prop · GH03130 · 1993-12-31 00:00:00 — En genomgåendeinställning hos dessa instanser är au uppfattningen au det inte är möjligt attskapa en regel av det ifrågasatta slaget är felaktig. Skälenför regeringens förslag: I1 kap. 4 § första stycket uyckfrihetsförordningen (TF) finns en bestämmelsesom föreskriver att alla som har att vaka över TF:s efterlevnad skall ha iåtanke att uyckfriheten utgör grundval för ett fritt samhällsskick, alltidfästa uppmärksamheten mera på ämnets och tankens än på uttrycketslagstridighet, mera på syftet än på framställningssättet samt i tvivelsmålhellre fria än fälla. Denna, den uyckfrihetsrättsliga s.k. instmktionen, har påsina håll ansetts vara en av de viktigaste bestämmelsema i TF. I yttrandefrihetsgmndlagenfinns en motsvarande bestämmelse (1 kap. 5 §). Instruktionengäller endast mål som handläggs enligt TF eller enligt yttrandefrihetsgmndlagen.Utanför TF och ytuandefrihetsgmndlagen finns det ingenuttrycklig allmän lagregel om rätt och skyldighet att beakta yttrandefrihets-och informationsfrihetsinuessena, om dessa kolliderar med något annat intressesom skyddas av rättsordningen. Exempel på situationer där sådana kollisionerkan uppstå är mål om påstådda missbruk av ytuandefriheten på teauar,utställningar och vid demonsuationer. Vid sidan av brottmålsområdet kan sådanasituationer uppstå även i mål som gäller åsidosättande av avtalad tystnadsplikti meddelarsituationer Frågan,om en bestämmelse med sarruna innebörd som instmktionen, en sk.parallellinstmktion, behövs för au domstolama även i vanliga brottmål skallkunna ta hänsyn av det slag som instruktionen föreskriver, aktualiserades isamband med arbetet med yttrandefrihetsgrundlagen (prop. 1986/87:157 s. 163,prop. 1990/91:64 s. 109). I siu av godkända betänkande 1990/91:KU21(s. 22) uttalade au det finns skäl som talar för att detbör finnas ett allmänt formellt stöd för beaktande av de ytuandefrihetsinuessensom kan finnas i vanliga brottmål. Avsikten med en sådan bestämmelse skullealltså vara au ge de rättstillämpande organen eu utuyckligt stöd för auallmänt beakta yurandefrihets-och informationsfrihetsintressena och attinskärpa vikten av au så sker. Enligt utskottets mening borde en eventuell sådanreglering tas in i den allmänna suafflagstiftningen i samband med den översynav ansvarsfrihetsreglerna som aktualiseras genom Fängelsesuaffkommitténsslutbetänkande. Riksdagensställningstagande ledde till au det inom utarbetades enpromemoria "PARALLELLINSTRUKTION" Om tillgodoseendet avyttrandefrihetsintresset i vanliga brottmål (Ds 1991:78). I denna tecknas enbakgrund till frågan och övervägs olika tänkbara vägar au gå fram. Enligtpromemorian finns det ue altemativ när det gäller au föra in regler motsvarandeinstmktionen i BrB. Man skulle kunna omformulera instruktionen till en nyaUmän ansvarsfrihetsregel. Men det är också möjligt atl låta den aktuellatanken mynna ut i en suaffmätningsregel. Slutligen kan man för tillgodoseendetav det ifrågavarande syftet tärUca sig en allmän tolkningsregel försuaffbestämmelser. I promemorian diskuteras sedan dessa altemativ. Promemoriansslutsats är emellertid att inget av dem uppfyller de krav som man bör ställa påsuaffräuslig lagstiftning. Deöverväganden som görs i promemorian leder alltså fram till alt en lagregleringom au ytuandefrihetsinuesset skall beaktas i vanliga brottmål inte låter sigkonstrueras på ett sätt som tUlgodoser de krav som man bör ställa pålagstiftning av det aktuella slaget. Något förslag till en sådan lagstiftningläggs alltså inte fram. I promemorian framhålls emellertid att det fördomstolama finns slöd i lag för att ta hänsyn av det aktuellaslaget. Det pekas på au det i de fall där frågan typiskt seu blir aktuell finnsdirekta lagbestämmelser som anger i vilken mån som yttrandefrihetsinues-setskall beaktas. Vidare nämns i promemorian au det i 29 kap. 1 § andra stycketBrB särskilt anges att gärningsmannens avsikter och motiv skall beaktas vidbestämmandet av ett brotts suaffvärde och därmed