prop · GH03190 · 1993-12-31 00:00:00 — Vårträttsmedelssystem har delvis uråldriga anor Det nutida rättsmedlet mottingsrättsdomar och vissa tingsrättsbeslut, "vad", utgjorde sålundadet ordinarie rättsmedlet och innebarur-spmngligen en vadslagning meUan klaganden CKh den som dömt i målet.Rättsmedlet "besvär" infördes under tysk påverkan först under1600-talet. har under seklemas lopp haft ett skiffendetiUämpningsområde. utgör besvär det aUmänna rättsmedlet mot flertaletbeslut av de allmänna domstofema. Härtill kommer att besvär utgör det allmännarättsmedlet mot samfliga domar och beslut av fÖrvalttungsdomstolama. Ävenrättsmedlet mot hovrättsdomar, "revision", är en 1600-talsskapelse.När det gäfler överklagande av en förvaltningsmyndighets beslut harrättsmedlet numera i allmänhet ingen särskild beteckning utan man talar heltenkelt om att man "överklagar", ett ord som i rättegångsbalkennärmast motsvaras av uttrycket att man "ftiflföljer talan". Domstolsutredningenkonsteterar i sitt betänkande att systemet fÖr överklaganden av de allmännadomstolamas avgöranden är onödigt in-veckfet. Utredningen föreslår därför ur utmönstrar beteckningar som har att göra med begreppen"vad", "revision" CKh "besvär" samt på sflctäven begreppet "fiiUfÖljd av talan". I utredningens förslag talar manafltså endast om "överklagande". Förslaget berör ett mycket stortantal bestämmelser i . Bl.a. föreslås ändringar i nästan aflaparagrafer i balkens femte och sjätte avdelningar. De paragrafer som omfetfesav förslaget ges i utredningsförslaget en modemare språkhg dräkt somutrednmgen föreslår en del smärre, sakhga korrigeringar av de nu gäUande bestämmelsema. Ett annat av utredningenframfegt försfeg berör ärendelagen. Den lagen avser de allmänna domstolamass.k. firivflliga rättsvård tifl skillnad från som avserrättskipning. Vid överklagande av ett beslut i ett domstolsärendegäfler rättegångsbaUcens bestämmelser om Prop. 1993/94:190 besvär. Utredningenlägger fram sina fÖrsfeg rörande processen i hovrätt och Högste domstolen medutgångspurflrt firån att domstolsärenden inte längre skaU hanteras enhgtärendefegen och ulan enhgt en av utredningen föresfegendomstolsförferandefeg. Den fegen bör erfligt utredningen ersatte såvälärendefegen som den för förvalt-ningsdomstolama gäUandefÖrvaltningsprocessfegen. Uttedningens bestämmelser om fÖrferandet i hovrättCKh Högste domstolen enhgt är aUtså inte avsedda fördomstolsärenden. Deförslag utredningen fegger firam angående innebärotvivelaktigt en välbehövUg förenkUng av reglema för överkfegande hos hovrättoch Högste domstolen. Genom försfegen kommer man också tiU rätte med att detnuvarande systemet ger ett aUtfÖr älderdomUgt intryck mte minst i språkligthänseende. I det moderna samhället stäUs höga krav på lagstiftningenstiUgängUghet CKh det är alltså inte bara nödvändigheten av förenklingar utanockså behovet av att skapa en ökad förståelse som man har att te hänsyn tiU.Dette gäller mte minst ett fegverk med den centrala roU som rättegångsbalkenhar. I åtskilliga delar har inga större förändringar gjorts under de mer än 50år som balken fiinruts. Mot dette måste dock vägas önskemålet om stebflitet ifegstiftningen, inte minst med tanke på den praktiska rättstillämpningen. Närman i övrigt bedömer behovet av en mera genomgripande reform kan man konsteteraatt det sakliga reformbehovet beträffande rätte-gångsförfårandet undan förundan tifl allra störste delen har tiflgcxlosetts genom partiella reformer ochdet kan i dette sammanhang vara värt att nämna att rättegångsbaUcen sedan år1948 ändrats i bortåt 200 fegstift-ningsärenden. Partiella reformer ärofränkomUgen sådana tiU sin natur att man, när de bUvit inånga, kan behöva teett samlande grepp pä regehnassan. Utifrånde nu redovisade utgångspunktema är det enUgt regeringens mening angeläget attförenkla reglema for överklagande och att modernisera reglema omöverrättsprocessen. Remissinstansema har i aUmänhet gcxltegitDomstolsutredningens försfeg i denna del. En