prop · GG03257 · 1993-06-03 00:00:00 — Bestämmelsen tar i första hand sikte på posterna enligt punkt 3 i den nämnda artikeln. Dessa poster förutsätter tillsynsmyndighetens medgivande. kan dess- utom medge att ytterligare poster inräknas eftersom uppräkningen enligt artikelns punkt 1 inte förefaller vara uttömmande. Vissa remissinstanser har hävdat att förlagslån skall få inräknas i kapitalbasen. Den frågan kan i fortsättningen bli föremål för prövning. 7 kap. 23 § Paragrafen är ny. Den innehåller regler om beräkning av solvensmarginalen för livförsäkringsrörelse och motsvarar första livförsäkringsdirektivet artikel 19. Artikelns punkt e avser livförsäkringar med fondanknytning och motsvaras av en ny bestämmelse i lagen om sådana försäkringar. Beträffande innebörden av positiva risksummor som nämns i andra stycket 2 hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4). Den särskilda regeln i tredje stycket för dödsfallsförsäkringar med en försäkringstid av högst bör gälla även om försäkringen innehåller rätt till förlängning utan särskild prövning som ofta är fallet vid gruppförsäkring. 7 kap. 24 § Paragrafen är ny och reglerar kapitalbasens sammansättning för skadeförsäkringsrörelse. Vad gäller begreppet kapitalbas hänvisas till den allmänna motiveringen avsnitt 2.4 och specialmotiveringen till 1 kap. 8 a §. Paragrafen motsvarar första skadeförsäk- ringsdirektivet artikel 16.1. Ordalydelsen i paragrafens punkt 3 avviker från motsvarande poster i artikel 16.1, tredje och fjärde strecksatserna. Den valda ordalydelsen knyter an till den terminologi som används i redovisningsföre- skrifter (FFFS 1991:20). Den del av utjämningsreserven för kreditförsäkring enligt 12 kap. 9 a § som överstiger det i den paragrafen föreskrivna beloppet får ingå i kapi- talbasen som en fri fond under fritt eget kapital enligt första stycket 3, se specialmotiveringen till 12 kap. 9 a §. Enligt andra stycket har, i likhet med 22 § andra stycket, fått möjlighet att medge att ytterligare poster räknas in i kapitalbasen, se specialmotiveringen till 22 §. 7 kap. 25 § Paragrafen är ny och reglerar beräkningen av solvensmarginalen för skade- försäkringsrörelse. Paragrafen motsvarar första skadeförsäkringsdirektivet artikel 16.2 och 3, kreditförsäkringsdirektivet artikel 1.4 samt assistansdirektivet artikel 9. Enligt första stycket skall solvensmarginalen för ett skadeför- säkringsföretag bestämmas med utgångspunkt i premieindex eller skadeindex. Andra stycket innehåller regler om beräkningen av premieindex. Beräkningen grundas på förhållandena under det föregående räkenskapsåret. Med förfallna brutto avses de förfallna premierna utan avdrag för avgiven återförsäkring. Vad gäller i premierna ingående skatter och avgifter enligt första meningen torde dessa inte ha någon svensk motsvarighet. Tredje-femte styckena innehåller regler om beräkningen av skadeindex. Beräkningsmetoden grundas på den genomsnittliga skadebelastningen under de tre föregående räkenskapsåren. Referensperioden för kreditförsäkring och för försäkring mot vissa väderskador är dock de sju föregående räkenskapsåren (femte stycket). Den längre referensperioden föranleds av att skadefallen för sådana försäkringar normalt inträder med större periodiska variationer än beträffande andra försäkringar. Av sjätte stycket följer att solvensmarginalen skall beräknas med utgångspunkt i det högsta av premieindex eller skadeindex. Sjunde stycket behandlar det fallet att bolagets verksamhet pågått så att referensperioderna för beräkning av skadeindex inte går att tillämpa. I sådana fall skall solvensmarginalen beräknas med utgångspunkt i premieindex. Det har i ärendet hävdats att en sådan ordning strider mot EES-reglerna. Emellertid är den aktuella sitationen inte reglerad i EES-reglerna. Det står därför de enskilda länderna fritt att välja en lämplig metod för beräkning av solvensmarginalen för sådana fall. Den metod som valts har sin förebild i försäk- ringsrörelselagstiftning (Regulations 1981, Schedule 2 paragraph 2). För att paragrafen inte skall tyngas med utförliga specialregler om viss grundbunden sjukförsäkring enligt första skadeförsäkringsdirektivet artikel 16.4 får enligt sista stycket motsvarande regler meddelas av regeringen eller . Regeringen eller får av samma skäl meddela föreskrifter om beräkning av kostnader för assistans (jämför assis- tansdirektivet artikel 9). 