prop · GH03101 · 1993-12-31 00:00:00 — bör betonas att även omförfarandet inte konstituerat ett sådant särskUt brott, inslag av berört slaggivetvis, med tillämpning av de allmänna straffvärdereglema i , kanpåverka straffvärdet av ett förfarande. Medhänvisning till vad ovan anförts föreslår regeringen att det i 29 kap. 2 §brottsbalken införs en bestämmelse som anger att det vid bedömningen av ettbrotts straffvärde särskilt skall beaktas om ett motiv för brottet varit attkränka en person, en folkgmpp eller en annan sådan gmpp av personer på gmnd avras, hudfärg, nationellt eller etniskt urspmng, trosbekännelse eller annanUknande omständighet. Utredningensförslag om nya straffbestämmelser genomförs inte Regeringenövergår härefter till att behandla utredningens förslag om att införa nyastraffbestämmelser om organiserad rasism och stöd åt organiserad rasism. Regeringenkonstaterar till en början att det mot den bakgrund som angivits ovan (avsnitt5.2) inte finns någon anledning att kriminalisera nya förfaranden för attuppfylla om avskaffandet av alla former av rasdiskriminering.Förslagen kan därför bedömas utifrån allmänna straffrätts- Prop. 1993/94:101liga utgångspunkter. ISverige råder en i det närmaste total enighet om att rasism är oacceptabelt ochoförenligt med de värderingar och normer som råder i samhället och attrasistisk verksamhet bör bekämpas med kraft. vill vi väma om viktigademokratiska rättigheter som t.ex. friheten att bUda föreningar för frittutbyte av åsikter. Detär klart att det är mycket iingeläget att motverka rasistiska organisationeroch rasistisk brottslighet. En möjlighet kan därför vara att, som utredningenföreslår, kriminalisera bildande av, deltagande i och stöd till sådanarasistiska organisationer som strävar efter att med våldsamma metoder förverkligasina rasistiska syften. Flera olika aspekter måste emellertid beaktas i dettasammanhang. En väsentlig fråga är om ett införande av straffbestämmelser omorganiserad rasism och stöd till organiserad rasism får den eftersträvadeeffekten att underlätta kampen mot rasismen och därmed förknippad brottslighet.När det gäller åtgärdeir mot brottslighet med rasistiska förtecken är detnaturUgtvis av särskUd vikt att åtgärdema inte motverkar sitt syfte. Manbör ha i minnet att de alka flesta former av rasistisk verksamhet redan i dagär kriminaliserade. Bestämmelsen om straff för hets mot folkgmpp är såledessedan den tillämplig i fall då rasistiska eller liknandeuttalanden sprids inom en förening. Härigenom har rasistiska organisationer ipraktiken betagits möjligheten att verka utan att bryta mot lagen. Den nuaktuella kriminaliseringen tar sikte på ett visst samröre med en organisation,i vilken medlemmama förutsätts göra sådant som redan är kriminaliserat. Man kanalltså på goda gmnder anta att de föreslagna straffbestämmelserna skulle Uäffapersoner som i d(; alka flesta fall kan straffas. Närdet gäller möjligheten att i praktiken effektivt tillämpa straffbestämmelserär det av vikt att det straffl)ara området är klart angivet. Som vi återkommertill i det följande finns del härvidlag brister i utredningsförslaget. Avbetydelse för tiUämpningen av de föreslagna straffbestämmelserna är också attde innehåller ett stort antal rekvisit. För att fällande dom skall kunnameddelas måste dessa rekvisit vara uppfyllda och täckta av uppsåt. Det kan härfömtses betydande svårigheter i bevishänseende. De sammanslutningar somforslagets straffbestämmelser tar sikte på torde inte vara registrerade och kanlätt ombildas. De behöver inte ha någon styrelse eller några stadgar. Ipraktiken torde det vara fråga om löst sammansatta gmpperingar utan någonegentiig organisationsstmktur. Svårigheten att tillämpa straffbestämmelser avdetta slag kan leda till att bestämmelserna blir ineffektiva och därigenomutgör ett dåligt hjälpmedel i kampen mot rasismen. En rasistisk organisationkan nämligen oförtjänt komma att uppfattas som godkänd av samhället i fall dåinget rättsligt förfarande inleds eller, om så sker, detta