renussin-stans, nämligen Hovrättenför , har emellertid stäUt frågan om inte de föreslagnaändringama kan avvakte en formell översyn av hela . Avpraktiska skäl bör en mcxlemisering av inte ske i en endaetepp. Utredningens förslag omfettar en relativt väl avgränsad del avrättegångsbalken fÖr vflken reformbehovet framstår som särskflt påträngande.Det finns därför goda skäl att gå fram med en partiefl reform när det gälleröverrättsprocessen. RättegångsfÖrferandeti hovrätt är föremål för översyn av Hovrätts- processuttedningen (Ju 1993:04). Enligt direktiven (dir. 1993:38) skall utredningen göra en Översyn av och lämna förslag om vad som bör gälla för hovrättemas handfeggning av målen mot bakgmnd av vilka fiinktioner hovrättema skafl fyUa och hur de lämphgast kan fuUgöra dessa. Vidare skaU uttrungen bl.a. gå igenom olika tänkbara sätt att begränsa flödet av mål tifl hovrättema (Kh föreslå ändringar även i 102 Reformer i enhghet med de angivna direktiven kan visser- Ugen antes komina att blibetydelsefulfe, men de kan knappast komma Prop. att beröra mer än ettrefetivt Utet antal paragrafer i . Uttedningens arbete tordeinte på något sätt behöva störas av att det nu sker en mera formeUtinrikfed reform av bestämmelsema angående Detfinns därför inget att förlora på att redan nu gå fram med en omedelbarreform. I stäflet har man åtskifligt att vinna på I dettesammanhang bör påpekas att frågan om ett enhetUgt system för överklagandeinom det allmänna domstolsväsendets ramar har hålUts svävande ända då genom tflfeggsduktiv ficki uppgift att utrecfe frågan (dir. 1981:47). osäkerhet om vad som iframtiden skafl gälfe orsakar svårigheter av Ensärskfld fråga är hur man i en reform av överrättsprocessen skafl hanteraöverklaganden i domstolsärenden. försfeg utgår som redansagts från att överkfeganden i domstolsärenden inte skall hanteras enhgträttegångsbalken utan enligt den nya domstolsfÖr-fårandelagen. Överklaganden idomstolsärenden bör inte aUtid hanteras enhgt samma regler som gäller fÖröverkfeganden av processuella beslut i tvistemål eller brottmål. De förraöverkfegandena bör t.ex. - bl.a. av hänsyn till åteganden erfligt deneuropeiska konventionen om de mänskliga rättighetema och gmndfeggande frihetema- inte säUan föranleda en muntUg överrättsprocess, medan muntiighet i mycketstor utsträckning bör undvflcas vid överklaganden av processuella beslut (sevidare om den frågan i fÖrfetmingskommentaren tfll 52 kap. 11 §). Också i andrahänseenden finns det behov av specieUa bestämmelser fÖr hanteringen avdomstolsärenden i överrätt. Sammanfetmingsvis kan man säga atträttegångsbaUcens nuvarande besvärsregler sakligt sett passar bra föröverklaganden av processuella beslut medan de numera ofta passar mindre väl föröverklaganden av beslut i domstolsärenden. Remisskritikenmot att man som utredningen föreslår har en fÖr allmän domstol och allmänförvaltningsdomstol gemensam processlag är stark, och utredningens förslag iden delen bör inte genomföras. För domstolsärendena återstår därmed främstalternativen att fete de nuvarande domstolsärendena hanteras enligträttegångsbalken eUer att revidera ärendelagen. Arbetet med att utarbete en nyärendelag har redan inletts inom . Frågor om hanteringenav ärendena i hovrätt och Högste domstolen kan antingen regleras i den nyaärendelagen (självständigt) eUer genom tiUägg till bestämmelserför överklagande av tingsrätts beslut enUgt . Varken i det enaeller andra fellet hindrar behovet av att vissa domstolsärenden får en specieUhantering i hovrätt att man nu går fram med en reform på gmndval avutredningens förslag när det gäller bestämmelser Detanförda leder sammanteget till att det nu bör ske en reform i huvudsak på det sätt som föreslagit, Detta innebär en mcxlemisering främst av 49 - 57 och 59 kap. . Det är inte någon egentiig olägenhet att fete bestämmelsema i 58 kap. om resning fålla utanför reformen. De bestämmelsema har till stor del 103 redan mcxlemiserats iseunband med partiella reformer utesluter inte att det med tiden kanbU nödvändigt att se över resningsinstitutet . 