prop · GG03206 · 1993-03-25 00:00:00 — Syftet med förbudet i 12 kapitlet 7 § aktiebolagslagen är att eliminera risken för dels att aktiebolag genom utlåning till aktieägare töms på likvida medel dels att aktieägare genom lån av bolaget skall kunna undgå beskattning av det sålunda lånade beloppet. I de ärenden där överträdelser mot låneförbudet anmäls till åklagare är det normalt fråga om en- eller fåmansbolag där den interna kontrollen inte förekommer i samma utsträckning som i stora bolag. Från åklagarsynpunkt fyller låneförbudet i aktiebolagslagen en viktig funktion beträffande de bolag som nämns ovan. Det är därför angeläget att åtminstone allvarligare överträdelser av låneförbudet är straffsanktionerade. I stället för straffsanktionen i aktiebolagslagen föreslår kreditrestriktioner för värdepappersbolagen. Dessa restriktioner är i överensstämmelse med reglerna i 2 kapitlet 17 § bankrörelselagen och de föreslagna reglerna i kreditmarknadsbolagslagen. Vid överträdelse av kreditrestriktionerna skall kunna tvinga fram beslut om ändring av kreditvillkoren eller om uppsägning av krediten. Slutligen kan återkalla tillståndet. Dessa motåtgärder från sida för att komma tillrätta med överträdelser förefaller vara tillräckliga. Med beaktande härav samt att de bolag som normalt torde vara aktuella vid åtal för brott mot låneförbudet inte är värdepappersbolag eller andra större bolag med bl.a kreditgivning i verksamheten, har jag ingen erinran emot Svenska Fondhandlareföreningens förslag. har ingen erinran mot att lagen om värdepapperbolag ändras på sätt som föreslås i rubricerade framställning. De i skrivelsen framlagda förslagen till lagändring medför ej någon erinran från SARFs sida. Det är väsentligt att regleringar inom detta område överensstämmer med påkallat behov om rättslig likhet mellan olika slag av yrkesmässigt kreditgivande företag. Värdepappersbolag bör härmed inte särbehandlas negativt vad gäller kreditgivning. Avsikten med låneförbud för aktiebolag är att förhindra negativ kapitalöverföring från bolaget till en enskild ägare men i detta fall påverkas varken bolagets eget kapital eller skatten. Om det sedan rent praktiskt innebär en förenkling genom att bolagen slipper bevakningen av låneförbundet, så finner SARF inte anledning att motsätta sig den lagändring som föreslår. Stiftelsen har inget att invända mot att i detta avseende jämställa värdepappersbolag med kreditmarknadsbolag. har ingen erinran mot att det nu gällande låneförbudet i lagen (1981:981) om värdepappersrörelse tas bort och att det i stället införes en ny regel om krediter till styrelseledamöter m fl som överensstämmer med den som införts för kreditmarknadsbolag. I sammanhanget vill förbundet fästa uppmärksamheten på att i 12 kap 12 § försäkringsrörelselagen (1982:713) finns ett förbud mot att lämna penninglån till styrelseledamöter, verkställande direktören eller aktuarien i bolaget eller i något annat företag i samma koncern. Motsvarande gäller för penninglån till dessa personers närstående. Låneförbudet är dock inte generellt och kan enligt 12 kap 13 § försäkringsrörelselagen medge undantag om det finns synnerliga skäl till detta. Det kan enligt förbundet övervägas om inte även försäkringsrörelselagens regler om möjlighet att ge lån borde anpassas till vad som gäller i övrigt inom den finansiella sektorn på detta område. har inte några invändningar mot den föreslagna lagändringen. OM instämmer i den begäran Svenska Fondhandlareföre- ningen gör i sin skrivelse till om att lagen om värdepappersrörelse tillförs en bestämmelse, lämpligen i 3 kap, av innebörd att i stället för bestämmelserna i 12 kap 7 § aktiebolagslagen skall för värdepappersbolag gälla det som föreslås gälla för kredit- marknadsbolag. På de skäl som anförs av tillstyrker att lagstiftningsåtgärder vidtas i enlighet med det remitterade förslaget. tillstyrker den i den remitterade skrivelsen framställda begäran. dnr 432/92 Fullmäktige i hemställer i denna skrivelse om att