7 kap. 26 § Paragrafen innehåller bestämmelser om garantibeloppets storlek och vissa absoluta krav på kapitalbasens sammansättning för livförsäkringsrörelse. I andra stycket anges storleken på garantibeloppet för livförsäkrings- rörelse. Bestämmelsen motsvarar första livförsäkringsdirektivet artikel 20.2.a. Enligt punkt 2.b i artikeln får med- lemsländerna föreskriva att minsta storleken på garantifonden för ömsesidiga försäkringsbolag får sättas ned till 600 000 ecu. Någon motsvarande bestämmelse har inte förts in i detta förslag. Enligt tredje stycket skall en sjättedel av solvensmarginalen eller garanti- beloppet vara sammansatt av de poster som anges i 22 § första stycket 1-3, dvs. garantikapital, eget kapital, återbäringsmedel och obeskattade reserver. Bestämmelsen motsvarar första livförsäkringsdirektivet artikel 20.1 och samma artikel punkt 2.d. Genom bestämmel- sen säkerställs att kapitalbasen till viss del eller hela kapitalbasen, om den inte är större än garantibeloppet, består av de nämnda posterna. Någon motsvarande bestämmelse finns inte för skadeförsäkringsbolag. Det innebär att kapitalbasen för skadeförsäkringsbolag till större del än för livförsäkringsbolag kan bestå av andra poster, dvs. sådana poster som får ingå i kapitalbasen efter medgivande enligt 22 § andra stycket. 7 kap. 27 § I första stycket anges storleken på garantibeloppet för skadeförsäkrings- rörelse. De olika miniminivåerna knyts till den försäkringsklass som verk- samheten omfattar. Bestämmelsen motsvarar första skadeförsäkringsdirektivet artikel 17.2.a med de ändringar som gjorts genom kreditförsäkringsdirektivet artikel 1.5 och assistansdirektivet artikel 10. Om försäkringsbolagets verksamhet omfattar flera försäkringsklasser skall, enligt andra stycket, endast den försäkringsklass beaktas som kräver det högsta beloppet. Bestämmelsen motsvarar det första skadeförsäkringsdirektivet artikel 17.2.b. Tredje stycket innehåller en bestämmelse om förfarandet vid höjning av minsta garantibeloppet för kreditförsäkring. Be- stämmelsen motsvarar kredit- försäkringsdirektivet artikel 1.6. Enligt första skadeförsäkringsdirektivet artikel 17.2.c får varje medlemsland föreskriva att minsta garantifonden för ömsesidiga försäkringsbolag får reduceras med en fjärdedel. Förevarande förslag innehåller inte någon motsvarande bestämmelse. 7 kap. 28 § Paragrafen innebär att separationen enligt 1 kap. 3 § av livförsäkrings- rörelse och skadeförsäkringsrörelse som bedrivs i samma bolag gäller även i fråga om bestämmelserna om kapitalbas, solvensmarginal och garantibelopp, se specialmotiveringen till 1 kap. 3 §. Bestämmelserna i förevarande paragraf motsvaras av första livförsäkringsdirektivet artikel 14.1 (i första stycket dock endast andra strecksatsen). 11 kap. 1 § Genom en lagändring (SFS 1990:665) som trädde i kraft motsvarar 12 § tredje stycket bokföringslagen (1976:125) det tidigare andra stycket i samma lagrum. En redaktionell följdändring har gjorts i första stycket i förevarande paragraf. 