redovisade alteraativet med hög tillväxt utan attlöner och priser accelererar på ett ohållbart sätt. Idet överhettade arbetsmarknadsläge som rådde under 19891990 pressades denöppna arbetslösheten ned till rekordlåga 1,. Denna nivå understeg utan tvekanden jämviktsarbetslöshet som är förenlig med icke accelererande infiation(NAIRU = non accelerating inflation rate of unemployment). Sedan våren 1990har den öppna arbetslösheten stigit, som efterfrågan har fallit. År1993 hade arbetslösheten ökat till . Totalt uppgick andelen arbetslösatillsammans med den andel som deltog i konjunkturberoendearbetsmarknadspolitiska åtgärder till 1993. Däratöver har såväl deundersysselsatto som s.k. latent arbetssökande, dvs. de som vill och kanarbeto men inte aktivt sökt arbete, ökat kraftigt. Enligt teorier omjämviktsarbetslöshet skall löneökningstakten falla så länge arbetslöshetenöverstiger NAIRU. Det är därför anmärkningsvärt att löneökningstakten tilltog1993 trots den dramatiska försvagningen av arbetsmarknadsläget. Denregistrerade löneökningen uppgick då till en oväntot hög ökning motbakgrand av arbetsmarknadsläget och nedväxlingen i inflationstakt.Utvecklingen antyder att lönebildningen är så känslig förarbetsmarknadsläget som historiska samband ger vid handen. Å andra sidan finnsdet skäl att ställa frågan om den registrerade löneökningen till en del är ettstatistiskt fenomen. Löneökningar kan ha registrerats i statistiken utan attdetta motsvarats av en löneförhöjning för någon enskild individ. Slutsatseraaom lönebildningens flexibilitet blir i så fall fundamentalt annorlunda. 15.1 Tillfälliga faktorers bidrag till löneutvecklingen Införarbetet med de kort- och medelfristiga beräkningaraa har Finansdepartementettillsammans med på ett mer systematiskt sätt försökt attanalysera eventuella tillfälliga faktorers bidrag till den uppmättalöneutvecklingen och 1993. Den sammantagna effekten av sådana faktorerkallas här den stmkturella löneglidningen. Sådan löneglidning kan uppstå pågrand av att sysselsättningens sammansättning ändras så att den genomsnittligaproduktivitets- och lönenivån påverkas. Dylikasammansättningseffekter uppstår bl.a. om de som anställs resp. Prop.1993/94:150 avskedas har en annan genomsnittlig lön än de som kvarstår isysselsätt- Bilaga 1.1 ningen. Därtill kommer effekter från avgångsvederlag,förtidspensionering och förändringar i övertidsandelen. Diagram 15.1 Den strukturella lönegUdningen Aloer i bransch/kOn AVOANOSVEOeRtAQ I ÖVERTIO I FÖRnOSPENSKJN Källor: och . Bra«ic/zeffekten verkarneddragande på den genomsnittliga löneutvecklingen. Sysselsättningen harfallit kraftigt inom främst industri- och byggbranschen, som båda har en högrelönenivå än genomsnittet inom näringslivet. Effekten dämpas dock av attsysselsättningen också fallit kraftigt inom handeln som har en, relativt sett,lägre lönenivå. Branscheffekten är beräknad genom att hålla branschstrakturenkonstant mellan 19911992 och 19921993. Båda åren har en ändrad branschsammansättningi näringslivet dragit ned den genomsnitfliga löneökningen i hela ekonomin medca 1/4 respektive 1/. För att undvika en över-eller underskattning av branscheffekten i näringslivet på grand av olikheterinom industrins heterogena delbranscher gjordes samma beräkning förtillverkningsindustrin (SNI3) som för hela näringslivet. Om delbranschemassammansättning hålls mellan 19911992 och 19921993 ändras dengenomsnittliga löneutvecklingen på ett försumbart sätt. Denhypotes som indikerades i den preliminära nationalbudgeten, attlöneutvecklingen skulle vara som störst inom de delbranscher i industrin därsysselsättningen fallit mest, har vare sig kunnat bekräftas eller förkastas.Det framkom inga tydliga mönster alls mellan löne- och sysselsättningsutvecklingen1992 inom industrin. Ett visst samband kan urskiljas , se diagram15.2. Diagram 15.2 Löne- och sysselsättningsutvecklingen inomindustrins olika delbranscher 1993 1993/94:150 Bilaga1.1 -18 -16 -14 -12 -10 -8 -6 -4 Sysselsättningsutvecklingen(obs skalan) Källor: , ochFinansdepartementet. Även/:önseffekten