regeringen måtte i proposition till föreslå sådan ändring av aktiekontolagen (1989:827) att i fråga om avstämningsregister för skuldförbindelser kan fungera som kontoförande institut och att emittenters rätt att får kännedom om sina borgenärers identitet begränsas. antog 1991 en lag (1991:195) om penningmarknadskonton (prop. 1990/91:106, LU33). Denna lag utgick från att systemet med skuldebrev skulle avskaffas i fråga om ensidiga skuldförbindelser som var avsedda för allmän omsättning och omfattades av låneemissionen som enligt avtal skulle förvaltas av (penningmarknadscentralen). De rättsverkningar som förbindes med skuldebrev skulle i stället knytas till registrering på konto hos penningmarknadscentralen. Lagen om penningmarknadskonton, som enligt antagen promulgationsbestämmelse skulle träda i kraft den dag regeringen bestämde, har upphävts i anledning av att delägarna i penningmarknadscentralen bestämde sig för att ej genomföra projektet (prop. 1992/93:19, LU5, rskr. Såsom närmare utvecklades i propositionen om ett kontobaserat penningmarknadssystem är det emellertid i hög grad angeläget att skapa ett sådant system för handel på den svenska penningmarknaden som med uppfyllande av högt ställda säkerhetskrav dels undanröjer de problem som följer med värdepapper i fysisk form, dels tillförsäkrar likvid mot leverans dels ock förhindrar att s.k. dominoeffekter slår ut marknaden (prop. s. 29-31). Förslag till sådana handels- och registreringssystem har utarbetats av några företag och granskas av . Ett av dessa företag är (värdepapperscentralen), vars verksamhet regleras genom aktiekontolagen (1989:827). Om VPC:s systemförslag godkännes av räknar VPC med att kunna igångsätta sin verksamhet på penningmarknaden för att sedan successivt utvidga denna. Blir så förhållandet skulle större delen av de penningmarknadsinstrument i vilka gör sina marknadstransaktioner komma att efter hand omläggas till elektronisk registrering i VPC-systemet. måste i sådant fall ha möjlighet att genomföra sina transaktioner på penningmarknaden genom detta system. I denna skrivelse framlägges förslag till lagändringar för att möjliggöra detta. Såsom redovisats är dock VPC ännu ej av godkänd för avsedd verksamhet på penningmarknaden och fullmäktige understryker att i denna skrivelse framlagda förslag framföres endast under förutsättning att sådant godkännande kommer att lämnas. Klarhet härvidlag kan väntas föreligga före propositionstidens utgång . Möjlighet för att vara kontoförande instiut Skuldförbindelse, som registerars och handlas inom VPC-systemet, registreras i s.k. avstämningsregister som består av en daglig journal och konton för de skuldförbindelser som omfattas av registret (9 kap. 1 och 3 §§ aktiekontolagen). Avstämningsregister föres av VPC (1 kap. 1 §) och registreringsåtgärder på kontot vidtas av s.k. kontoförande institut (4 kap. 1 §). Tillstånd att vara kontoförande institut meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (3 kap. 1 §). står under tillsyn av (3 kap. 3 § första stycket). Om de penningmarknadsinstrument vari gör transaktioner registreras inom VPC-systemet, måste verka inom detta system. Detta förutsätter att kan arbeta såsom kontoförande institut, eftersom rimligen inte kan tänkas göra sina affärer via bank eller värdepappersbolag. En sådan ordning skulle f.ö. också medföra den för oacceptabla konsekvensen att det kontoför- ande institut utnyttjade efterhand finge en ganska fullständig insyn i värdepappersportfölj. På motsvarande sätt som genom direkt stadgande i lagen om penningmarknadskonton gavs rätten att öppna sådana konton (2 kap. 1 §), bör därför i aktiekontolagen ges möjlighet att öppna konton för de skuldförbindelser som omfattas av VPC:s avstämningsregister och att vidta registreringsåtgärder såvitt avser dessa konton. Fullmäktige lämnar öppet hur en sådan regel tekniskt bör utformas. En möjlighet vore att behålla reglerna om kontoförande institut i 3 kap. aktiekontolagen oförändrade men i en ytterligare