prop · GG03185 · 1993-03-11 00:00:00 — Regeringen har i proposition 1990/91:175 Om vissa folkhälsofrågor uttalat sig för att det främst med hänsyn till hälsoaspekter finns tillräckliga skäl att införa lagbestämmelser om rökfria miljöer. Det kan självfallet vara svårt att med absolut säkerhet fastställa att vissa sjukdomar som kan ha en latenstid över flera decennier har sin grund i förekomsten av tobaksrök i miljön, s.k. passiv rökning. Vetenskapliga studier pekar dock mot att passiv rökning innebär ökad risk för upp- komst av lungcancer. Vissa studier tyder också på att passiv rökning kan ha betydelse för uppkomsten av hjärt- och kärlsjukdomar. Till detta kommer att ett samband med passiv rökning har påvisats för viss annan ohälsa. Dit hör vissa sjukdomar och besvär hos små barn och hos personer med astma/allergi, luftvägsbesvär eller hjärt-kärlsjukdom. Det är inte ovanligt att personer som är överkänsliga för rök måste undvika att besöka lokaler av gemensamhetskaraktär. Barn vars luftvägar är särskilt känsliga bör också så långt som möjligt skyddas från tobaksrök. Även andra som inte röker känner sig ofta besvärade av att utsättas för tobaksrök. Vidare föredrar även rökare ofta rökfria lokaler, exempelvis att sitta i rökfria avdelningar på tåg. Genom att tillskapa rökfria miljöer kan uppfattningen, t.ex. hos barn och ungdomar, att rökning är ett alltid och överallt accepterat inslag i samhällslivet motverkas. Även om utvecklingen mot rökfria miljöer varit positiv anser jag dock mot denna bakgrund att lagstiftning bör införas för att påskynda att människor inte mot sin vilja skall behöva utsättas för tobaksrök. I det följande behandlar jag de olika kategorier av lokaler m.m. som bör omfattas av lagregler som syftar till att uppnå rökfria miljöer. Till den närmare utformningen av lagreglerna återkommer jag i specialmotiveringen. Lokaler för barnomsorg och skolverksamhet m.m., skolgårdar och liknande samt lokaler för hälso- och sjukvård Av särskild betydelse är att lokaler där barn och ungdom ofta vistas hålls rökfria. Ett rökförbud är i det fallet motiverat inte bara med hänsyn till de särskilda hälsorisker som tobaksrökning innebär för unga människor. Det är också viktigt att man genom rökförbud i lokaler som används av barn och ungdom markerar att rökning inte är önskvärd från samhällets synpunkt. Ett rökförbud kan på det sättet bidra till att ungdomar inte börjar röka. Jag anser således att skollokaler och lokaler för barnomsorg bör vara rökfria. Även lokaler som är avsedda för ungdomars fritidsverksamhet bör omfattas av sådana regler. Lagreglerna bör omfatta alla delar av de aktuella lokalerna som barnen och ungdomarna mer regelbundet vistas i eller har anledning att besöka, alltså såväl klassrum o.d. som expeditioner, korridorer och toaletter m.m. Utredningen föreslog även att rökning skulle förbjudas på skolgårdar och platser utomhus som används i barnomsorgen. Jag delar uppfattningen att rökning inte bör förekomma på sådana platser men anser att lagregleringen bör begränsas till inomhusmiljöer. Jag vill i sammanhanget framhålla att jag finner det angeläget att man lokalt verkar för att motverka rökning på nämnda platser. Jag anser t.ex. inte att det är lämpligt att ha s.k. rökrutor på skolgårdar. En viss opinion finns för att också tillförsäkra barn inom den barnomsorg som bedrivs i bostäder en rökfri miljö. Även om det naturligtvis är av stor betydelse att inte heller barn som vistas i dessa miljöer utsätts för onödiga hälsorisker bör det, som framhölls av regeringen i folkhälsopropositionen och av socialutskottet i dess betänkande 1990/91:SoU 23, inte i lag införas bestämmelser som inkräktar på privata hemmiljöer. Naturligtvis är det angeläget att man på andra vägar verkar för att barn hos dagbarnvårdare inte utsätts för passiv rökning. Ansvaret härför åvilar dock i första hand kommunerna. Även om det i princip inte bör vara tillåtet att röka i skolor och på daghem m.m. anser jag att det skulle leda