12 kap. 9 a § Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om utjämningsreserv för skadeförsäkringsbolag som meddelar kreditförsäkring. Bestämmelserna mot- svarar kreditförsäkringsdirektivet artikel 1.3 varigenom en ny artikel 15a införs i första skadeförsäkrings- direktivet. I direktivbestämmelsen anges fyra alternativa och likvärdiga metoder som medlemsländerna får tillämpa för beräkning av reservens storlek, se den allmänna motiveringen avsnitt 2.4. Första stycket har utformats med ledning av den första av de angivna beräkningsmetoderna. Med tekniskt överskott respektive underskott (tekniskt resultat) avses saldot av premieintäkt, försäkringsersättningar och driftskostnader på affärer för egen räkning (den delen av försäkringsaf- färerna som försäkringsbolaget själv står risken för och som alltså inte är återförsäkrad hos andra bolag). Som nämnts i den allmänna motiveringen är utjämningsreserven en extra säkerhet som får användas endast för för- lusttäckning av kreditförsäk- ringsverksamheten. Utjämningsreserven är en säkerhet utöver kapitalbasen. Reserven får användas för att täcka kapitalbasen endast till den del reservens storlek överstiger det belopp som anges i första stycket (av den högsta årliga premieintäkten för egen räkning under de fem föregående räkenskapsåren). Upp till detta belopp är utjämningsreserven att anse som en försäkringsteknisk skuld (se 7 kap. 1 §). Den del av utjämningsreserven som får ingå i kapitalbasen blir att betrakta som en fri fond under fritt eget kapital enligt 7 kap 24 § första stycket 3. Från kravet på att en utjämningsreserv skall inrättas får enligt artikel 15a.4 undantag göras om kreditförsäkringverksamheten är av viss angiven mindre omfattning. En motsvarande bestämmelse har tagits in i andra stycket. Bestämmelsen har samband med regleringen i 7 kap. 27 § första stycket a och b. 13 kap. 1 och 3 §§ Ändringarna i dessa paragrafer är en följd av att begreppet personförsäkring utmönstrats ur FRL, se specialmotiveringen till 1 kap. 4 §. 14 kap. 22 § Motsvarande ändring har gjorts i 2 kap 5, 13, 14, 16 och 18 §§. Se special- motiveringarna till de lagrummen. 15 kap. 1 § Ändringen innebär att det i första stycket anges att ett bolag med Finans- inspektionens tillstånd kan överlåta beståndet förutom till ett svenskt bolag även till en utländsk försäkringsgivare som har koncession för de risker som ingår i beståndet. Enligt andra stycket, som är nytt, kan överlåtelse ske även till en försäk- ringsgivare som inte har koncession i . Det krävs dock att försäk- ringsbeståndet består av försäkringar som meddelats genom gränsöverskridande verksamhet och att risken till följd därav är belägen i ett annat land än , samt att övertagande försäkringsgivare finns i det land där riskerna är belägna. Direktivbestämmelserna om överlåtelse av försäkringsbestånd återfinns i andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 11 och andra livförsäkringsdirektivet artikel 6. reglerar endast överlåtelser till EES-försäkringsgivare. Förevarande bestämmelse har emellertid utformats så att överlåtelse kan göras även till en försäkringsgivare utanför EES. Det nya tredje stycket har av redaktionella skäl brutits ut ur första stycket. Angående innebörden av uttrycket fast driftställe, se specialmotiveringen till 2 kap. 2 § lagen om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sve- rige. 15 kap. 3 § Ändringen i första stycket har gjorts för att bestämmelsen skall bli tillämplig även på försäkringssammanslutningar som ''''s. I de nya andra-fjärde styckena anges närmare den utredning som skall ligga till grund för tillståndsprövning. Bestämmelserna innebär en anpassning till reglerna i andra skadeförsäkringsdirektivet artikel 11 och i andra livförsäkringsdirektivet artikel 6. Sista stycket motsvarar det nuvarande andra stycket. Den föreslagna ändringen ha gjorts av samma orsak som ändringen i första stycket. 19 kap. 1 § I de försäkringsdirektiv som ingår i finns bestämmelser om att de behöriga myndigheterna skall samarbeta i olika frågor. Ändringen i första stycket innebär att skall medverka i detta samarbete. har ansett att bestämmelsen inte har sådan dignitet att den bör tas in i lag. Även en allmänt utformad skyldighet för att samarbeta med andra tillsynsmyndigheter kan dock ha en funktion att fylla och bestämmelsen överensstämmer därför med promemorians förslag. 