paragraf i detta kapitel tillägga ett stadgande med föreskrift om att , såvitt avser avstämningsregister för skuldförbindelser, utövar de befogenheter som tillkommer kontoförande institut. Härigenom skulle vinnas att regelkomplexet beträffande kontoförande institut kan behållas oförändrat i 3 kap. 1-4 §§ som befogenheter inom VPC-systemet begränsas till skuldförbindelser. Eftersom enligt lagen (1988:1385) om riksbank kan förvärva aktier endast "inom ramen för uppgifter som centralbank" och några sådana aktier ej lär komma att vara registrerade inom VPC, saknas nämligen anledning att utvidga befogenheter inom VPC också till aktiehantering. befogenheter bör sålunda begränsa sig till skuldförbindelser enligt 9 kap. 1 § första stycket aktiekontolagen med uteslutande av de särskilda med skuldförbindelser likställda rättigheter som behandlas i andra stycket samma lagrum. Om handel med penningmarknadsinstrument skulle upptas inom VPC innan önskad lagändring hinner träda i kraft, bör pröva möjligheten att temporärt ge ställningen av kontoförande institut. Önskvärt är likväl att om sådan handel upptages inom VPC, föreslagen lagändring träder i kraft . Borgenärernas anonymitetsskydd gentemot emittenten Enligt 9 kap. 9 och 10 §§ aktiekontolagen har en emittent av skuldförbindelser generell rätt att få kännedom om borgenärernas identitet. Detta gäller även i fråga om förvaltarregisterade skuldförbindelser, dvs. situationer där någon förvaltar förbindelsen för annans räkning men själv står registerad som förvaltare av den. Vid tillkomsten av lagen om penningmarknadskonton, som för övrigt i stort sett är uppbyggd på liknande sätt som aktiekontolagen, ansågs emellertid omöjligt att acceptera motsvarande öppenhet. Som argument härför anfördes att en sådan insynsrätt för emittenten, som saknar motsvarighet i ett dokumentbaserat system, inte fyller något ligitimt ändamål. Möjligheten till insyn skulle också kunna ge emittenten en från konkurrenssynpunkt skadlig möjlighet till insyn i andra instituts affärshemligheter, vilket skulle kunna leda till oförutsebara effekter på marknaden. Men hänsyn härtill och eftersom emittenterna i normalfallen inte hade något egentligt behov av att få del av uppgifter om borgenärerna, kom penningmarknadskontolagen ej att uppta någon generell rätt för emittent att få information om de borgenärer som placerat i hans skuldförbindelse. Undantag gjordes endast för de fall att en emittent hänvisades till att göra inlösen- eller räntebetalningar utanför systemet (lagen om penningmarkandskonton 6 kap. 2 §, prop. s. 41). Om, såsom nu förutsättes, handel med penningmarknadsinstrument överföres till VPC bör den vidsträckta insynsrätt för emittenter som medges i aktiekontolagen begränsas på motsvarande sätt som skett i lagen om penningmarknadskonton. Det skulle innebära att en emittent skulle kunna få kännedom om borgenärernas identitet endast om så föreskrivs i lånevillkoren; förutom i de specialfall som anges i 6 kap. 2 § lagen om penningmarknadskonton. Emittenters behov att i övrigt kunna kommunicera med borgenärerna, t.ex. för uppbyggnad av lånestatistik eller för utsändande av förlängningserbjudanden eller andra meddelanden, förutsättes kunna tillgodoses genom VPC:s försorg. Fullmäktige lämnar därhän, huruvida en sådan lagändring bör göras generellt gällande för alla inom VPC registerade skuldförbindelser * med undantag för dem som registrerats före lagändringens ikraftträdande * eller aktiekontolagen bör i detta avseende skilja på två olika typer av skuldförbindelser; de ena med och de andra utan ovillkorlig rätt till insyn för emittenten. Fullmäktige i hemställer att regeringen i proposition till måtte föreslå de ändringar i aktiekontolagen beträffande kontoförande institut och emittenters insyn i avstämningsregistren som ovan angivits. På fullmäktiges vägnar: av remissyttranden över skrivelse från Efter remiss har yttranden avgivits av , , , , , , , , , och . och har inkommit med gemensamt