verkar neddragande på den genomsnittliga löneutvecklingen.Sysselsättningen har fallit mer bland män än bland kvinnor Därmed har andelenmän i sysselsättningen minskat med . Eftersommän vanligtvis har en högre lön än kvinnor blir följdaktligen"könseffekten" negativ. Utifrån de lönerelationer som gällde 1991kan könseffekten uppskattas till ca 1/1992 och 1993. Dådet finns en risk att samma fenomen fångas upp i både faktom"bransch" och faktom "kön" är effekten under rabriken"kön" inte inkluderad i sammanräkningen av den strakturellalöneglidningen. De avgångsvederlag sombetalats ut i samband med avskedanden har tillfälligt dragit upp lönekostnaderaai förhållande till antalet arbetade timmar. Underiaget för utbetaladeavgångsvederlag är mycket bristfälligt, men indikationer från enskilda företogoch branschorganisationer visar på relativt begränsade effekter 1993.Uppskattningsvis utgick ungefär lika stora avgångsvederlag 1992 som 1993.Därmed skulle avgångsvederlagen främstha bidragit till den uppmätto löneökningen 1992, medan ut- Prop. 1993/94:150 vecklingen 1993 endast påverkades marginellt. Itakt med att konjunkturläget förbättrats för den konkurrensutsatta sektom ochproduktionen börjat öka har också övertidsandelen inom tillverkningsindustrinstigit något. Den genomsnittliga övertidsandelen steg från 1992 till 3,1993. Om övertidsersättningen antas vara högre än den vanliga lönenskulle den ökade övertidsandelen förklara drygt 1/avlöneutvecklingen . Under1990-talet har antalet nybeviljade/ömrf5pe/i«oner ökat. beviljades ca62 000 personer förtidspension, vilket var knappt 4 000 fler än . Desom förtidspensioneras har vanligtvis en lång sjukdomstid bakom sig och ärvanligen . När dessa personer sjukskrivs kan en effekt på denregistrerade löneutvecklingen uppstå genom att denna ålderskategori har en relativtsett högre lön. Deras bortfall får då till följd att den genomsnittliga lönensjunker Effekter från förtidspensionering ingår i ålderskomponenten. Ev.generösa villkor som givits i samband med förtidspensionering är inkluderade iavgångsvederlagen. liibeU 15.1 Beräkning av den struktureUa lönegUdningen1992 och 1993 Ålder > 1/2 p.e. > 1 p.e. Bransch < -1/2 p.e. -1/2 p.e. Avgångsvederlag+ övertid < 1/2 p.e. < 1/2 p.e. StruktureUlöneglidning < 1 p.e. < 1 p.e. Källor: och . Detfinns sålunda sammansättningseffekter till följd av det kraftiga sysselsättningsrasetsom kan förklara en del av löneutvecklingen både 1992 och 1993, men effekteraagår delvis åt olika håll. Sammantaget beräknas maximalt 1 procentenhetförklaras av tillfälliga effekter. Detta innebär följakfligen att den"vanliga" eller "egentliga" löneökningen skulle uppgå tUlca 2 1/1992 och 1993, dvs. den egentliga löneökningstakten skulle hatUltogit 1993. Olikastatistikkällor indikerar emellertid olika löneutvecklingstakter . Enligtden s.k. förtjänststotistiken uppgick löneökningen till 1993. Detta innebaren sänkt löneutvecklingstakt jämfört med , enligt denna källa.Förtjänststotistiken inkluderar endast en del av de ovan nämnda tillfälligaeffekteraa. Statistiken är också relativt ny, varför det är svårt att värderadess tillförlitlighet. Det kan därför inte uteslutas att den"egentliga" löneökningen var lägre än 1993. Enunderiiggande löneökningstakt på 1993 tyder på en ökad okänslighet förarbetsmarknadsläget i lönebildningen. Om den historiska känsligheten såsomden kommer till uttryck i ekonometriska skattningar fortferande hade gällt,skulle löneraa ha sänkts i nominella termer 1993. Motdenna bakgrand kan det ifrågasättas om den svenska arbetsmarknaden har denanpassningsförmåga och den flexibilitet som är nödvändig för att målet om enhalvering av arbetslösheten skall kunna uppnås. hållandevishöga löneökningen 1993 tyder på att så inte är fallet. Det blir Prop.1993/94:150 då naturligt att ställa frågan hur arbetsmarknaden, genom olikaåtgärder Bilaga 1.1 från politikers och arbetsmarknadens parters sida, kanförändras så att möjlighetema att uppnå de fastställda målen förbättras. 