vid både påföljdsvalet ochsuaffmätningen. Promemorianavslutas med konstaterandet au de skäl som talar för en lagreglering påområdet inte är så starka som man i förstone kan tro. Man kan enligtpromemorian knappast, med hänsyn till aU yUrandefrihetsinuesset och intressetav informationsfrihet även utan direkt lagstöd beaktas i rättstillämpningen,påvisa något behov av lagstiftning. Enparallellinstruktion bör inte införas Somframgått har både de skäl som anförs i promemorian och den slutsats som dras idenna, och som innebär au en lagstiftning av det ifrågasatta slaget inte börinföras, mötts av instämmande från en stor majoritet av remissinstansema. Ävenom regeringen helt ansluter sig till de tankegångar om yttrandefrihetens storabetydelse för samhällsUvet och för vårt demokratiska system som föranledde detnyss nämnda uttalandet av , anser regeringen mot bakgmndhärav att det inte nu är vare sig behövligt eller lämpligt au genomföra enlagreglering av det slag som ifrågasatts. Regeringen vill, liksom för övrigtgörs i promemorian, peka på vikten av att den suaffräusliga lagstiftningenutfonnas på ett säu som tillgodoser de höga krav som man måste ställa pådenna. Med hänsyn dels till svårighetema att hitta en tillfredsställandelösning, dels till au redan dagens lagstiftning om ansvar, suaffmätning ochpåföljdsval ger utrymme för au beakta det angivna inuesset, finner regeringen såledesinte skäl att lägga 1 samL Nr 130 framnågot förslag om införande av parallellinsuuktion i BrB. Regeringen /94:130 anser inte heller au det finns skäl au vidare utreda frågan. Dethindrar inte att man uppmärksamt bör följa utvecklingen på området. 4.5 Kostnader och ikraftträdande Förslagentorde inte medföra några kostnadskonsekvenser. Lagändringarna bör lämpligenUäda i kraft . 5.1 Förslaget till lag om ändring i Bestämmelsenhar ändrats i avsikt aU markera au analogisk tillämpning av suaffbud inte skallvara tillåten: Med analogisk tillämpning menas i detta sammanhang au ettförfarande anses straffbart uots au det inte med vedertagna tolkningsmetoderkan inordnas under ett straffbuds ordalydelse. Ändringen har utförligtkommenterats i den allmänna motiveringen i avsnitt 4.2.1. 2 §samt övergångsbestämmelserna till denna Bestämmelseni paragrafens första stycke innebär att, om inte annat är föreskrivet, detutuyckliga krav på uppsåt som gäller för brou enligt BrB, utvidgas tillatt gälla alla suaffbestämmelser Liksom ändringen i föregående paragraf gmndarsig förslaget på en suävan att tydligare framhålla legalitetsprincipen på detstraffrättsliga området. Förslaget har kommenterats i allmänmotiveringen underavsniu 4.2.2. Ändringeninnebär att BrB:s allmänna reglering av det subjektiva rekvisitet blirtUlämplig också på specialsuaffrättens område och au det aUtså ställs upp enpresumtion även när det gäller straffbestämmelser utanför BrB för att uppsåtskall fordras för att straffrättsligt ansvar skall udcrävas. Om således ävenoaktsamhet skall vara suaffbart måste detta uttryckligen anges i lagtexten. Dennya lydelsen kräver en övergångsbestämmelse. Denna innebär att 1 kap. 2 §första stycket i sin nya lydelse inte skall tillämpas före påen suaffbestämmelse i annan lag eUer författning än BrB som trätt i kraft föreden . Har eu sådant straffstadgande ändrats i något hänseende den 1juli 1994 eller senare skall dock bestämmelsen även före den 1 juli 1999tiUämpas på suaffstadgandet. Den ändring som skeu i ett straffstadgande för attden nya regeln skall bli tillämplig behöver inte röra de subjektivafömtsättningama för att ett brou skall föreligga och inte heller de objektivarekvisiten, utan varje ändring i en specialsuaff- rättsligstraffbestämmelse innebär all, om inte annat sägs, det härefter för Prop.1993/94:130 suaffbarhet kommer att krävas uppsåt. Om detta inte är avsikten,vilket det sannoUkt ofta inte kommer att vara, får det i samband med ändringenduekt i suaffbestämmelsen anges viUcet subjektivt rekvisit som skall gälla.Lagrådet har i anslutning härtill anfört: Denföreslagna övergångsbestämmelsen gäller således endast specialsuaffrätten.Bestämmelsen är lätt att tillämpa. Den som efter har att prövaom uppsåt eller vårdslöshet krävs för ansvar enligt en vissspecialstraffbeslämmelse har endast att ta reda på om den lydelse avbestämmelsen som skall tillämpas har trätt i kraft efter nämnda tidpunkt. Detär lUcgiltigt om bestämmelsen ändrats i något avseende som är relevant för denprövning som saken gäller. Innehåller exempelvis en paragraf medsuaffbestämmelser flera punkter och har paragrafen ändrats med avseende på enav dessa får det betydelse för tillämpningen också av de övriga punktema. Såsom övergångsregleringen är utformad gäller 1 kap. 2 § första stycketbrottsbalken i dess nya lydelse inte s.k. blankettsttaffbud med mindre självastraffbestämmelsen änchats. Antag atl en specialstraffbeslämmelse lyder"Den som bryter mot 7 § dömes till..." och att 7 § ändras efterutgången av . En sådan ändring leder inte till att uppsåtskravet i 1kap. 2 § första stycket i dess nya lydelse skall tillämpas påblankett-suaffbudet. Lagrädet fömtsätter emellertid att man vidförfattningsändringar av sist angivet slag, såsom också fömtskickas ilagrådsremissen, följer upp ärendet genom att i straffbestämmelsen skriva in euutuyckligt krav på uppsåt, om det är detta subjektiva rekvisit som man vill ha. Regeringenhar inget au erinra mot vad Lagrådet anfört. Det bör emellertid i tydlighetensinuesse påpekas au övergångsbestämmelsen i lagrådsremissen hade en något annorlundautformning. Med den i denna proposition föreslagna lydelsen avövergångsbestämmelsen gäller alltså att 1 kap. 2 § första stycket skalltillämpas även på bestämmelser som trätt i kraft . Iparagrafens andra stycke har endast språkliga förändringar gjorts. Paragrafensförsta stycke innehåller den cenuala bestämmelsen om medverkan till brouenligt BrB. Den innebär au ansvar som är föreskrivet för en viss gärning skall,om inte annat följer av något stadgande avseende särskilda fall i BrB eller iannan lag eller författning, ådömas inte bara den som utfört gärningen utanäven annan som främjat denna med råd eller dåd. Den som inte är att anse somgärningsman skall, om han förmått annan till utförandet, dömas för anstiftan tillbrottet och annars för medhjälp därtUl. 1likhet med regleringen av det subjektiva rekvisitet vid brottsliga gärningar i1 kap. 2 § innebär ändringen att det medverkansansvar som gäller i fråga ombrousbalksbrotten görs generellt tillämpligt inom straffrätten. Detta ledertill att den nuvarande analogiska tiUämpningen av paragrafen på detspecialsuaffräusliga fältet upphör. Även detta förslag hänger samman medhuvudinriktningen i lagstiftningsärendet, nämligen att väma om den Det har kommenterats i allmänmotive- Prop. 1993/94:130ringen i avsnitt 4.2.3. Ändringeni paragrafen innebär att det medverkansansvar vid brottsliga gämingar somenligt paragrafen drabbar anstiftare och medhjälpare till brou får tillämpning,förutom beuäffande brotten i BrB, på alla specialsuaffräusliga brott för vilkafängelse är föreskrivet. Dock gäller som framgått enligt paragrafens fjärdestycke ett undantag för det fall något annat är särskilt föreskrivet vid detspeciella specialstraffrättsliga brottet. Det kan exempelvis förekomma attmedverkansansvar stadgas även för brott för viUcet endast böter är föreskrivet.Men det kan också vara så att det vid ett special-straffrättsligt brou finns ensärskild reglering av medverkansansvaret som inte helt ansluter tillutformningen av förevarande paragraf Som exempel kan tas brottet olovlig kömingi 3 § lagen (1951:649) om suaff för vissa trafikbrott. Den utuyckligamedverkansreglering som gäller i fråga om olovlig köming kommer alltså såsom lexspecialis au gälla även i fortsättningen och inte påverkas av förslaget. Ettannat undantag är det som anges i allmänmotiveringen dvs. att det för att ettbrou skall föreligga krävs flera aktörer men inte alla ådrar sig ansvar. Finnsinte någon nu angiven specialreglering av medverkansansvaret