yttrande. Remissinstanserna , och har inte inkommit med yttranden. tillstyrker att det i aktiekontolagen införs en bestämmelse av innehåll att får fungera som kontoförande institut i fråga om skuldförbindelser. När det gäller borgenärernas anonymitetsskydd gentemot emittenter delar bedömning att ett sådant skydd är påkallat i vart fall såvitt gäller de skuldebrev som är föremål för handel på penning- och obligationsmarknaden. Däremot är det inte säkert att mot- svarande anonymitet är påkallad i fråga om aktierelaterade skuldebrev t.ex. konvertibla skuldebrev. Enligt bedömning bör det således tills frågan utretts ytterligare, i aktiekontolagens 9 kap. finnas två olika regleringar i denna fråga varvid den av föreslagna ordningen endast bör gälla skuldebrev som är föremål för handel med penning- och obligationsmarknaden (ej aktier mot utbytbara skuldebrev) medan den nuvarande regleringen alltjämt bör gälla för konvertibla skuldebrev och skuldebrev förenade med optionsrätt till nyteckning. har inte något att erinra mot förslagen. vill i detta sammanhang framhålla att under förutsättning att kontoret väljer att låta registrera sina emissioner i VPC och godkänner VPC:s penningmarknadssystem, kommer även att vilja ha möjlighet att utöva de befogenheter som tillkommer konto- förande institut enligt aktiekontolagen. Enligt direktiven (Dir 1991:111 s. 10) omfattas de kontobaserade systemen av clearingutredningens uppdrag och det är därvid särskilt anmärkt att utredningen skall beakta vad som framkom vid hearing om aktiekontolagen . De av framlagda förslagen berör sådana områden som avser att behandla i sitt kommande betänkande. För det fall detta betänkande inte anses böra avvaktas har utredningen ingen erinran mot att aktiekontolagen ändras på så sätt att får möjlighet att fungera som kontoförande institut. Beträffande förslaget att emittenternas rätt att få kännedom om sina borgenärers identitet skall begränsas anser utredningen det något tveksamt om en lagändring lämpligen bör genomföras med så kort beredningstid som kommer att gälla om förslag i ärendet skall framläggas för redan i vår. Bakgrunden till tveksamheten är att frågan inte är helt okomplicerad och att överväganden i tidigare lagstiftningssammanhang har gett upphov till skilda lösningar i närbesläktade författningar (9 kap. 9 och 10 §§ aktie- kontolagen jämförda med 6 kap. 2 § i den numera upphävda lagen om penningmarknadskonton). I denna del föreslår utredningen, för det fall VPC påbörjar verksamhet avseende penningmarknaden, att frågan interimistiskt löses av penningmarknadens aktörer genom exempelvis avtal om avstående från rätten till insyn. Skälen för utredningens bedömning är följande. En centralbank har ett uppenbart behov av att kunna verka inom sådana system som hanterar de instrument vari gör sina affärer. Det sagda gäller såväl börser och marknadsplatser som system för registrering, clearing och avveckling av nämnda instrument. Vid handeln och i systemen bör en centralbank kunna agera direkt, dvs utan att behöva anlita en mellanhand. Utredningen delar alltså den i skrivelse framförda uppfattningen. behov av att kunna verka på penningmarknaden har också föranlett särskilda överväganden av lagstiftaren, förutom i lagen om penningmarknadskonton, även i den antagna lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet (se 3 kap. 1 § 1 och prop. 1991/92:113 s. 79). Det kan dessutom anmärkas att t.ex. i , , är kontoförande institut enligt den danska lagen om kontosystem (se 3 kap. 6 § Vaerdirpapircentralloven). Ur främst lagteknisk synvinkel är det utredningens uppfattning att rätt att vara kontoförande institut bör knytas till uppgifter och inte till vissa instrument. Det sista årtiondet har de finansiella marknaderna kännetecknats av en ständig ström av nya finansiella instrument. Även nya handelsvägar och ny handelsteknik utmärker de senaste årens utveckling på de finansiella marknaderna. Mot denna bakgrund synes det något vanskligt att såsom föreslagit