1993/94:190 utifrån enmera materieU utgångspunkt. Ibilaga 4 finns tebeUer över förhällandet mellan nuvarande och föresfegnaparagrafbeteckningar i . Närsystemet för överkfegande hos allmän domstol görs enhetUgt uppkommer fråganvilken rättsmedelsbeteckning som bör väljas. Det är endast Kammarrätten iStockholm (majoriteten), som är negativ tiU utredningens försfeg attuteslutande använda uttrycket "överkfegande". Kammarrättensmajoritet föreslär att man i stäUet använder termen "besvär" överhela linjen för fiiUföljande av talan. Uttedningens försfeg synes ha betydandefördelar. Systemet blir enklare ckU uttrycket"överklaga" är begripUgt och väl egenthgen det ord som används ävenav jurister i stället för "vädja", "besvära sig","ansöka om revision" eUer "ftiUföIja talan". Uttrycket"besvär" har visserhgen gammal hävd men har nog aldrig haft någonegentUg genomsfegskraft i det allmänna språkbmket. För jurister med anknymingtiU allmän domstol kan det dessutom fett föra tankarna till ett visst sfegsöverklagande, fet vara att "besvär" förr användes även fÖr andratyper av överklaganden. Mot den bakgmnden bör uttrycket"överklagande" användas fÖr det nya entiediga systemet irättegångsbaUcen. Uttrycket "fiiUföIjd av talan" bör dock tiUs vidarekunna stå kvar i sådana delar av balken som inte ändras . Detligger, som bl.a. kammarrättens majoritet påpekat, ett problem i att tafe omöverklagande. Sammansatte uttryck, sådana som "överklagandeinlaga",är nämligen språkUgt sett monstmösa, medan t.ex. "be-svärsirflaga" ärkort och fett att använcfe. Uttedningen kan i syfte att undgå problemen sägasha valt att läte beteckningen "överklagande" täcka både denfullföljda telan som immateriellt begrepp och den konkrete skrivelse genomvilken talan fullföljs. På den punkten har emellertid inte bara kammarrättensmajoritet utan även och Hovrätten över och varitkritiska. har föresfegit att själva skrivelsen ges beteckningen"klagoskrift". Juridisktsett torde man inte ha något egentUgt behov av att i fegtexten göra en åtskillnad i det nu berörda hänseendet. En enhetUg beteckning utesluter visserhgen praktiskt sett möjUgheten att uttryckUgen markera om det rör sig om ett feU i vflket man vfll avvisa en fuflfÖljd talan på gmnd av ett fuflföljdshinder efler ett fefl där man vfll avvisa en skrivelse som innehåfler ett överkfegande därför att skrivelsen är brist- falUg. Redan de nu gäUande reglema i är emeUertid sådana att det är svårt för att inte säga omöjligt att finna någon helt klar linje när det gäUer frågor om "talan" (eUer "målet") skaUavvisas eUer om en "inlaga" skaU avvisas (se t.ex. nuvarande 50 kap. 3 § RB).Dette spelar dock mindre roU eftersom de praktiska konsekvensema av skflda typer av avvisningsbeslut är desamma. För undvflcande av missförstånd skafl tilfeggas att det självklart kan vara av mycket stor betydelse om "talan" eller "den fuUfÖljda talan" avvisas. Det torde inteheller hgga ' någotproblem i att uttrycket "överkfegande" ibland måste täcka in Prop.1993/94:190 också det som står i en skrivelse genom vilken den urspmngUgainfegan kompletteras (så exempelvis vid tillämpning av 50 kap. 25 § andrastycket RB). Det som gör att man kan tveka Ugger i stäUet främst på detspråkUga planet. Denär 1986 antegna förvaltningsfegen (1986:223) skfljer mellan uttrycken"skrivelsen med överkfegande" ckU"överkfegande". Det finns givetvis fördelar att använcfe sammabegreppssystem i alfe förferan-defegar. Uttrycket "skrivelsen medöverkfegandet" är emeflertid ganska tungt. Uttrycket"klagoskrift" som under remissbehandUngen förts fram av hovrättoch som förordats av Lagrådet kan ses som en forbättring, men också mot detuttrycket kan man rikte invändningar. TiU dessa hör att uttrycket ärålderdomUgt (Kh att det inte klart särskfljer sådana skrivelser genom vilkanågon överkfegar. Såluncfe kan även t.ex. skriftliga missnöjesanmälningar cKhskrivelser genom vilka en part kfegar över en domvifla anses som