inte leder tillfäUande dom. Detbör också beaktas att det över huvud taget inte är önskvärt att ge de aktuellaorganisationema en ökad uppmärksamhet. Ett ingripande mot en person sombefattat sig med organisationen kan ge denna stor uppmärksamhet och allmänhetenkan få en överdriven föreställning om organisationens betydelse. Det liggerockså en risk i att rättsliga förfaranden med stöd av de före- slagnastraffbestämmelserna kan komma att gälla förseelser som framstår som Prop.1993/94:101 mindre allvarliga. Detta kan skymma sUcten när det gäUer att se hursamhällsfarlig rasismen i verkligheten är. Regeringenanser mot denna bakgmnd, i likhet med flera remissinstanser, att det finns enpåtaglig risk för att ett genomförande av förslaget tiU nykrimi-nalisering intekommer att få den avsedda effekten. Ytterligareen aspekt är att det är svårt att utforma straffbestämmelser av den typutredningen föreslår utan att eftersätta gmndläggande rättssäkerhets-krav vadgäller fömtsebarhet och avgränsning av det straffbara området. Som påpekatsfrån ett flertal remissinstanser finns det i en rad hänseenden betydande osäkerhetom den närmare innebörden av de föreslagna straffbestänunelsema. Osäkerhetengäller både vilka sammanslumingar som bestämmelsen är tillämplig på och vilkenbefattning med sammanslutningen som är avsedd att medföra ansvar. Eftersom deföreslagna straffbestämmelserna för med sig en inskränkning av dengmndlagsfästa föreningsfriheten talar vad som har sagts med särskild styrkamot att genomföra förslaget. Motden nu angivna bakgmnden anser regeringen att utredningens förslag om nyastraffbestämmelser inte bör genomföras. Utredningens förslag till ändringar iregeringsformen, tryckfrihetsförordningen och lagen (1952:98) med särskildabestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål får närmast ses som en följd avförslaget om nykriminalisering. Det saknas därför anledning att genomföra deförslagna ändringama av gmndlagama och tvångsmedelslagen. 6 Förbud mot etnisk diskriminering i arbetslivet6.1 Intemationella åtaganden Sverigehar ratificerat tre konventioner som direkt rör frågan om etnisk diskrimineringi arbetslivet. Dessa är , omekonomiska, sociala och kulttirella rättigheter och nr 111 omdiskriminering i fråga om anställning och yrkesutövning med tiUhöranderekommendation nr 111. Sverigehar också ratificerat flera konventioner som rör invandrad arbetskraft. Dithör nr 143 om skydd mot missbruk i samband med migration ochfrämjande av migrerande arbetstagares likställighet med avseende på möjligheteroch behandling. konvention ommigrerande arbetstagares rättsställning cxh överenskommelse om engemensam nordisk arbetsmarknad. Av intresse för denna fråga är ocksåEG-fördragen och bestämmelser om fri rörlighet för personer. Nedanlämnas en närmare redogörelse för de svenska åtaganden som mer direkt ärinriktade på frågan om etnisk diskriminering i arbetslivet. Beträffande övrigaintemationella åtaganden som har betydelse i sammanhanget hänvisas tillredogörelsen i EDU:s slutbetänkande, s 49-54. 1993/94: 101 Enav de konventioner som har störst betydelse för syftet att motverka etniskdiskriminering är om avskaffandet av alla former avrasdiskriminering. Den ratificerades av (prop. 1970:87, bet.1970:LU41, rskr. Sammanfattningsvis förklarar i konventionen deansluma statema att de fördöm<;r rasdiskriminering och att de förbinder sigatt vidta olika åtgärder för att motverka och förhindra sådan diskriminering.Konventionen syftar tiU faktisk jämlikhet meUan människor utan åtskUhiad pågmnd av ras, hudfärg, härstamning eller nationellt eller etniskt urspmng ochkonventionsstatemas åtagande går ut på att göra slut på rasdiskriminering ialla dess former och uttryck, alltså även från enskildas sida. Enligtde gmndläggande bestämmelsema i artikel 2 i konventionen fördömerkonventionsstatema rasdiskriminering och förbinder sig att med alla lämpligamedel och utan dröjsmiil föra en politik syftande till att avskaffarasdiskriminering i alla dess former och till