beuäffande ensuaffbestämmelse utanför BrB gäller emellertid att suaffansvar för anstiftareoch medhjälpare kan utdömas om brottets suaffskala innehåller fängelse. Omväntgäller att vid rena bötesbrott inom specialstraffrätten endast den som är attbeuakta som gärningsman kan fällas tUl ansvar. Iparagrafen har en viss redaktionell förändring och en språklig modemiseringföretagits. Kapitlet,som innehåller de allmänna objektiva ansvarsfrihetsreglema omnödväm (1 §), laga befogenhet (2 och 3 §§), nöd (4 §) och förmans befallning(föreslagna 8 §) samt den subjektiva ansvarsfrihetsregeln vid excess(föreslagna 6 §), blir föremål för omfattande förändringar. Dessa innebärfrämst dels att de nuvarande reglema förtydligas, dels att de oregleradeansvarsfrihetsgrundema samtycke och straffräusvillfarelse lagregleras(föreslagna 7 och 9 §§). 1 samband med utbyggnaden av kapitlet änchas mbrikentill öm allmänna grunder för ansvarsfrihet för att bätue än den nuvarande täckainnehållet i kapitlet. Iparagrafen regleras rätten till nödvämshandling. Ändringarna i paragrafen ärendast språkliga och redaktionella och har i allmänmotiveringen kommenterats iavsniu 4.3.1. Iförsta stycket finns den centrala regeln om nödvämshandlingars tillåtlighet.De nuvarande dubbla negationema, som framgår om man läser ihop paragrafensinledning med dess slut, har bytts ut mot en språkligt sett rak lagtextsom innebär au en gäming som är begången i nödväm utgör brott Prop.1993/94:130 endast om den är uppenbart oförsvarlig. Förslagetleder till att innebörden av nödvämsbegreppet i viss mån ändras. Till skillnadfrån skall en person anses handla i nödväm även om hans handlande äruppenbart oförsvarligt. En sådan handling medför dock inte frihet från ansvar.Gränsen för det straffbara området ändras således inte. 1förhållande till nuvarande lydelse har vidare den föränchingen gjorts att ävenomständigheterna i övrigt nämns bland det som skall beaktas vid bedömningen avom en nödvämshandling är uppenbart oförsvarlig och således skall föranledaansvar, om inte excessbestämmelsen i 6 § leder till ansvarsfrihet. Detaktuella tillägget har gjorts för att markera att försvarlighetsbedömningenskall göras genom en sammanvägning av samdiga relevanta omständigheter. Någonändring i sak är det inte frågan om. gäller alltså au det för densom handlar i nödvärn finns en relativt bred marginal vid bedömandet av om hanhållit sig inom gränserna för nödvärnsrätten. Genom den nya lydelsen svararlagtexten emellertid bätue mot de olika omständigheter som skall beaktas vidbedömningen av var gränsen går för vad som är uppenbart oförsvarligt. Iparagrafens ancha stycke anges de olika nödvärnssituationema, nu i en punktvisuppräkning. De olika nödvämsfallen skall tillämpas på samma sätt som förnärvarande. Andra stycket inleds med lokutionen Rätt till nödvärn föreUgger moti stället för som med / nödvärn handlar den som söker. Skälet till att ordetsöker har tagits bort ur lagtexten tillsammans med handlingsverben avvärja,beninga, hindra och avlägsna är att dessa ord kan ge del felaktiga intrycketatt den som har nödvämsrätt dels måste utföra en handling, dels måste ha euvisst syfte med denna och alltså vara medveten om alt en nödvämssituation rentfaktiskt föreligger. Ändringen innebär naturligtvis inte att vilken handlingsom helst är tillåten. Ansvarsfrihet inträder sålunda inte för handlingar somvarken objektivt eller subjektivt sett är ägnade au avvärjanödvärnssituationen. Deua framgår av att rätten till nödväm föreligger mot ettangrepp eller mot en viss person och av kravet på att handlingen inte får varauppenbart oförsvariig. Paragrafensnuvarande lydelse innebär att en i nödvärn företagen gäming inte skall medföraansvar. För att det tydligare skall framgå au nödväm är en objektivansvarsfrihetsgrund anges i den nya lydelsen au en i nödväm begången gäminginte utgör brott. Till skillnad från vad som regelmässigt gäller vid subjektivaansvarsfrihetsgmnder, t.ex. straffräusvillfarelse, har i nödvärnsfallet