kfegoskrifterI det allmänna språkbmket torde "kfegoskrifter" CKkså kunna betecknaafla sådana skrivelser genom viflca någon rent allmänt protesterar mot något.Att ett och samma uttryck har olika betydelser är ganska vanUgt. Etttypexempel är uttrycket "ansökan". Även innehållersådana uttryck (se t.ex. 40 kap. 7 § angående användningen av uttrycket"utiåtande"). Därför väljer regeringen den lösning som Domstolsutredningenhade och som förordats i lagrådsremissen. Den av utredningen föreslagnalagtexten bör dock bl.a. tifl undvflcande av missförstånd justeras på en delpunkter. Att regeringens förslag som Lagrådet påpekat medför att det inteheller i fortsättningen görs någon klar åtskiU-nad meUan det fåUet att det ären bristfällig skrivelse som avvisas och det fellet att själva överkfegandetavvisas har enligt regeringen ingen större betydelse. I den praktiskarättstillämpningen kommer det som Lagrådet angett att finnas ett behov av attpå något sätt särskilja ifrågavarande skrivelser från andra som en kfegandekan komma att ge in tifl domstolen under målets handfeggning. Regeringen menaratt dette kan ske genom att man helt enkelt mbricerar skrivelsen. Närdet gäller det i 59 kap. RB förekommande institutet "besvär över domvilla"bör man i fortsättningen använcfe uttrycket "klagan över domvilla". Ändringari andra lagar än Ändringamai regler om överrättsprocessen for med sig ett behov avkonsekvensändringar CKkså i annan fegstiftning. AUa lagbestämmelser sominnehåUer begreppet "besvär" kan emellertid inte ändras . Den nuaktuella reformen bör i huvudsak begränsas tiU bestämmelser som avser ettöverkfegande hos hovrätt eUer Högste domstolen. Detteinnebär att aUa de bestämmelser om "besvär" som finns på det förvaltningsrättsliga området lämnas utanför reformen. När det gäller förvalmingsdomstolama bör uttrycket "överklagande" som ersättning för"besvär" införas i samband med att fÖrvaltningsprocessfegen reformeras.Även de bestämmelser som finns om överklagande tiU fes-tighetsdomstol eUerBostedsdomstolen lämnas utanför Vissa bestämmelser somavser besvär tiU hovrätt bör lämnas utanför reformen bl.a. därför att det finnsett nära samband med reformen av ärendefegstiftningen. Exempel på detta är 60och 70 §§ fegen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt. Beträffande den typen avbestämmelser bör redan nu sägas att det i samband med reformen avärendefegstiftningen behöver övervägas att i vissa fell fete den primäradomstolsprövningen ske i tingsrätt ckU intei hovrätt. Det gäUer feU som avses i 12 kap. 21 § jordabaUcen och 9 a § fegen(1927:56) om ned-sättningar av pengar hos myndighet. De bestämmelser som avserbesvär tiU tingsrätt hör också tiU reformen av ärendefegstiftningen. I samband medden reformen bör man även te upp frågor om utfommingen av bestämmelsema i 21kap. 9 - 11 §§ sjöfegen (1994:000) om tiU tingsrätt av dispasch. Debestämmelsema hänvisar tiU rättegångsbaUcens besvärsregler för hovrätt. Flertalet av de regler somnu finns i speciella lagar om överklagande till hovrätt genom besvärkompletteras av en bestämmelse i 21 § promulgationsfeg (RP).Den innebär att bestämmelser om överklagande hos hovrätt ochHögste domstolen och om rättegången där i mål som väckts vid tingsrätt - ominte annat sägs - skafl tiflämpas i fråga om överklagande hos högre rätt av målsom tegits upp av någon annan världshg domstol efler myndighet och som enligten förfettning får överklagas hos hovrätt. Talan skall dock föras genom besvär.Bestämmelsema i de speciella lagama om att överklagande kan ske hos hovrättbör nu såvitt möjligt ges en enhethg utformning utan att det för den skuU skernågon saklig ändring. Eftersom det tflls vidare kommer att finnas kvar någramindre fullständiga regleringar av frågor om överklagande avförvalmingsmyndighets beslut hos hovrätt, kan 21 § promulgationslagen ännu inteupphävas. 