15.2 Hur kan arbetsmarknaden förändras? Bekämpningenav arbetslösheten har, i takt med att andelen arbetslösa ökat, blivit ett alltviktigare inslag i industriländemas ekonomiska politik under de senaste åren.Enskilda länders åtgärder mot arbetslösheten den nationella politiken harmöjlighet att bli mer verkningsfull om den vidtas i samklang med andra länderinom ramen för en gemensamt utarbetad strategi. Med denna utgångspunkt pågårockså ett intensivt intemationellt samarbete i syfte att bekämpaarbetslösheten. Inom ramaraa för , G7, EU, EFTA och det nordiska samarbetethar sålunda initiativ tagits för att finna gemensamma strategier mot arbetslösheten. Samarbetetinom de olika organisationeraa grandar sig i stor utsträckning på en gemensamsyn på problemens natur och vad som krävs för att få bukt med dem. Det rådersålunda enighet om att arbetslösheten har såväl konjunkturella som stmkturellaorsaker. De flesto ekonomier uppvisar bristande förmåga att anpassa sig tillförändrade föratsättningar. Straktur-problemen har gjort det allt svårare attminska arbetslösheten med makroekonomiska åtgärder Konkurtenstrycket frånövriga delar av världen har ökat. Utangenomgripande strakturella reformer och ökad konkurrenskraft föreligger allvarligarisker för en hög och bestående arbetslöshet bland industriländeraa även närkonjunkturen förbättras. Det råder samstämmighet om att fortsatt låg inflationoch sunda offentliga finanser är avgörande föratsättningar för att det skallvara möjligt att få till stånd en tillväxt som minskar arbetslösheten, entillväxt som i första hand måste genereras genom lägre räntor I , som presenterades , anges en halvering avarbetslösheten fram som mål. Förbättrad konkurrenskraft och ökadtillväxt är nyckelbegrepp i den den strategi som ställs upp för att nå dettamål. Utbildning, forskning och infrastrakturinvesteringar utgör centrala medelför att stärka tillväxten och sysselsättningen på . Det framhållsemellertid i att för att det uppställda målet skall kunna nås krävssannolikt en högre sysselsättningsintensitet i tillväxten, dvs. arbetskraftensandel i produktionen måste öka. Med en tillväxttakt uppgående till i genomsnitt3 % inom den Europeiska Unionen under resten av 1990-talet ikombination med en ökning av tillväxtens sysselsättningsintensitet med mellanen halv och en procentenhet dvs. en reduktion av "gapet" mellantrendmässig produktionstillväxt och sysselsättningstillväxt från förnärvarande till 1 å 1 1/skulle sysselsättningsmålet kunnaförverkligas. 23 1993/94. Föratt såväl en stark tillväxttakt som en ökning av sysselsättningsin- Prop.1993/94:150 tensiteten skall kunna uppnås krävs att arbetsmarknadensfunktionssätt BUaga 1.1 förbättras. Detto bör ske genom högre flexibilitetsåväl vad gäller löner, yrke som anställningsformer. Den geografiskarörligheten bör också öka. För att uppnå detta framhåUs utbildningsinsatser,matchningsåtgärder, liksom en i övrigt aktiv arbetsmarknadspolitik som viktigainstrament. Kostnaderaa för arbetskraften, dvs. arbetsgivaravgifter ochdylikt, bör enligt sänkas. Ävenför är den stora utmaningen under resten av detta decennium attradikalt sänka arbetslösheten. För att detto ska vara möjligt krävs en högtillväxt, som dock inte kan stimuleras fram via en expansiv finanspolitik.Tvärtom måste en kraftfull konsolidering av de offentliga finanseraa äga ram.Tillväxten måste istället genereras av låga realräntor, vilka endast kanetobleras om de nominella räntoraa faller, givet en relativt stobilinflationstakt kring . Traditionellthar hög tillväxt drivit upp inflationstakten. Ökad efterfrågan på arbetskrafthar fört med sig snabbare lönestegringar än vad som varit motiverat avproduktiviteten. Stigande ekonomisk aktivitet har också höjtkapacitetsutnyttjandet, vilket bidragit till förstärkningar av vinstmarginaleraaoch till prisökningar. Densvenska ekonomin har under de uppvisat en hög grad avreallöneflexibilitet. När reallönema hamnat på en så hög nivå attsysselsättningen allvarligt hotots har en kortigering skett. Reallönema harfallit till en nivå där det återigen varit lönsamt att