för långt att i lag förbjuda inrättande av särskilda rökrum för personalen. Det bör finnas möjlighet att beträffande de delar av skollokaler m.m. som är upplåtna enbart för personalen avsätta särskilda utrymmen för rökning. Det är naturligtvis angeläget att bl.a. ventilationen därvid anordnas så att utrymmena utanför rökrummet så långt som är möjligt hålls rökfria. En annan typ av lokaler som det är särskilt angeläget att hålla fria från tobaksrök är lokaler för hälso- och sjukvård inklusive tandvård. Den som är intagen på eller besöker en sjuk- vårdsinrättning e.d. skall självklart inte behöva utsättas för andras tobaksrök. I princip bör därför alla utrymmen inom hälso- och sjukvården inklusive tandvården som utnyttjas eller passeras av patienter vara rökfria. Särskilda rökrum bör dock kunna inrättas för patienterna. Detta bör i första hand gälla patienter inom sluten vård. Möjlighet bör även finnas att inrätta särskilda rökrum för personalen. Lokaler avsedda för gemensamt bruk i bostäder och inrättningar med särskild service eller vård En ytterligare typ av lokaler som det är angeläget att rökning inte förekommer i är sådana lokaler som är avsedda för gemensamt bruk i inrättningar med särskild service eller vård. Jag tänker då på denna typ av lokaler i gruppbostäder för äldre och handikappade m.fl. bostäder. Även behandlingshem o.d. omfattas av bestämmelsen. De motiv som talar för att hålla lokaler avsedda för hälso- och sjukvård rökfria gäller även här. De boendes egna rum i sådana in- rättningar är däremot att betrakta som privata miljöer och omfattas enligt vad närmare utvecklas nedan inte av lagstiftningen om rökfria miljöer. De utrymmen för gemensamt bruk det här är fråga om utgör komplement till de egna bostadsutrymmena. Det är därför naturligt att de som vistas där inte skall behöva befara att mot sin vilja utsättas för tobaksrök. Även beträffande den här kategorin av lokaler bör det finnas möjlighet att avsätta särskilda rökrum eller avgränsade utrymmen där rökning får äga rum. De skäl som åberopats för förbud mot rökning i vissa lokaler avsedda för gemensamt bruk äger i stor utsträckning giltighet även vad avser motsvarande lokaler i kriminalvårdsanstalter och militärförläggningar. I princip bör därför dessa lokaler hållas rökfria. Med hänsyn till de speciella förhållanden som gäller för vistelse i sådana lokaler anser jag dock det motiverat att undanta dessa från lagreglering. Det får förut- sättas att kravet på rökfri miljö för icke-rökare ändå tillgodoses så långt det är möjligt. Att vissa färdmedel såsom bussar och flygplan i inrikes trafik i princip skall vara rökfria är redan nu allmänt accepterat. Denna praxis bör lagfästas. Även andra färdmedel såsom tåg och fartyg i kollektivtrafik, taxibilar m.m. bör vara rökfria. Rökning bör inte heller tillåtas i väntsalar och andra lokaler som de resande får använda. Jag begränsar dock mina förslag till färdmedel i trafik inom . Också i detta sammanhang anser jag att särskilda utrymmen skall kunna avsättas där rökning är tillåten. När det gäller allmänna färdmedel kan detta i princip bara bli tillämpligt när det finns möjlighet att anordna helt skilda utrymmen såsom på tåg. Offentliga tillställningar och allmänna sammankomster I lokaler där offentliga tillställningar eller allmänna sammankomster anordnas bör utgångspunkten vara att lokalerna skall hållas fria från tobaksrök. Detta ligger i linje med vad som i praktiken ofta gäller . Med offentlig tillställning resp. allmän sammankomst avses detsamma som i allmänna ordningsstadgan (1956:617) och lagen (1956:618) om allmänna sammankomster. Utvecklingen har gått i riktning mot att tobaksrökning inte är tillåten vid allt fler sammankomster. stipulerar också ofta förbud mot rökning. Jag finner det angeläget att utvecklingen mot ett mera rökfritt samhälle fortsätter, men är inte beredd att gå så långt som till att föreslå ett lagstadgat generellt förbud mot tobaksrökning i lokaler av detta slag. Jag begränsar