6 Användningen av telefax i rättegång Regeringensförslag: I införs en bestämmelse som klargör att telefax kangodtes fÖr sådana uilagor som inte behöver vara egenhändigt undertecknade.Stämningsansökningar skafl även i fortsättningen vara egenhändigtundertecknade. Kravet på att skrivelser genom vilka någon överklagar eUerbesvarar ett överklagande skall vara egenhändigt undertecknade tes bort. Domstolsutredningensförslag: Uttedningen föreslår att bestämmelsema om egenhändigt undertecknandeav skrivelser med överklaganden och skrivelser med svar på överklaganden skallupphävas. För stämningsansökningar och andra inlagor som enligträttegångsbalken skaU vara egenhändigtundertecknade föreslår utredningen en bestäm- Prop. 1993/94:190 melse i 33kap. 3 § RB om att ett meddelande skaU godtas som egenhändigt undertecknatttots att det kommit in genom telefex, om det har avsänts från en telefon mednummer som kan hänföras tiU någon som undertecknat meddelandet. Remissinstanserna:E>e allra fleste remissinstanser godtar utred-ningsfÖrsfeget. Justitiekanslemmenar emeUertid att försfeget om upphävande av bestämmelser om egenhändigunderskrift på överkfeganden m.m. leder tiU osäkerhetsmoment i behandlingen (Khonödiga problem. Beträffande telefåxkommurukation menar han att man i varje feUbör avvakte resultetet av (Ju 1989:04) arbete föreett stäUningstegande. Även Kanunarrätten i Stockhohn avstyrker med hänvisningtiU risken för krångel, missteg eUer andra ofegenheter Patentbesvärsrätten somockså är kritisk tiU försfeget anger bl.a. att det framstår som omotiverat attinte ha en enhetiig reglering för alfe mål-och ärendekategorier vid domstofema. Domstolsverketställer sig positivt tiU ett ökat användande av telefax och att ett sådantanvändande bör underfettes. I fråga om stämningsansökningar och andrahandlingar av större vikt anser emeUertid verket det vara av värde att behålfekravet på en undertecknad handling. Så-lun(fe anser verket att skrivelser medöverklaganden skall vara egenhändigt undertecknade. Verket påpekar bl.a. attavsändamumret utgör ett dåligt bevis om verklig avsändare. Patent- ochregistreringsverket anser att kravet på en undertecknad originalhandling börbestå när det gäller stämningsansökningar och även andra handlingar som intygm.m. Verket menar bl.a. att en bestämmelse i om telefex kankomma att åberopas även i förhållanden utenför område. Hovrättenför Västta är inte övertygad om att förslaget är en lycklig lösning påproblemet med telefax och hovrätten avstyrker försfeget att te bort vissabestämmelser om krav på egenhändigt undertecknande. Hovrätten anför attutredningens förslag synes vife på en otillräcklig analys av förslagetstekniska och rättsUga fömtsätmingar. Hovrätten menar bl.a. att ett telefex inteåmjuter det straffrättsUga för-fålskningsskydd som enligt 14 kap. 1 §brottsbalken gäller för urkunder päp>ekar i det sammanhanget atttelefax kan sändas direkt från en dator Hovrätten påpekar vidare liksomDomstolsverket gjort att avsändamumret utgör ett dåUgt bevis om verkligavsändare. Hovrätten tar CKkså upp frågan om det varit utredningens mening atten part skall vara helt förhindrad att åberopa ett obekräftat meddelande eUerföra mofljevisning angående äktheten av ett telefax. Skälenför regeringens förslag: Vissa inlagor till aUmän domstol måste enligt vara egenhändigt undertecknade. Det gäller skriftliga fullmakter, stämningsansökningar, vadeinlagor, besvärs inlagor, revisionsinlagor, genmälen i högre rätt (dvs. inte genmälen i sådana mål som hovrätt eller Högste domstolen tar upp som förste lu stens), förklaringar i högre rätt, ansökningar om resning samt ansök ningar om återsfeUande av försutten tid. Att en infega tifl domstolskafl vara egenhändigt undertecknad är i de Prop. 1993/94:190 allra flestesituationer en självklarhet fÖr en avsändare. Det Ugger emeflertid ett problemi att handlingar numera ofta överförs från t.ex. advokatkontor tiU domstolargenom telefex. Ett telefex har i praxis inte ansetts uppfyUa rättegångsbalkenskrav pä att handlingen skaU vara egenhändigt undertecknad genom ätt det ikravet pä ett egenhändigt undertecknande också har ansetts Ugga ett krav påatt det är just det undertecknade exemplaret som skaU ges in tiU domstolen.