prop · GH03130 · 1993-12-31 00:00:00 — Med anledning av väckta motionerangående förtydligande av nödvämsrätten har dock hänvisatdll det nu aktuella lagstiftningsärendet. Kommitténsuppfattning när det gäller nödvämsrättens omfattning har inte motsagts av någonav remissinstansema. Inte heller regeringen har någon annan uppfattning änkommittén. Nödvärnsrätten innebär att det finns eu förhållandevis stort uttymmeför den som angrips att försvara sig och sin egendom och så bör det också vara.Något skäl dll förändring av nödvärnsrätten föreligger således inte. Denosäkerhet som kan föreligga i praxis och som måhända kan ligga till grund förkritiken att nödvämsbestämmelsen ibland ges en för snäv tolkning, bör i ställetföranleda au lagtexten utformas på eu tydligare säu. Ideua sammanhang kan det finnas skäl att något beröra den processuellahanteringen av nödvärnsbestämmelsen. Den grundläggandeprincipen är och skall vara au det är åklagaren som skall styrka att dentilltalade inte handlat i nödväm. Detta följer av allmänna regler omåklagarens bevisbörda i brottmål. I något remissvar har frågan berörts vad manbör kräva av en invändning om nödväm från den tilltalade i en rättegäng för attåklagaren skall behöva föra motbevisning. Spörsmålet rör egentligen vilketbeviskrav man bör ställa på åklagaren i detta läge. Denna fråga behandlas i ettrelativt avgjort rättsfall från , NJA 1990 s. 210. Däruttalar au vad som bör krävas av åklagaren är att hanförebringar så mycket bevisning att nödvämsinvändningen/raA?7irå/-iOTOobefogad. Det kan tilläggas au åklagaren i många fall kan styrka siu åtal ävenutan någon egentlig bevisning i nödvämsfrågan. Detta gäller om den tiUtaladeframfört ett påstående om nödväm som inte till någon del konkretiserats ellersom är så orimligt au det kan lämnas utan avseende. 1sitt remissvar över den motion som låg till grund för betänkande1982/83:3 uttalade att det finns anledning altifrågasätta om inte en omarbetning av lagtexten är nödvändig mot bakgrund av auunderrättema, Uots vägledande avgöranden från Högsta domstolen, fortsatt med entillämpning som suider mot de tankegångar som Prop. 1993/94:130 ligger tillgmnd för bestämmelserna om nödvämsrätt. Om lagtexten är svår för domstolar ochåklagare au tillämpa enligt de tankegångar som ligger bakom så är den, framhöllsamfundet, närmast helt obegriplig för den vanlige medborgaren. Samfundetpekade på au bestämmelsen, som väsentligen innehåller en enda, nio rader långmening, är svårläst och erbjuder flera för lekmannen otillgängliga finesserSamfundet menade au den medborgare, som har förmåga och vågar tänka sig attbegagna sin nödvämsrätt, inte kan hämta någon ledning ur lagtexten utan blir -om han värjer sig i en nödvärnssituation - helt hänvisad till enefterhandsgranskning från åklagarens och domstolens sida med ett mer ellermindre slumpartat resultat. Detär naturligtvis ett starkt önskemål au all lagtext är utformad på ett sådantsäu att var och en kan tillägna sig den och få en klar uppfattning om -vilkagrundsatser som gäller Detta gäller inte minst på suaffrättens område och närdet, som här, är fråga om en centtal reglering. Regeringen delar advokatsamfundetsoch kommitténs åsikt att nödvämsparagrafens språkliga utformning är någotsvårtillgänglig och att paragrafen skulle vinna på en omredigering. Detfinns också ett annat skäl att ändra i bestämmelsen. Av den nuvarande lydelsenkan man, genom att det anges au "i nödväm handlar den som söker avvärja,beninga" etc, få intrycket att det för ansvaisfrihet krävs au den somhandlar har ett säi-skilt syfte med handlingen eller åtminstone att han ärmedveten om att det är fråga om en nödvämssituation. Något sådant krav haremellertid inte saUs upp. Även den som handlar i en nödvämssituation men somär omedveten om detta går alltså fri från ansvar om hans gärning inte äruppenbart oförsvarlig. Detta hänger samman med att nödvärn är en objektivansvarsfrihetsgrund. Lagtexten är således på denna punkt något vilseledande. Äveni ett annat hänseende är den nuvarande lagtexten något missvisande. Det gälleri fräga om vilka omständigheter som skall beaktas vidförsvarlighetsbedömningen. nämns endast angreppets beskaffenhetoch det angripnas betydelse. Härigenom skiljer sig nödvämsparagrafen frånnödbestämmelsen, enligt vilken hänsyn skall tas bl.a. till "omständighetemai övrigt". Detframstår som diskutabelt om bedömningen av om en nödvärnshandling är uppenbartoförsvarlig suängt kan begränsas till de båda i nödvärnsparagrafen angivnaomständigheterna. Frågan är alltså om inte även andra omständigheter måstekunna tas i beaktande. Här kan hänvisas till rättsfallet NJA 1970 s. 58 iviUcet i domskälen åberopade bl.a. just omständigheterna iövrigt. Förhållandena kan vara sådana att den angripne i stället för att slåned angriparen bör göra något annat. t.ex. påkalla hjälp av en granne eller avpolis. Vidare kan redan rop på hjälp ibland vara tillräckligt för att hejda eUangrepp. När det är uppenbart au angriparen handlar i villfarelse, t.ex.förväxlar den angripne med någon annan, kan redan en upplysning om det rättaförhållandet få honom att avslå. Hänsyn skall också tas till den angripnesegenskaper, främst hans Det kanvara icke uppenbart oförsvarligt av en svag person att försvara sig med etttillhygge som en stark person inte skulle ha kunnat använda utan att göra sigskyldig till uppenbart oförsvarlig handling. Helt naturligt måste hänsyn ocksåtas till angriparens egenskaper. Även om en angripen i regel har rätt attstanna kvar och försvara sig, kan fall förekomma där han förfar uppenbartoförsvarligt genom au inte ge vika. Exempel härpå är angrepp av minderåriga ochav psykiskt abnorma, mot vilka ju också nödvämsrätt kan förekomma. Det motsattagäller, dvs. kraftigare våld än annars kan vara befogat, i de fall angriparenär stark eller upphetsad. 