knyta dess behörighet till ett visst slag av instrument. En sådan regel kan lätt bli föråldrad. Slutligen skall endast anmärkas att skrivelse kan aktualisera frågan om det föreligger ett behov för att vara kontoförande institut. Såväl som ansåg vid den ovan nämnda hearingen att frågan om emittenters insynsrätt borde övervägas närmare. I ett senare ingivet skriftligt yttrande i anledning av hearingen har och Sparbanksgruppen angivit att de i princip anser att nuvarande ordning med insynsrätt för emittent bör bestå men att möjlig- het bör ges för en emittent att avstå från denna rätt. Insynsrätten har också varit föremål för diskussion på ett sammanträde i clearingutredningen, varvid skilda uppfattningar framkom. Som tidigare nämnts har också skilda ståndpunkter i insynsfrågan intagits i aktiekontolagen respek- tive lagen om penningmarknadskonton. Det bör anmärkas att reglerna för skuldförbindelser i aktiekontolagen även omfattar andra instrument, t.ex. konverteringsrätter, optionsrätter, depåbevis och inköpsrätter, och att det inte är säkert att samma regler för insynsrätten skall gälla dessa instrument som de föreslår skall gälla för skuldförbindelser. Detta bör beaktas vid den lagtekniska utformningen av en ändrad reglering. Frågan är alltså inte helt okomplicerad från lagteknisk synpunkt. Med beaktande härav, av att det förefaller råda delade meningar i frågan och av att flera intressenter betonat behovet av att frågan utreds anser clearingutredningen i första hand att frågan om möjligt bör lösas interimistiskt genom avtal i avvaktan på utredningens betänkande. Möjlighet för att vara kontoförande institut Föreningarna tillstyrker framställning i denna del. Borgenärernas anonymitetsskydd gentemot emittenten Föreningarna instämmer i vad uttalar om att emittenternas insyn i skuldböcker behöver begränsas jämfört med vad som gäller enligt aktiekontolagen. När det t ex gäller utländska marknader råder normalt sett fullständig sekretess om vilka som är placerare. Såsom föreslår bör det vara tillfyllest att öppenhet för emittent att få kännedom om placerare gäller endast om sådan öppenhet anges i lånevillkoren. Föreningarna tillstyrker således i huvudsak förslag också i denna del. Två påpekanden bör dock göras. För det första kan det finnas en praktisk anledning att utnyttja identitetsuppgifterna rörande placerarna som finns i skuldboken vid t ex utskick till placerarna. Det bör dock kunna lösas så att emittenten beställer en sådan tjänst av registerföraren, dvs VPC, som med sekretess om placerar- identiteten gentemot emittenten, genomför en sådan tjänst. En sådan möjlighet bör kunna anges i lagen. För det andra vill föreningarna påpeka att det torde finnas anledning att bibehålla de aktieanknutna bestämmelser som gäller för konvertibla skuldebrev och andra former av aktierelaterade instrument. I vart fall måste en längre gående sekretessbeläggning än f n på aktieområdet föregås av en noggrann utredning. har inga erinringar mot att aktiekontolagen ändras så att ges möjlighet att verka som kontoförande institut på sätt som föreslås i skrivelsen. Förslaget blir enligt skrivelsen aktuellt endast om VPC ges tillstånd av för sitt handels- och registreringssystem. Det är enligt förbundets uppfattning en förutsättning för en väl fungerande penningmarknad att kan vara kontoförande institut. Förbundet vill erinra om att i lagen om penningmarknadskonto gavs samma ställning som (2 kap. 1 § andra st). För det fall aktiekontolagen ändras på sätt som föreslår bör ställning övervägas. Förbundet delar också uppfattningen att emittenters möjlighet till insyn i borgenärsregistret måste begränsas. Förbundet finner att den av föreslagna modellen fyller detta syfte och tillstyrker således förslaget även i denna del. tillstyrker hemställan att vara kontoförande institut. Ifråga om borgenärernas anonymitetsskydd gentemot emittenten vill inte förbundet begäran. Dock vill förbundet starkt understyka vikten av att insynen inte begränsas mera än