att främja förståelse mellan allaraser. I detta syfte skall statema förbjuda och med alla lämpliga medel, däriblandden lagstiftning som omständighetema påkallar, göra slut på rasdiskrimineringfrån personers, gmppers eller organisationers sida. TUluppfyllande av de gmndläggande förpliktelsema i artikel 2 förbinder sig statemai artikel 5 att förbjuda och avskaffa rasdiskriminering i alla dess former ochatt tillförsäkra envar, utan åtskillnad gmndad på ras, hudfärg, ellernationellt eller etniskt urspmng, lUchet inför lagen, särskilt i vad avseråtnjutandet av vissa särskilt uppräknade rättigheter, bl.a. ekonomiska ochsociala rättigheter. Enligt konventionstexten gäller detta i synnerhet bl.a.rätten till arbete, till fritt val av anställning, till rättvisa och gynnsammaarbetsvillkor, till skydd mot arbetslöshet, till lika lön för lUca arbete, tillrättvis och gynnsam lön för arbete samt rätten att bilda och ansluta sig och rätten till undervisning och utbildning. Enligtartikel 6 i konventionen skall statema tillförsäkra envar under derasjurisdiktion såväl skydd mot kränlcning av hans rätt enligt konventionen somrätt tUl ersättning för skada till följd av sådan kränkning. Rasdiskrimineringskonventionensefterlevnad bevakas av en särskUt tiUsatt kommitté (fortsättningsvis kalladRasdiskrimineringskommittén) som består av 18 oberoende experter. Granskningengmndas på periodiskt återkommande rapporter från konventionsstatema. Pågmndval av ländemas rapportering avger Rasdiskrimineringskommittfm ett yttrandetill generalförsamUngen, ofta med egna synpunkter och rekorrunendationer.Konventionsstatema skall rapportera till vartannatår eller när kommittén så önskar. Rasdiskrimineringskommitténhar inte tillagts någon jurisdiktion över konventionsstatema eller någongenerell slutlig tolkningsrätt över konventionens regler. Kommittén kan eftersärskilt medgivande ta emot och behandla klagomål från enskilda som anser sigha kränkts med avseende på någon rättighet i konventionen. är ett av deför närvarande sjutton länder som medgivit kommittén kompetens att pröva sådanaklagomål. Enskildaledamöter i har Prop.1993/94:101 uppmärksammat frågan att saknar lagstiftning mot etniskdiskriminering i arbetslivet. påpekades t.ex. att brottet olagadiskriminering inte gällde arbetsmarknaden och det uttrycktes en förhoppning omatt den skulle ompröva sitt ställningstagande i dettaavseende, särskilt mot bakgmnd av att konflikter av etniska skäl syntes ökamellan svenskar och invandrare (FN dok Ay38/18, p 436). påpekadeledamöter i kommittén att (se avsnitt 6.2) påvisatatt diskriminering förekom på den svenska arbetsmarknaden och uttryckte oroöver att ännu efter konventionstillträdet inte infört någonlagstiftning mot etnisk diskriminering i arbetslivet. Ledamötema påpekade ocksåatt dragit slutsatsen att lagstiftiiing var påkallad. Vidgranskningen av den svenska rapporten tiUfrågades omförekomsten av lagstiftning om anstäUning och avskedande till skydd förpersoner ur etniska minoriteter och en kommittéledamot uttryckte förvåning överatt inte hade någon lagstiftning mot etnisk diskriminering vidanställningar. Några ledamöter förklarade att de i nästa rapport från Sverigeville ha besked om den övervägde lagstiftning. Vidrapporteringstillfället påtalade den kommittéledamot, som särskUtgranskat den svenska rapporten, att Ombudsmannen mot etnisk diskriminering(DO) inte hade befogenhet att föra talan vid domstol eller hålla förhör undered. Han uttalade också att avsaknaden av lagstiftning mot diskriminering ianställningssituationer och att inte heller DO kunde ge skydd mot sådandiskriminering innebar att inte helt uppfyllde sina förpliktelserenligt artikel 5 i rasdiskrimineringskonventionen. En annan ledamot frågade omKommissionens mot rasism och främlingsfientlighet (se avsnitt 6.2) forslag tilllagstiftning tagits upp och ytterligare en ledamot önskade information omEDU:s arbete. FN:skonvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter Denintemationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterratificerades av (prop. 1971:125) och trädde 1976.