inteheller andra eventuellt medverkande gjort sig skyldiga till brou. Paragrafensförsta stycke, som innehåller bestämmelsen om våldsanvändning mot den som medstöd av lag är berövad friheten men som rymmer eller gör motstånd, är i sakoförändrat. En språklig ändring har emellertid vidtagits i det att utuycket kananses försvarligt har bytts ut mot ärförsvar- ligt.Detta har skett för au kongruens skall uppnås med 10 § polislagen Prop. 1993/94:130(1984:387) som innehåller en motsvarande bestämmelse. Paragrafensuedje stycke har utgått. Det har ersatts av en motsvarande bestämmelse i 5 §som gäller 1 §§ och 10 § polislagen. Någon ändring i sak innebär dena inte. Paragrafensnuvarande första stycke innehåller en bestämmelse om det våld som militäröverordnad inom försvarsmakten får bruka mot underlydande i samband med myterieller under suid eller annars när brott mot krigslydnaden medför särskildfara. 1 nuvarande andra stycket finns en regel om att den som kommer till hjälpi en situation som avses i paragrafens första stycke har samma rätt att bmkavåld som den överordnade. Bestämmelseni första stycket har undergått eu antal språkliga.förändringar. I huvudsakbestår ändringama i au termen krigslydnaden har bytts ut mot lydnaden och atlmilitär föiman har ersatt krigsman. Sistnämnda ändring har iallmänmotiveringen kommenterats i avsnitt 4.3.2. Attlydnaden har ersatt krigslydnaden beror på atl bestämmelsen är tillämplig äveni fredstid och att det nuvarande ordvalet kan ge eu felaktigt intryck i dettaavseende. Paragrafensandra stycke har utgåu och har, liksom 2 § tredje stycket, ersatts av enmotsvarande bestämmelse i 5 §. Någon ändring i sak är det inte frågan om. Paragrafeninnehåller regeln om ansvarsfrihet på grund av nöd. Den har iallmänmotiveringen kommenterats i avsniu 4.3.3. I sak har endast den ändringenvidtagits att begränsningen tiU värdefull egendom har slopats. Detta innebär enviss utvidgning av möjlighetema au ansvarsfriu handla i nöd när fråga är om atträdda egendom. Lagtextenhar, i likhet med den i nödvämsbestämmelsen, undergått en betydande förändringi språkligt och redaktionellt hänseende. Iett nyu första stycke finns den cenuala regeln om ansvarsfrihet för gärningarsom begås i nöd. På motsvarande sätt som vid nödvärn innebär regeln att en inöd företagen gäming utgör brott endast om den som handlat i nöd gåu för långtoch överskridit gränsen för nödrätten. För nödparagrafens del innebär detta atthan vidtagit en nödåtgärd som varit oförsvarlig med hänsyn till faransbeskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt.Ändringen av försvarlighetsrekvisitet är språklig och är således i princip inteavsedd au leda till ändring i sak. Som angivits i allmänmotiveringen kan detemellertid inte uteslutas att den nya utformningen även i detta hänseende ledertill ett i domstolspraxis något vidgat område för ansvarsfrihet vid nöd. Närdet gäller den språkliga uppbyggnaden av bestämmelsen har ut-Uycken/ö/- attavvärja respektive rädda och handlar i nöd ersatts av formu- leringarsom varken antyder att den handlande behöver ha något särskilt »rop,1993/94:130 syfte med sin åtgärd ~ eller ens förstå att det är fråga om ennödsituation -eller utföra någon egentiig handUng. Det förstnämnda harkommenterats vid nödvärnsbestämmelsen. Här bör tilläggas au det föransvarsfrihet alltså inte uppställs något krav på ett aktivt handlande. Det ärnämligen fullt möjligt att gå fri från ansvar också för underlåtenhetsbrott somföretas i nöd. Detta gäller för övrigt generellt, t.ex. även för nödvämsfallensdel, men är oftare tillämpligt vid nöd. Atthandlingsverben avvärja och rädda har utgåu ur lagtexten innebär uite att vilkagämingar som helst ansvarsfriu får begås i en nödsituation. 