anställa arbetskraft.Problemet har dock varit att flexibiliteten uppnåtts främst via devalveringar,dvs. att inflationstakten hållits uppe. Ettparadigmskifte har skett. En stark uppslutning råder om att den svenskainflationen ska hållas på en mycket låg nivå. Detta är kodifierat iriksbanksfullmäktiges inflationsmål. Den ekonomiska politiken i andraindustriländer har också denna inriktning. Visserligenmedför det faktum att nu har rörlig växelkurs att den direktekopplingen mellan löneutveckling och konkurtenskraft blivit otydligare. Istället finns dock inflationsmålet som penningpolitiskt "ankare".Inflationsdrivande löneökningar leder till högre räntor som på ett mer direktsätt än tidigare dämpar aktiviteten i ekonomin. Föratt en långsiktigt uthållig gynnsam ekonomisk utveckling ska vara möjlig attuppnå och arbetslösheten radikalt reduceras måste således hög ekonomisktillväxt kombineras med låg inflation. Detta sätter arbetsmarknadensfunktionssätt i fokus. Denreallöneflexibilitet som krävs för att arbetsmarknaden ska fungera effektivtmåste i framliden primärt uppnås genom att nominallöneraa varierar itillräcklig grad. Det blir inte längre möjligt att genom en kraftig uppgång iinflationstakten pressa ned reallöneraa och därigenom skapa ökad efterfrågan påarbetskraft. Deti utgångsläget ntycket stora antal människor som saknar ordinarie arbetenställer speciella krav på marknaden. Kan de olika delarbetsmark-nademautvecklas så att efterfrågan och utbud anpassas till varandra på ett sådantsätt att de nominella löneökningaraa hålls nere och inflations- Kan dessutomlöneföljsamheten mellan olika sektorer be- Prop. 1993/94:150 gränsas så attnödvändiga förskjutningar av relativlönema kommer till Bilaga 1.1 stånd? Dentraditionella svenska "löne-lönespiralen" måste brytas. Arbetsmarknadensfunktionsförmåga gäller dock inte bara frågan om löneflexibilitet. Det är ocksåcentralt att den yrkesmässiga och geografiska rörligheten är hög för attobalanser på olika delarbetsmarknader skall kunna elimineras. Om så är falletbehöver heller inte löneskillnadema vara så stora för att den nödvändigaanpassningen till ändrade förutsättningar ska kunna komma till stånd. Här harutbildningen, både inom och utom ramen för arbetsmarknadspolitiken storbetydelse, särskilt på lång sikt. Ökad utbildning kan även medföra minskadelöneskillnader 1 ett kortare perspektiv är arbetsförmedlingens förmåga att"matcha" ihop efterfrågan och utbud mycket viktig. Viden varaktig inflationstakt på måste de långsiktiga nominellalöneökningama begränsas till ca 3 1/2 , under antagande om en långsiktigtrimlig produktivitetsutveckling. kan överskottet avarbetskraft väntas hålla tillbaka både de nominella och reala lönestegringama.Vissa intemationella erfarenheter tyder dock på att hög arbetslöshet har ensvagare lönedämpande effekt ju längre den blir bestående. Det är därföroroväckande att den underliggande löneökningstakten inte tycks ha avtogit 1993jämfört med , i ett skede när arbetslösheten fortsatte att stiga kraftigt. Dehistoriska erfarenheteraa i tyder på att nominallöneflexibili-tetennedåt är begränsad. Det finns dock vissa indikationer på att arbetsmarknadenframöver kan fungera effektivare . En klar tendens finns till attkopplingen mellan löner och produktivitet stärks, bl.a. genom den omstöpningsom förhandlingssystemet genomgår. Strakturella reformer har genomförts sombl.a. syftar till att minska låsningarna på arbetsmarknaden, t.ex.skattereformen, förändringaraa av sjukförsäkringen, den sänkta ersättningenfrån A-kassan och möjligheten till förlängda provanställningar. Föratt säkerställa möjligheten att kraftigt sänka arbetslösheten genom högtillväxt med bibehållen låg inflationstakt är det emellertid önskvärt att fåtill stånd en ännu effektivare arbetsmarknad. 1 det följande ska mot eninteraationell bakgrand diskuteras några olika vägar för att uppnå detta. Ävenom hög tillväxt kräver en väl fungerande arbetsmarknad, föratsätter också enväl fungerande arbetsmarknad hög tillväxt. Det finns ett starkt ömsesidigtberoende.