Årsskiftet 1992/93 hade 118 stater anslutit sig tiU den. Konventionenär huvudsakligen en målsättningskonvention och innehåller få konkretaförpliktelser. Den inleds i artikel I med en allmän proklamation om folkenssjälvbestämmanderätt och rätt att förfoga över sina naturrikedomar ochnaturtillgångar. 1 de inledande bestämmelsema anges vidare attkonventionsstatema skall använda sina resurser till att säkerställa att rättighetemai konventionen gradvis förverkligas. Det krävs alltså inte att en stat redanvid tillträdet till konventionen skall vara i stånd att trygga de i konventioneninskrivna rättighetema. 1anikel 2 åtar sålunda konventionsstatema sig att till fullo utnyttja sina tiUgängUgaresurser för aU säkerställa, att de i konventionen inskrivna rättig- hetemagradvis förverkligas i sin helhet genom alla därtill ägnade medel och Prop.1993/94:101 då i synnerhet genom åtgärder på lagstiftningens område. Någondiskriminering med avseende på åtnjutandet av konventionsrättighetema får inteförekomma (artikel 2:2 och 3). Diskrimineringsgmndema anges i artikel 2:2 tillras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationelleller social härkomst, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Ikonventionen åtar sig de anslutna statema att bl.a. garantera de i konventioneninskrivna rättighetema i fcrhållande till icke-medborgare. Endastut-veckUngsländema ges utrymme att själva bestämma i vilken utsu-äckning dettaskall ske (artikel 2:3). Till de ekonomiska rättighetema hör bl.a. följande ikonventionen särskilt uppräknade rättigheter: Rätten till arbete, rätten tillyrkesvägledning och yrkesutbildning, rätten till lika lön för arbete av likavärde och rätten tiU befordran i anstäUningen på lUca vUUcor. Konventionsstatemahar rapporteringsplikt och tillämpningsrapportema granskas för FN:s ekonomiskao<;h sociala råds (ECOSOC) räkning av en kommitté bestående av 18självständiga experter. har inte fått någon kritik förbehancUingen av icke-medborgare. ILO-konventionennr 111 angående diskriminering ifråga om anställning och yrkesutövning Sverigeratificerade Intemationella arbetsorganisationens () konvention nr 111angående diskriminering i fråga om anställning och yrkesutövning (prop.1962:70). har därmed förbundit sig att utforma och tillämpa ennationell politik, avsedd att genom metoder, anpassade efter landetsförhållanden och praxis, främja likställdhet med avseende å möjligheter ochbehandling i fråga om anställning och yrkesutövning i syfte att avskaffa varjediskriminering i nämnda hänseende. Ikonventionen definieras diskriminering som varje åtskillnad, uteslutning ellerföreträde på gmnd av ras, hudfärg, kön, religion, politisk uppfattning,nationell härstamning, eller socialt urspmng, som har till följd attlikställdhet med avseende å möjligheter eller behandling i fråga om anställningeller yrkesutövning omintetgörs eller beskärs (artikel I a). Till dessadiskrimi-neringsgmnder kan en ratificerande stat efter samråd medrepresentativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer och övriga lämpligaorgan lägga till ytterligare gmnder. omfattar således flerdiskriminerings-gmnder än . Med anställningoch yrkesutövning avses i även tillträde tillyrkesutbildning, tillträde till anställning och till särskilda yrken samt löne-och andra anställningsvilUcor (artikel 1:3). Efterlevnadenav konventionen övervakas av en opartisk expertkommitté och ett avarbetskonferensens utskott. Till grund för granskningen ligger bl.a. rapporterfrån konventionsstatema. riktade expertkommittén en begäran till densvenska regeringen att i nästa rapport redogöra för vilka åtgärder i form avöverenskommelse mellan arbetsmarknadens parter och/eller lagstiftningsom vidtagits eller planerats för att förbjuda etnisk diskrimi- Prop.1993/94: 101 nering. Regeringen ombads även att i lag införa rätt tiUersättning för den som drabbats av diskriminering i anställning ellersysselsättning. Expertkommitténhar