Överföring genom telefex har därmed enhgt bUvit en i principotiUäten metod när det gäUer t.ex. stämningsansökningar, överkfeganden ochgenmälen i högre instans. Den som använder sig av telefex drabbas emeUertidinte av någon rättsförlust, eftersom innehåUer en bestämmelseom att rätten, när det brister i fråga om underskriften, skaU ge ingivarenmöjUghet att avhjälpa felet innan avvisning sker (se t.ex. 33 kap. 3 § tredjestycket, 42 kap. 4 § och 50 kap. 7 § RB). Otvivelaktigtär telefex enUgt nu gällande regler åtminstone formeUt setttiUåma när det gäUer t.ex. en jmsökan om kvarsted som görs före inledandet aven rättegång eller ett svaromål i tingsrätt. Ett telefax är formeflt setttiUåtet också när det gäller t.ex. sådana inlagor som innebär att talanåterkallas, efterges eller medges eller att återvinning eller åtempptegandesöks. EnUgtregeringens mening är det tveksamt om man kan avstå från bestämmelser omegenhändigt undertecknande när det gäUer så vflctiga handlingar somstämningsansökningar Under alla omständigheter är utredningens metcxl attavskilja vissa som kan härledas tiU den som har undertecknat meddelandet inteinvändningsfri (se fömtom remissyttrandena även i betänkandetInformation och den nya informationsteknologin, SOU 1992:110, s. 306 ochJuridisk , årgång 5, s. 374). Kravet på att stämningsansökningar måstevara egenhändigt undertecknade bör därför, åtminstone tflls vidare, stå kvar. Iprincip bör detsamma gälla i fråga om t.ex. ansökningar om resning. Närdet gäller andra handlingar under en rättegäng, t.ex. en inlaga genom vilken part överklagar eller besvarar ett överklagande, kan man emeUertid anlägga ett annat synsätt. Risken för att någon obehörig skuUe okynnesöverklaga för någon annans räkning eUer av okynne besvara ett överklagande får bedömas vara mycket Uten. I de aUra fleste fell torde vidare redan de omständigheter som förehgger i samband med ett överklagande klart utvisa om det rör sig om en skrivelse som härrör från den uppgivna parten. I sammanhanget kan nämnas att Högste domstolen i ett rättsfåll, NJA 1991 s. 407, funnit att en skrivelse med överklagande som över huvud teget inte varit undertecknad kunde gcxltes ttots att den nuvarande fegtexten ställer upp ett krav på egen händigt undertecknande. I målet hade nämligen på annat sätt än genom undertecknandet bekräftats att skrivelsen härrörde från överklaganden. I domskälen angav Högste domstolen att förhållandet var "kferlagt". I rättsfellet NJA 1991 s. 595 ansågs en fotokopia av en handskriven 108 besvärsinlagakunna läggas tifl gmnd fÖr rättegången i hovrätt när det genom andra handlingarbekräftats att infegan härrörde ftän kfeganden. Utan att det skafl behövauppstå några nämnvärda problem bör man därför kunna tillåte att nu berördainlagor ges in genom telefex. En sådan ändring fär särskfld betydelse när detgäfler t.ex. överkfeganden av beslut om häktning efler kvarsted där behovet avsnabbhet gör sig starkt gäUande. I dessa delar bör aUtså utredningsförsfegetg(xltes. Lag-tekniskt bör dette komma tifl uttryck genom att kravet påegenhändigt undertecknande avskaffas när det gäfler överkfeganden (Kh svarsskrivelseri högre rätt. För tydUghets skuU bör också 33 kap. 3 § RB ändras så att detklart framgår att telefexmeddelanden kan godtas. En sådan ordning fömtsätterdock en bestämmelse om att domstolen - i de feU tveksamhet råder i frågan omett telefex kommer från den uppgivne avsändaren - skaU kunna förelägga denneatt komplettera med en undertecknad handUng. Den nuvarande bestämmelsen förtelegram cKh andra meddelanden bör i det sammanhanget formuleras om för atttydhgare markera att komplettering skall kunna begäras inte bara i de feU avsändarensunderskrift saknas helt utan också i de feU avsändarens underskrift i originalsaknas. innebär ingen ändring i sak och övererensstämmer också med hurmotsvarande bestämmelse i 44 § tredje stycket FPL tolkas och tiUämpas.