mig därför till att föreslå att det i lag föreskrivs att det i sådana lokaler t.ex. för idrottsevenemang, danstillställningar, diskussions- och föredragsmöten, konserter, teater och biografföreställ- ningar, skall * om miljön inte är rökfri * finnas områden där rökning är för- bjuden. Reglerna bör begränsas till arrangemang inomhus men inte enbart till den lokal där själva föreställningen äger rum, utan också avse biutrymmen, såsom vestibuler och foajéer. Jag vill understryka betydelsen av att rökfria områden arrangeras på sådant sätt att även personer som är allergiska mot tobaksrök eller av andra medicinska skäl inte kan vistas i rökiga lokaler ges en reell möjlighet att besöka tillställningar som ordnas för allmänheten. Rökiga foajéer, trapphus etc. kan t.ex. göra det omöjligt för en person som är allergisk mot tobaksrök att besöka en teater, konsert el. dyl. även om själva föreställningen försiggår i en rökfri lokal. I lokaler som på grund av storlek, utformning etc. inte kan uppdelas i områden där rökning är tillåten resp. förbjuden får ägaren eller den som disponerar lokalen avgöra om rökning skall vara tillåten eller förbjuden. De regler som här föreslås är minimiregler. Jag vill understryka att lokaler av angivet slag i största möjliga utsträckning bör hållas helt rökfria. Andra lokaler dit allmänheten har tillträde Vad jag sagt om att avsätta särskilda rökfria områden i lokaler där offentliga tillställningar och allmänna sammankomster anordnas bör, om inte miljön är rökfri, också gälla för andra lokaler av gemensamhetskaraktär till vilka allmänheten har tillträde. Hit hör t.ex. expeditioner och mottagningsrum hos statliga och kommunala myndigheter, postkontor, banklokaler, butiker etc. Flertalet av de lokaler som här avses är i praktiken rökfria. De regler som jag nu föreslår avser givetvis inte någon ändring av denna ordning. Syftet med reglerna är att utöka möjligheterna att vistas i rökfria lokaler. I praktiken blir därför den föreslagna regleringen enbart aktuell för sådana utrymmen där rökning nu är tillåten. När det gäller hotell och andra inrättningar för yrkesmässig upplåtelse av tillfällig bostad har utvecklingen gått mot att allt fler rum hålls rökfria. Eftersom utvecklingen är ojämn finner jag att det ändå behövs lagregler som gäller hotell o.d. Att vissa hotellrum hålls fria från tobaksrök är av värde inte minst för allergiker och andra som är särskilt känsliga för tobaksrök. Utredningen har föreslagit att minst hälften av de rum som upplåts skall vara fria från tobaksrök. Vissa remissinstanser har förordat att av rummen skall vara rökfria, vilket skulle motsvara den andel av befolkningen som inte röker. Även om jag har viss förståelse för dessa synpunkter har jag stannat för att det är tillräckligt att det i lag fastläggs att det skall finnas rum där rökning är förbjuden utan att ange vilken omfattning denna skyldighet har. Det bör kunna överlämnas till enskilda hotellägare eller motsvarande att själva bedöma i vilken omfattning rökfria rum bör finnas. Beträffande restauranger och andra serveringsställen delar jag utredningens bedömning att det är av stor betydelse att det där finns tillgång till rökfria utrymmen. är ofta personalmatsalar och lunchrestauranger helt eller delvis rökfria. I övrigt är det dock mindre vanligt med rökfria avdelningar på restauranger m.m. Klart är att många människor får påtagliga besvär av att äta i rökiga lokaler och att det är fritt från rök på restauranger m.m. är ett önskemål som särskilt framförts av allergiker. Hänsyn måste också tas till personalens intresse av att så långt som möjligt slippa arbeta i rökiga miljöer. Företrädare för restaurangbranschen framför kritik mot utredningens förslag rörande rökfria avdelningar på restauranger m.m. och anför bl.a. att restaurangägare är mycket lyhörda för kundernas såväl uttalade som outtalade önskemål, varför en ökad efterfrågan avseende rökfria miljöer skulle avspegla sig i utformningen av restaurangerna. Som