i en översiktUg rapport om tiUämpningen av konventionen ochrekommendationen nr 111 uttalat vissa slutsatser som också kan ses somrekommendationer till konventionsstatema. Från den rapporten kan bl.a.följande slutsatser nämnas. Övergripande bestämmelser mot diskriminering igmndlag, vanlig lag eller kollektivavtal spelar en inte obetydlig roll för attmarkera samhällets inställning. Sådana bestämmelser måste emellertid för att fåverklig betydelse fyllas ut med mer konkreta regler som verkUgen kanupprätthåUas och genom konkreta åtgärder. är det genom lagstiftning påen lägre nivå eller genom kollektivavtal som principen om lUcabehandling kanomsättas i praktUcen. Möjlighet att få tiU stånd rättelse av diskriminerandebeslut och förekomsten av en InstitutioneU stmktur avsedd att garantera likamöjligheter och behandling är av största praktiska betydelse. Genom attkonsekvent beakta frågan om lika behandUng av olika etniska gmpper i offentiigverksamhet och i synnerhet när det gäller anställning hos offentligaarbetsgivare kan en normbildande effekt uppnås. Ytterligare kunskap om vilkendiskriminering som faktiskt förekommer är betydelsefull for att kunna bedömavilka motåtgärder som är lämpligast. Det är väsentligt att rätten tUl lUca behandlingintegreras i den vanliga arbetslagstiftningen, så att inom arbetslivetsedvanliga metoder och rättsmedel kan användas i fall av diskriminering.Arbetsmarknadens parter bör uppmuntras att intensifiera sitt arbete och t.ex.regler för övervakning av hur den etniska jämlikheten upprätthålls i företagenbör tillskapas. I första hand måste statema vidta åtgärder mot direktdiskriminering. Främst kan det här bli fråga om lagstadgat förbud motdiskriminerande uppträdande och diskriminerande handlingar. Därefter niåsteekonomiska och praktiska åtgärder inriktas på att underlätta för särskUtutsatta gmpper, så att de får möjlighet att inta en position i samhället sominte präglas av diskriminering. För detta krävs långtgående åtgärder från samhälletssida. En viktig del av arbetet utgörs av påverkan på den allmänna opinionen. Fråganom lagstiftning mot etnisk diskriminering i arbetsUvet har varit aktuell sedanslutet av . I samband med lagstiftningsärende angåendegodkännande av genomfördes en analys av vilkaändringar i svensk rätt som krävdes i anledning av ratifice-ringen avkonventionen. Denna analys utmynnade i tillkomsten av straffstadgandet i 16kap. 9 § om olaga diskriminering som innehåller vissa regler motdiskriminering i näringsverksamhet och i det allmännas verksamhet. Arbetslivetlämnades dock utanför lagmmmets tillämpningsområde. Bakgmnden till dettaställningstagande från lagstiftarens sida var bl.a. att frågan i första handansågs böra lösas genom avtal mellan arbetsmarknadens Prop. 1993/94:101parter. (DU), som arbetade , ansåg att det förelåg skäl förlagstiftning eftersom diskriminering förekom på arbetsmarknaden. År 1983föreslog DU en civilrättslig lag med förbud mot diskriminerande behandlingavseende såväl arbetssökande som redan anstäUda samt regler om ogiltighet (x;hskadestånd. Som övervakande myndighet föreslogs Jämställdhetsombudsmannen.Förslaget ledde inte till någon lagstiftning eftersom det ansågs förenat medalltför stora tillämpningssvårigheter. Lagstiftningsärendet utmynnade istället i inrättandet av den nya myndigheten mot etniskdiskriminering (DO). Som stöd åt DO inrättades en . Verksamhetema regleras genom lagen (1986:442) mot etniskdiskriminering (DO-lagen). År1987 tillsatte regeringen en parlamentariskt sammansatt kommission mot rasismoch främlingsfientlighet. Dess uppdrag var att pröva vilka ytterligareåtgärder som borde vidtas för att bekämpa rasism och främlingsfientlighet ochatt stimulera till sådana åtgärder. TiU kommissionen knöts en särskildexpertgmpp, ledd av DO. Enligt direktiven skulle kommissionen bl.a. pröva omgällande lagstiftning kunde bli effektivare vad gäller möjlighetema attmotverka rasism och främlingsfientiighet. Kommissionenslutrapport mot enfald (SOU 1989:13 och 