19 kap. 3 § Ändringen i första stycket innebär att bolagens nuvarande upplysningsskyldighet utvidgas till att omfatta behöriga myndigheter i andra EES-länder där bolaget driver verksamhet antingen genom agentur, filial eller gränsöverskridande verksamhet. Detaljbestämmelserna om upplysningsskyldighet har i andra stycket ersatts med ett bemyndigande för regeringen eller att meddela föreskrifter i ämnet. Avsikten med ändringen är att tillsynen skall kunna bedrivas effektivt och på ett flexibelt sätt kunna anpassas efter ändrade förhållanden på marknaden. Den föreslagna bestämmelsen ersätter även de nuvarande bestämmelserna i 19 kap. 4 §. Det lagrummet har därför upphävts. 19 kap. 5 § Ändringen i första stycket är en redaktionell ändring till följd av att 4 § upphör att gälla. 19 kap. 11 § Ändringarna i andra stycket är endast redaktionella. Det nya tredje stycket motsvarar första skadeförsäkringsdirektivet artikel 20 och första livförsäkringsdirektivet artikel 24. Om bolaget inte uppfyller uppställda krav på solvensmarginal skall inspektionen förelägga bolaget eller dess styrelse att göra upp en plan för på vilket sätt bolaget avser att agera för att kunna uppfylla de krav som ställs på soliditeten. Planen skall godkännas av inspektionen. Om bolagets kapitalbas t.o.m. underskrider en tredjedel av solvensmarginalen eller underskrider garantibeloppet skall inspektionen förelägga bolaget eller dess styrelse att göra upp en plan för hur kapitalbasen skyndsamt skall återställas. Även en sådan plan skall godkännas av in- spektionen. Regeringens möjlighet att in- gripa följer av sjätte stycket, om kraven på garantibelopp inte uppfylls, och av åttonde stycket, om en uppgjord plan inte följs. Fjärde stycket innebär en anpassning till de regler i andra skadeförsäk- ringsdirektivet artikel 19 och i andra livförsäkringsdirektivet artikel 20 som gäller för hemlandsmyndigheter. En av de åtgärder inspektionen kan vidta är att förbjuda fortsatt gränsöverskridande verksamhet varvid bolaget kan förbjudas både att vidta ytterligare marknadsföringsåtgärder och att teckna nya avtal som är en följd av redan vidtagna marknadsföringsåtgärder. Ändringarna i femte stycket första meningen är redaktionella följdändringar. Regeringens möjlighet att förklara en koncession förverkad regleras nu i åttonde stycket. I det nya sjätte stycket införs en möjlighet att inskränka ett bolags fria förfoganderätt över sina tillgångar eller att helt förbjuda bolaget att förfoga över dem. Regleringen är en följd av första skadeförsäkringsdirektivet artikel 20 och första livförsäkringsdirektivet artikel 24. Med hänsyn till åtgärdernas ingripande karaktär skall beslutet fattas av regeringen. Enligt sjunde stycket överlämnas åt att därefter besluta om hur verksamheten i fortsättningen skall drivas. Åttonde stycket motsvaras av första skadeförsäkringsdirektivet artikel 22 och första livförsäkringsdirektivet artikel 26. 19 kap. 13 § Ändringen i första stycket innebär att beslut i vissa fall får överklagas till kammarrätten. Ändringen är en följd av andra skade- försäkringsdirektivet artiklarna 16.2 och 19.7 samt andra livförsäkringsdirektivet artiklarna 14.2 och 20.7. Av redaktionella skäl har dessutom den nuvarande bestämmelsen i 21 kap. 2 § sista stycket om överklagande av beslut angående vite förts över till förevarande paragraf. Enligt andra stycket får i brådskande fall meddela interimistiskt beslut. Det måste då särskilt anges i beslutet att det skall gälla . En motsvarande bestämmelse finns i bankrörelselagen (1987:617), lagen (1990:114) om värdepappersfonder, lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. gäller för försäkringsbolag att beslut får verkställas utan hinder av att det överklagats, om inte regeringen förordnar något annat. Det tredje stycket motsvarar det nuvarande andra stycket. Ändringen är en följd av att bestämmelsen om överklagande i 21 kap. 2 § sista stycket förts över till första stycket i förevarande paragraf. 19 kap. 13 a § Bakgrunden till bestämmelsen behandlas i den allmänna motiveringen avsnitt 2.15. 