andra remissinstanser anfört avstår dock många från att gå på restaurang just därför att de vill slippa röken. Erfarenheter från andra länder har 15 också visat att en begränsning av rökningen på restauranger m.m. i vissa fall medfört en ökad tillströmning av kunder. På grund av det anförda finner jag att lagstiftningen om rökfria miljöer också bör omfatta restauranger och andra serveringsställen. Vid utformningen av en bestämmelse som rör dessa miljöer bör dock beaktas rökares önskan om att få röka i anslutning till måltider samt att, som anfört, rökning av tradition anses tillåtet och är vanligt förekommande på restauranger. De lokaler som kommer att beröras kan också ha mycket olika utformning. Jag är mot bakgrund av detta inte beredd att, som utredningen, föreslå att det vid en viss andel av sittplatserna i en serveringslokal skall vara förbjudet att röka. Jag ser det i stället som en fördel att kunna överlämna åt restaurangägaren eller motsvarande att lösa denna fråga med beaktande av de lokala förutsättningarna. I likhet med utredningen anser jag att skyldigheten att tillhandahålla rökfria utrymmen bör begränsas till serveringsställen som är av en viss storlek och att gränsen lämpligen bör sättas vid 50 sittplatser. På serveringsställen med mer än 50 sittplatser skall finnas sittplatser inom ett eller flera rökfria områden. Även om jag inte lämnar något förslag om hur utrymmen där rökning är resp. inte är tillåten skall avgränsas eller om hur de skall förhålla sig till varandra i fråga om storleken på utrymmena, förutsätter jag att en avgränsning sker på sådant sätt att gäster som så önskar får en reell möjlighet att undvika att bli utsatta för tobaksrök och att rökfria områden inte görs påtagligt mindre än sådana där rökning är tillåten. Liksom utredningen vill jag också framhålla att rökfria platser inte bör ges sämre placering i lokalen än platser där rökning tillåts. Det föreligger naturligtvis inte något hinder mot att lokalen hålls helt rökfri. I de fall det råder förbud mot rökning bör det förutom tidigare nämnda undantag från reglerna också finnas en möjlighet att i berörda lokaler och andra utrymmen tillåta rökning i viss utsträckning om det är motiverat av särskilda skäl. Dessa skäl kan t.ex. vara relaterade till utrymmets beskaffenhet, såsom att det gäller en lokal med en öppen planlösning och mycket god ventilation eller till fall där krav ställs på avsättning av rökfria områden och det med hänsyn till lokalens ringa storlek m.m. inte framstår som rimligt att kräva sådan avsättning. Vidare kan särskilda skäl anses föreligga med hänsyn till lokalens användningssätt, såsom när det är fråga om en lokal som används för samtalsterapi inom psykiatrisk vård. Om särskilda skäl för avvikelse föreligger måste dock avgöras i varje enskilt fall. i dessa frågor bör, efter bemyndigande från regeringen, kunna meddelas av tillsynsmyndigheterna. Som jag tidigare anfört bör den aktuella lagstiftningen inte gälla några utemiljöer. Inte heller bör några bostäder eller andra privata miljöer omfattas. Som jag nämnt bör alltså barnomsorg i enskilda hem inte omfattas av den föreslagna lagstiftningen. Till sådana miljöer som inte bör omfattas av regleringen hör också bl.a. de boendes egna rum i och vårdinrättningar m.m. samt egna rum för intagna på kriminalvårdsanstalter. Det hindrar inte att rökförbud kan finnas på sådana platser av andra skäl t.ex. brandföreskrifter. Ansvar och tillsyn m.m. Ansvaret för att bestämmelserna om rökfria miljöer m.m. följs bör åvila den som äger eller disponerar över den lokal, det utrymme eller den plats som berörs. Denne skall tydligt markera var rökning är resp. inte är tillåten och om någon bryter mot bestämmelserna skall den ansvarige ingripa med information eller tillsägelser och bör i sista hand få besluta om avvisning av den rökande. Den som trots tillsägelse röker där detta inte är tillåtet bör alltså kunna avvisas. Detta bör dock inte tillämpas mot anställda. För en anställd