14) bestod av två delar. I delI redovisade kommissionen olika forslag tiU åtgärder mot rasism ochfrämlingsfientlighet medan del IIinnehöU mer detaljerade förslag omlagstiftning och rättsfrågor. Enligt kommissionens bedömning förelåg det medutgångspunkt i S\'eriges intemationella åtaganden inte någon absolut skyldighetatt införa en lagstiftning mot etnisk diskriminering i arbetslivet.Kommissionen ansåg emellertid att trots detta måste vidta ytteriigareåtgärder eftersom invandrare, även efter inrättande, upplevdesig som särbehandlade i negativ riktning. Kommissionen ansåg därvid att bl.a.en uppstramning på lagstiftningssidan borde övervägas. Underår 1989 utvärderades verksamheten hos DO och diskrimineringav en särskilt tUlsatt utt-edare. Utt-edarens slutsatser och förslagredovisades i betänkandet DO och diskriminering - de treförsta åren (SOU 1989:57). bedömdes av utredningen vara ettvärdefullt inslag i svenskt samhällsliv och den ansåg att DO redan med dearbetsinstmment som DO-lagen anvisade och de arbetsmetoder som myndighetenanvände kunde åstadkomma goda resultat både i enskilda ärenden och i denopinionsbildande verksamheten. Något behov av lagändring påvisades inte. IDO:s anslagsframställning för /91 framhöll dåvarande DO PeterNobel att det borde införas en lag mot etnisk diskriminering i arbetslivet. DOanförde därvid att det visseriigen inte hade handlagts något ärende vidmyndigheten som skulle varit processbart om DU:s förslag till lagstiftning hadegenomförts. Enligt DO:s uppfattning talade emellertid mycket för att invandrarehade stora problem på arbetsmarknaden och att det inte kunde uteslutas attförklaringen var just diskriminering. enligtDO:s uppfattning motiverad även om det inte fanns ett akut och påtag- Prop.1993/94:101 ligt behov, eftersom gmndläggande värderingar om t.ex. allamänniskors Uka värde, för att inte uppfattas som föga förpliktigande, börbekräftas genom lagar som medför konsekvenser för dem som bryter mot dem. Idecember 1989 överlämnade DO ett förslag till lagstiftning mot etniskdiskriminering i arbetslivet till regeringen. Sammanfattningsvis föreslogs atten särskild civilrättslig lag med ett allmänt hållet cUskrimineringsförbudskuUe införas. Även vissa former av s.k. induekt dislcriminering innefattades.Förbudet var generellt och sträckte sig över hela arbetsmarknaden. Förslagetinnebar vidare ett förbud mot diskriminering av såväl arbetssökande som redananställda. Såvitt gällde de förstnämnda omfattade det föreslagna skyddet inteendast det slutliga anstäUningsbeslutet utan även behandUngen av dearbetssökande. Som framgått tidigare tillkallades EDU . DO:s framstäUninglämnades över tUl EDU. Enmer ingående redogörelse för tidigare överväganden och förslag på detta områdefinns i EDU:s slutbetänkande (s. 79-96). Där finns också en kortfattadredogörelse för lagstiftningssituationen i vissa andra länder (s. 97-110). Densvenska rätten bygger på uppfattningen om alla människors lika värde, vilketockså slås fast i regeringsformen (1 kap. 2 § RF). Vidare föreskrivs i 2 kap.15 § RF att lag eller annan föreskrift inte får innebära att någon medborgaremissgynnas därför att han med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt urspmngtillhör en minoritet. En utlänning är i detta hänseende likställd med en svenskmedborgare (2 kap. 20 § första stycket 7 RF). Den svenska arbetsrätten gällerlika för alla oavsett etnisk tillhörighet och nationellt urspmng. Utöver dessagmndläggande principer finns, som framgår av EDU:s slutbetänkande (s. 55-77),åtskilliga andra regler som har betydelse för att hindra etnisk diskrimineringi samhället. Enarbetssökande till en statligt reglerad tjänst garanteras saklighet vid prövningenav anställningsärendet av regler i regeringsformen (I kap. 9 § och 11 kap. 9 §)och genom lagen (1976:600) om offentiig anställning. Den som anser sigfelaktigt förbigången vid en statiig tjänstetillsättning har i princip ocksåalltid möjlighet att överklaga tillsättningsbeslutet, i sista hand till regeringen.