21 kap. 2 § Av redaktionella skäl har bestämmelsen om överklagande i sista stycket flyttats till 19 kap. 13 §. Den föreslagna lagstiftningen bör träda i kraft i anslutning till ikraftträdande. Det är inte säkert när detta kommer att ske. Enligt punkt 1 har därför föreskrivits att lagen skall träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Den nya indelningen i försäkringsklasser enligt 2 kap. 3 a-3 c §§ skall tillämpas för koncessioner som beviljas efter lagens ikraftträdande. Emellertid måste, som nämnts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2), även koncessioner som beviljats anpassas till det nya systemet för att undvika två existerande ordningar. I punkt 2 har införts övergångsbestämmelser som syftar till att mildra konsekvenserna av denna anpassning. Bestämmelserna om bl.a. separationsprincipen enligt 1 kap. 3 § samt om kapitalbas, solvensmarginal och garantibelopp bygger i stor utsträckning på den nya försäkringsklassindelningen. medger dock inte någon övergångstid för dessa bestämmelser. Bestämmelserna skall alltså tillämpas för etablerade bolag redan vid lagens ikraftträdande trots att dessa bolag då ännu inte anpassat sina koncessioner och verksamheter till den nya klassindelningen. När ett försäkringsbolag går över till det nya koncessionssystemet kan det uppstå komplikationer i redovisningshänseende. Försäkringsbolaget kan behöva justera uppdelningen i verksamhetsgrenar med hänsyn till den nya klassindelningen. Dessutom kan ett skadeförsäkringsbolag bli att betrakta som ett livförsäkringsbolag och vice versa. Det har därför i punkt 2 införts en möjlighet att avbryta ett räkenskapsår och att påbörja ett nytt efter beslut av den myndighet som beviljar koncession, dvs. I linje med 12 § tredje stycket bok- föringslagen (1976:125) om räkenskapsårets längd i samband med att bokföringsskyldighet inträder och att räkenskapsår läggs om får det nya räkenskapsåret vara kortare än men inte . Enligt 11 kap. 1 § FRL är som huvudregel ett kalenderår ett försäkringsbolags räkenskapsår. Det nya räkenskapsåret skall därför, enligt punkt 2, löpa ut . Bestämmelsen kan medföra två brutna räkenskapsår efter varandra trots att ett försäkringsbolag har kalenderår som räkenskapsår. Enligt punkt 3 skall , och inte regeringen, pröva de ansökningar som görs enbart för att anpassa redan etablerad verksamhet till de nya koncessionsbestämmelserna. Syftet är att åstadkomma en smidigare och snabbare hantering av dessa ärenden. Den nya definitionen av livförsäkringsbolag respektive skade- försäkringsbolag i 1 kap. 4 § knyter an till den nya försäkringsklassindelningen. Övergångsbestämmelsen i punkt 4 innebär emellertid att den gamla definitionen skall gälla för bolag som driver verksamhet med stöd av koncessioner som beviljats före lagens ikraftträdande. Möjligheten att medge dispens från för tjänstepen- sionsförsäkringar med stöd av 1 kap. 10 § andra stycket har tagits bort. Enligt punkt 5 skall emellertid beviljade dispenser alltjämt gälla. Promulgationsbestämmelserna för FRL innebär att dispenser från bestämmelser i den gamla lagen (1948:433) om försäkringsrörelse skall avse motsvarande bestämmelser i , se 4 § tredje stycket lagen (1982:728) om införande av försäkringsrörelselagen (1982:713). Förevarande övergångsbestämmelse är därför tillämplig även för dispenser från bestämmelser i den gamla lagen. 7.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Utländska försäkringsföretags verksamhet här i landet regleras i LUF. Denna lag innehåller rörelseregler som till stor del överensstämmer med vad som gäller enligt FRL för de svenska försäkringsbolagens verksamhet. föreslagna ändringar har begränsats till ändringar som föranleds av den svenska anpassningen till EES-reglerna på försäkringsområdet. Därutöver har vissa redaktionella ändringar gjorts. beslutade att per slå samman bankinspektionen och försäkringsinspektionen till en myndighet, (prop. 1990/91:177, NU 44, rskr. I det sammanhanget antogs en särskild lag som