vad som krävs med hänsyn till hemställan. Från bolagens utgångspunkter finns klara behov av insyn och en ändring av aktiekontolagen bör endast avse det som är oundgängligen nödvändigt. Värdepapperscentralen har inte något att erinra mot förslag. OM instämmer i den hemställan som fullmäktige i gör i skrivelsen om att i fråga om avstämningsregister för skuldförbindelser kan fungera som kontoförande institut och att emittenters rätt att få kännedom om sina borgenärers identitet begränsas. instämmer i det yttrande som avges av och . Sammanfattning av departementspromemorian AP-fondens förvaltning - En översyn (Ds 1991:14) dnr 1310/91 I denna promemorian föreslås en ny lagstiftning för förvaltningen av allmänna pensionsfonden. Förslaget innebär en reformering av AP-fondens organisation, av placeringsbestämmelserna samt av revisionen och granskningen av förvaltningen. Målet för fondstyrelsernas verksamhet renodlas till en effektiv förvaltning av fondmedlen. Kravet på hög avkastning får större tyngd i syfte att fonderna skall bli till största möjliga nytta för tilläggspensioneringen. Fondstyrelserna får större utrymme att själva utforma verksamheten. Styrelserna bestämmer * inom vissa ramar * placeringsinriktning och riskprofil. AP-fonden får en ny organisation. Revisionen och granskningen av förvaltningen effektiviseras. Förslagen innebär i huvudsak följande: De medel som förvaltas av de fem AP-fondstyrelserna och de fem löntagarfondstyrelserna slås samman och fördelas på fem nya AP-fonder. Dessa skall vara fristående från varandra och ha likalydande placeringsregler. Varje AP-fond styrs av en fondstyrelse. består av sju ledamöter, vilka utses på grundval av sina personliga förutsättningar att främja målet för fondens verksamhet. har ett eget kansli. För varje AP-fond finns ett fullmäktige. Fullmäktiges uppgift är bl.a. att utse ledamöter i fondstyrelsen och att besluta om fastställelse av fondstyrelsernas resultaträkning och balansräkning. Varje fullmäktige består av 40 ledamöter. Ordförande och vice ordförande utses av regeringen. Även övriga 38 ledamöter utses av regeringen, men efter förslag av organisationer på arbetsmarknaden. Varje fullmäktige har en regional anknytning. AP-fonderna tilldelas i utgångsläget och därefter lika mycket medel. Varje fond bidrar med lika stora belopp till den del av pensionsutbetalningarna som inte täcks av ATP-avgifterna. Därigenom skapas förutsättningar för att jämföra fondernas avkastning på förvaltade medel och risk- hantering. Det övergripande målet för fondstyrelsernas verksamhet är att förvalta anförtrodda medel på ett effektivt sätt med hänsyn till avkastning och risk. Detta innebär att fondstyrelserna skall sträva efter att uppnå högsta möjliga avkastning som krav på tillfredsställande betalningsberedskap, säkerhet och riskspridning tillgodoses. Placeringsmöjligheterna begränsas i tre avseenden: * Ett belopp motsvarande av marknadsvärdet av de tillgångar en fondstyrelse förvaltar skall vara placerade i obligationer eller andra räntebärande skuldförbindelser med låg kreditrisk. Denna restriktion begränsar risknivån i förvaltningen. * En fond får liksom ett försäkringsbolag förvärva högst så många aktier i ett svenskt eller utländskt börsnoterat före- tag som motsvarar av röstetalet för samtliga aktier i företaget. Denna restriktion begränsar fondernas ägarinfly- tande. Bestämmelserna omfattar dock inte aktier eller andra andelar i s.k. fastighetsbolag. * Marknadsvärdet av en fonds innehav av utländska tillgångar får uppgå till ett belopp som motsvrar högst av mark- nadsvärdet av fondens samtliga tillgångar. får överlåta åt annan kapitalförvaltare att placera en del av de förvaltade medlen. Härigenom får styrelsen bättre förutsättningar att tillgodose de krav som ställs på förvaltningen. skall på begäran av en lokal facklig organisation vid ett svenskt företag i vilket styrelsen har förvärvat aktier överlåta åt organisationen att utöva rösträtt för hälften av aktiernas röstetal.