som bryter mot reglerna om rökfria miljöer bör i stället allmänna regler som gäller vid ett anställningsförhållande träda in. Vid bedömandet av hur allvarlig överträdelsen är bör då särskilt beaktas att reglerna om rökfria miljöer har till syfte att skydda andra från att utsättas för tobaksrök. Särskild vikt bör också fästas vid om det är barn eller andra skyddslösa personer som utsätts för röken och naturligtvis hur ofta reglerna över- trätts. Avvisning kan naturligtvis inte heller tillgripas t.ex. mot personer som tvångsintagits för vård. Även i andra fall kan det vara olämpligt med avvisning, såsom i fråga om skolelever. Om den som är ansvarig för en lokal eller annat inte vidtar erforderliga åtgärder för att lagens regler om rökfria miljöer m.m. skall uppfyllas bör tillsynsmyndigheten kunna förelägga honom vid vite att vidta sådana åtgärder. Jag återkommer till denna fråga i samband med att jag tar upp vad som skall gälla i övrigt för tillsynen enligt lagen och föreskrifter meddelade med stöd av denna samt i samband med specialmotiveringen. En stor grupp lokaler och andra utrymmen dit allmänheten inte har tillträde utgörs av arbetsplatser. Dessa är föremål för en långtgående reglering bl.a. i fråga om arbetsmiljön. I arbetsmiljölagen (1977:1160) föreskrivs exempelvis att arbete skall planläggas och anordnas så att det kan utföras i en sund och säker miljö samt att luft-, ljud- och ljusförhållanden m.m. i arbetsmiljön skall vara tillfredsställ- ande. En viktig fråga som gäller arbetsmiljön är rökningen på arbetsplatsen. Denna fråga regleras inte närmare i arbetsmiljölagen. I propositionen 1990/91:175 förklarade regeringen att det normala bör vara att arbetsplatser hålls rökfria. Att inte mot sin vilja utsättas för tobaksrök är en viktig princip särskilt när det gäller en arbetsplats där arbetstagare vistas . Många arbetsplatser är också utsatta för andra luftföroreningar och kombinationen av olika föroreningar kan medföra stora hälsorisker. Det skulle mot bakgrund av det som här sagts kunna hävdas att rökning på arbetsplatser borde regleras i lag. Jag ser det emellertid som en fördel om frågan vilka regler som skall gälla i detta avseende kan lösas lokalt genom överenskommelse mellan arbetsgivaren och de anställda eller deras organisation. Detta anförs också av bl.a. LO och SAF och har även legat till grund för de rekommendationer som Arbetarskydds- styrelsen och utfärdat i frågan. Även om det fortfarande finns arbetsplatser där arbetstagare mot sin vilja utsätts för andras tobaksrök anser jag det inte motiverat att nu lagstifta om vilka regler som skall gälla för tobaksrökning på arbetsplatser. Jag kommer att med uppmärksamhet följa utvecklingen i detta avseende. För att understryka den vikt jag lägger vid denna fråga föreslår jag att det i lagen föreskrivs en skyldighet för arbetsgivare och arbetstagare att samverka för att åstadkomma rökfria ar- betsmiljöer och att särskilt verka för att personer inte ofrivilligt utsätts för tobaksrök. En möjlig väg att nå ett sådant mål skulle kunna vara att tobaksrökning begränsas till särskilda rökrum. 4.3 Handel med tobak Min bedömning: Några särskilda föreskrifter rörande handel med tobak bör inte införas. Utredningen föreslår att regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer ges rätt att föreskriva att tobaksvaror endast får säljas i förpackningar som innehåller viss mängd av varan. Utredningen föreslår också att tobaksvaror inte skall få säljas till personer som är och att försäljning i automat eller andra former av självbetjäning skall vara förbjuden. Vidare föreslår utredningen att tillfälliga prisnedsättningar och mängdrabatter inte skall få förekomma vid detaljhandel med tobaksvaror samt att regeringen skall få bemyndigande att föreskriva att förpackningar med tobaksvaror skall vara försedda med skattemärke. Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som uttalar sig be- träffande möjligheten att meddela föreskrifter om förpackningsstorlekar är positiva till utredningens förslag. Bl.a. företrädare för hotell- och restaurangbranschen anför dock att regler om förpackningsstorlek inte bör förhindra den försäljning av enstaka cigarrer och cigariller som förekommer på restauranger. När det gäller utredningens förslag om förbud mot försäljning av tobaksvaror till personer är uppfattningarna hos remissinstanserna mer skiftande. Vissa remissinstanser som i övrigt är positiva till 16 lagstiftning angående tobak är negativa till detta förslag med motiveringen att det är svårkontrollerat och riskerar att medföra att varan hos ungdomar uppfattas som mer attraktiv. Andra remissinstanser anser att en åldersgräns är en värdefull markering även om den är svårkontrollerad. Också utredningens förslag som gäller prissättning har fått ett blandat mottagande. Endast ett fåtal av de remissinstanser som är positiva till förslaget kommenterar dock detta särskilt. De som är kritiska till för- slaget, främst företrädare för handeln och tobaksbranschen, anför att det strider mot marknadsrättsliga principer genom att inte vara konkurrensneutralt. Denna kritik avser framför allt förslaget om förbud mot mängdrabatter. Förbudet mot tillfälliga prisnedsättningar anges av bl.a. juridiska fakultetsnämnden vid vara onödigt då förfaranden som avses redan täcks av bestämmelserna om marknadsföring av tobaksvaror. Skälen för min bedömning: Som anförts i propositionen 1990/91:175 syftar ett förslag om möjligheter att föreskriva att tobaksvaror endast får säljas i förpackningar innehållande viss mängd främst till att förhindra förekomst av små förpackningar med cigaretter då dessa är särskilt lockande för ungdomar genom att betinga ett förhållandevis lågt pris. Jag anser visserligen att ungdomars tobaksbruk bör motverkas. Den effekt ett genomförande av utredningens förslag i denna del kunde få på ungdomens tobaksvanor synes dock vara alltför marginell för att motivera lagstiftning. Åldersgräns och förbud mot automatförsäljning m.m. Regeringen har i folkhälsopropositionen redovisat sin inställning till frågan om det bör införas ett förbud mot försäljning av tobaksvaror till ungdomar samt därtill knutna förbud mot försälj- ning i automat eller genom annan självbetjäning. Därvid angavs att några sådana förslag inte bör lämnas på grund av de svårigheter som föreligger att kontrollera att en åldersgräns följs och risken för att tobaksvaror skulle framstå som särskilt lockande genom att man måste vara "vuxen" för att få köpa dem. angav också vid behandlingen av nämnda proposition att utskottet, av samma skäl som regeringen anfört i propositionen, fann att någon åldersgräns för inköp av tobak inte bör införas (bet. SoU1990/91:23). Mot denna bakgrund finner jag att några sådana be- stämmelser som utredningen föreslagit inte bör införas. Ekonomiska analyser från olika länder visar att priset på tobaksvaror har en avsevärd betydelse för konsumtionen. T.ex. har WHO konstaterat att ungdomar har en särskilt hög priselasticitet d.v.s. minskar sin konsumtion betydligt när priserna höjs. Jag vill erinra om att tobaksskatten på cigaretter, cigarrer och cigariller från höjts med per styck och på övriga tobaksvaror i motsvarande mån. Även om syftet med denna skattehöjning i första hand har varit att öka statens inkomster kommer den med stor sannolikhet även att verka konsumtionsdämpande. Den höjda tobaksskatten fyller på detta sätt två syften * dels att ge staten högre inkomster dels att minska användadet av tobak. En tobaksvara bör inte kunna användas som lockvara genom att säljas till nedsatt pris. Ett sådant förfarande får emellertid, som juridiska fakultetsnämnden vid anfört, anses strida mot redan nu befintliga regler om måttfull marknadsföring av tobaksvaror. Jag finner därför att något särskilt förbud som avser tillfälliga prisnedsättningar inte behöver införas. Mängdrabatt förekommer bl.a. vid köp av s.k. cigarettlimpor (förpackningar med tio paket innehållande 20 stycken cigaretter vardera).