1 princip gälleratt en nödhandling objektivt eller subjektivt sett skall vara ägnad attavhjälpa nöden. Detta ligger i utuycket gärning som någon begår i nöd. Dessutomskall en försvarlighetsbedömning göras. En i en nödsituation begången gärningsom inte kan och som inte heller är avsedd au kunna påverka den uppkomnasituationen är naturligtvis - om den över huvud taget kan anses begången i nöd- oförsvariig och kan inte resultera i au gämingen inte anses som brou. Detnya andra stycket innehåller en beskrivning av i vilka situationer som nödföreligger. Denna är, som nämnts i det föregående, ändrad såtillvida som detför nödrätt inte längre krävs au den egendom som är utsau för fara skall varavärdefull. I sak innebär detta en utvidgning. En avvägning skall dock, liksomnär det gäller fara för liv eller hälsa, göras mellan den hotade egendomen ochdet uppoffrade intresset. Ju minche värde egendomen har, desto mera sällan kanansvarsfrihet inuäda för annars straffbelagd gäming. Uttrycketav annan sådan orsak har av tydlighetsskäl ersatts av annat viktigt avrättsordningen skyddat intresse. Någon förändring i sak är inte avsedd. 1paragrafen, som är ny, har införts en för 1 §§ och 10 § polislagen (1984:387)gemensam bestämmelse som innebär att om någon har rätt att enligt något avdessa lagmm företa en annars suaffbelagd gäming, så har var och en som kommerhonom till hjälp samma räu. Förnärvarande förekommer en bestämmelse av detta slag endast vid 2 och 3 §§. Dettahar ibland felaktigt uppfattats så au rätt att hjälpa till på den angripneseller nödställdes sida inte skulle finnas. I tydlighetens intresse har därfören utuycklig lagregel härom införts och sammanförts med den regel som gäUer för2 och 3 §§. Någon ändring i sak innebär detta inte. 1paragrafen finns ansvarsfrihetsregeln för fall av excess. Den innebär enligtsin nuvarande ordalydelse att om någon har gjort mer än vad som är medgivet ifall som avses i 1-4 §§ eller 10 § polislagen (1984:387) så skaU han ändå varafri från ansvar om omständigheterna var sådana atl han svårligen kunde besinnasig. Inledningenav paragrafen har ändrats. I stället för au syfta pä fall som av- Prop.1993/94:130 ses i 1-4 §§ etc. tar lagtexten sikte pä fall där 1-5 §§ etc. ärtillämplig. Änchingen är avsedd au markera au ansvarsfrihet enligt paragrafenkan inträda även om ett fall som avses i 1-5 §§ eller i 10 § polislagenobjektivt sett inte förelegat, nämligen om den handlande uou att han var i ensituation av det slag som anges i de nämnda paragraferna och han i dennainbillade situation gjorde för mycket på gmnd av au han svårligen kunde besinnasig. Förgämingar som är straffbara redan vid oaktsamhet gäller att för ansvarsfrihetkrävs att missbedömningen av situationen inte är oaktsam. Nuvarandeandra stycket i paragrafen har ersatts av 29 kap. 3 § första stycket 5. Ibestämmelsen, som är ny, ges en regel om ansvarsfrihet på grund av samtycke. 1allmänmotiveringen har frågan behandlats i avsniu 4.3.4. Engrundläggande fömtsättning för att ansvarsfrihet skall inträda på grund avsamtycke är att ett giltigt samtycke föreligger Vad som krävs i detta hänseendehar angivhs i avsnitt 4.3.4. Samtyckesregleringentar sikte främst på brotten mot person och då särskilt brotten mot liv ochhälsa (3 kap.) och brotten mot frihet och frid (4 kap.). Paragrafen berör intede fall i vilka det redan i suaffstadgandet reglerats vilken inverkan samtyckehar eller detta framgår på annat säu. Det innebär att flera brott mot person ärundantagna från paragrafens till-lämpningsområde. Som exempel kan nämnas en delav sexualbrotten, t.ex. sexuellt umgänge med bam (6 kap. 5 §), samt tvegifte (7kap. 1 §). I dessa fall påverkas nämligen inte suaffbarheten av om samtyckeförelegat. Bestämmelsenskall inte heller tillämpas vid tillgreppsbrotten, som ju för ansvar kräver attsamtycke inte förelegat, eller vid övriga förmögenhets-brou. Av naturliga skälhar den i princip inte heller någon aktualitet när det gäller brotten motallmänheten (13-15 kap.) och i princip inte heller vid brotten mot staten(16-22 kap.). Det bör emellertid nämnas au ansvar för urkundsförfalskning (14kap. 1 §) inte skall ådömas i fall då någon med samtycke skrivit annans namn pål.ex. Genom samtycket anses nämligen en sådan urkund vara äkta.