generellt föreskriver att författningsbestämmelser om bankinspektionen och försäkringsinspek- tionen skall avse (SFS 1991:936). Däremot gjordes inga ändringar i de författningar som innehåller bestämmelser om bankinspektionen eller försäkringsinspektionen. Tanken är att detta skall göras i det löpande författningsarbetet. I samband med nedan föreslagna författningsändringar bör därför bestämmelserna om försäkrings- inspektionen ändras så att de i stället avser . En ny lag införs som gäller för verksamhet i utövad i huvudsak av sådana utländska försäkringsgivare som har säte i ett EES-land. Med anledning härav begränsas tillämpningsområdet för förevarande lag till sådana utländska försäkringsgivare som inte lagen om EES-försäkringsgivares verksamhet i gäller för, främst sådana som har säte i ett land utanför EES. Detta föreskrivs i första stycket, som är nytt. Ändringen i andra stycket är redaktionell. I förtydligande syfte har i sista stycket angetts att som hemland anses det land där företaget har sitt säte. I övrigt är ändringarna i paragrafen redaktionella. Hänvisningen i första stycket till 1 § har justerats till följd av ändringarna i den paragrafen. I 2 kap. 3 a § FRL anges vad en koncession för skadeförsäkring skall avse. Uppräkningen i den paragrafen motsvarar de försäkringsklasser som anges i bilaga till första skadeförsäkrings- direktivet (med den ändring som gjorts genom artikel 14 i assistansdirektivet). Vad en koncession för livförsäkring skall avse anges i 2 kap. 3 b § FRL där uppräkningen av försäkringsklassser grundar sig på första livförsäkringsdirektivet artikel 7.2 och bilaga till direktivet. Genom andra stycket förevarande lag gäller motsvarande begreppsbestämning för utländska försäkringsföretag. I tredje stycket regleras kravet på separation. Separationsprincipen har behandlats närmare i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2, och innebär för utländska försäkringsgivare hemmahörande utanför EES att direkt livförsäkring endast får förenas med återförsäkring av livförsäkring. Bestämmelsen motsvarar första livförsäkringsdirektivet artikel 31. Ändringen av begreppet personförsäkring i fjärde stycket överensstämmer med motsvarande ändring i 1 kap. 5 § FRL. Beträffande innebörden av uttrycket hänvisas till specialmotiveringen till nämnda lagrum. I övrigt är ändringarna i paragrafen antingen föranledda av den nya gränsdrag- ningen mellan skade- och livförsäkringsföretag eller av redaktionell art. Paragrafen, som är ny, innehåller en möjlighet för regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, att medge undantag från livförsäkringsbestämmelserna såvitt avser s.k. unit linked-försäkring. Bestämmelsen överensstämmer med 1 kap. 5 § tredje stycket förslaget till lag om EES-försäkringsgivares verksamhet i (EES-lagen) och har kommenterats i specialmotiveringen till den paragrafen. Paragrafen innehåller bestämmelser om behörighetsvillkor för en generalagent. Ändringen i första stycket innebär att bestämmelsen i 6 § första stycket 4 förts över till förevarande paragraf. Dessutom anges att generalagenten inte får vara underkastad näringsförbud, vilket följer av 1 § lagen (1986:436) om näringsförbud. Ändringen i andra stycket innebär att i de fall en juridisk person med säte i är generalagent skall ett särskilt ombud utses. Detta ombud skall uppfylla kraven för en generalagent. Ändringen är en följd av första skadeförsäkringsdirektivet artikel 23 och första livförsäkringsdirektivet artikel 27. I övrigt är ändringarna redaktionella. Bestämmelserna om vad som skall fogas till en ansökan om tillstånd har förenklats och moderniserats. Onödiga detaljbestämmelser har tagits bort. Med oförändrad innebörd men i ett nytt andra stycke finns dock kravet på att till en ansökan skall fogas en plan för den tilltänkta verksamheten och kravet att företaget skall i bankinstitut deponera värdehandlingar motsvarande 300 gånger basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.