1 sistnämnda hänseende kan hänvisas till räusfalletNJA 1971 s. 442. Enligt regeringens meningkan det aUtså, som också kommittén kommit fram till, ifrågasättas om alla defaktorer som sålunda skall tas med i bedömningen verkligen kan inordnas underuttrycken "angreppets beskaffenhet" och "det angripnasbetydelse". För egen del anser regeringen au så knappast är möjligt. Det nu sagda, liksom detförhållandet att "omständigheterna i övrigt" enligt vad som tidigaresagts uttryckligen skall beaktas vid den bedömning som skall göras enligtnödbestämmelsen leder till att lagtexten i nödvärnsbestämmelsen bör formulerasså att en gäming som någon begår i nödväm utgör brott endast om den med hänsyntill angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna iövrigt är uppenbart oförsvarlig. Men också i övrigt bör lagtexten förtydligas.De språkliga ändringarna i paragrafen kommenteras i specialmotiveringen. Regeringensförslag: Det materiella innehållet i bestämmelsema i 24 kap. 2 och 3 §§ BrBändras i princip inte. Däremot modemiseras lagtexten. Kommitténsförslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna:När det gäller 24 kap. 2 § BrB har ingen remissinstans haft några invändningarmot kommitténs förslag. I fråga om 24 kap. 3 § BrB har Överbefälhavaren ()och hållit med kommittén om au bestämmelsen bör sesöver. har dock inte godtagit kommitténs förslag. Övrigaremissinstanser som ytttat sig i denna del har tillstyrkt förslaget. Skälenför regeringens förslag: 5-9 §§ regeringsformen finns bestämmelser som ger varje medborgare skyddmot ingripanden från det allmännas sida i form av kränkning av den personligaintegriteten. Det är emellertid givet au även en rättsstat måsteha möjlighet att ta till tvång gentemot medborgama i olika samman- Prop.1993/94:130 häng. Så är våld, frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder iblandnödvändiga, t.ex. för att allmänheten skall kunna skyddas, ordning ochsäkerhet kunna upprätthållas och brott kunna upptäckas och beivras. Au undantagfrån suaffbarheten gäller för den som med laga befogenhet företar sådanaåtgärder är naturligt. Bestämmelser härom finns bl.a. i 24 kap. 2 och 3 §§ BrB. 2 § BrB behandlas först det fallet att den som är intagen i kriminalvårdsanslalteller häktad, anhållen eller annars berövad friheten rymmer. Mot rymlingen fårdet våld bmkas som med hänsyn till omständighetema kan anses försvarligt föratt rymningen skaU hindras. Motsvarande gäller om rymlingen med våld eller hotom våld sätter sig tUl motvärn eller om han på annat säu gör motstånd mot någonunder vars uppsikt han slår då denne skall hålla honom till ordningen. 1 dessafaU får det våld bmkas som med hänsyn till omständighetema kan ansesförsvarligt för upprätthåUandet av ordningen. 1paragrafens andra stycke hänvisas, när det gäller rätt för polismän och vissannan personal att bruka våld, till bestämmelserna i polislagen (1984:387).Slutiigen anges i ett uedje stycke, att i de fall någon enligt paragrafensförsta stycke eller enligt polislagen har räu au bmka våld, var och en somkommer honom till hjälp har samma räu. I24 kap. 3 § BrB behandlas krigsmans räu au bmka våld. 1 paragrafen anges atlkrigsman mot underlydande som visar ohörsamhet får bmka det våld som är nödigtför att upprätthålla krigslydnaden. Det sagda gäller dock endast vid myteri (se16 kap. 6 § BrB) eller under strid eller vid annat tillfälle då brou molkrigslydnaden medför särskild fara. Bestämmelsen är i princip tillämplig även ifredstid. Myteribestämmelsen t.ex. är ju inte begränsad tillkrigsförhållanden. Au 24 kap. 3 § BrB blir aktuell för tillämpning underfredsförhållanden torde dock vara mycket ovanligt. Om disciplinen äventyras ifred räcker det normalt att vidta ancha åtgärder. VissaspråkUga och redaktionella förändringar bör göras i lagtexten kommit fram till saknas skäl att i sak ändra innehållet i de aktuellabestämmelsema. Dock bör vissa språkliga och redaktionella förändringar göras.I huvudsak hänvisas här till specialmotiveringen. I detta sammanhang skallendast en fråga rörande 24 kap. 3 § BrB beröras. Densom enligt paragrafen får bmka våld är "krigsman". Av definitionen avdetta begrepp i 21 kap. BrB och i 2 och 3 §§ lagen (1986:644) om disciplinförseelserav krigsmän, m.m. framgår au bl.a. yrkesofficerare under fredstid nonnalt inteär krigsmän. Paragrafen innebär alltså enligt sin ordalydelse att det ifredstid inte är tillåtet för t.ex. yrkesofficerare att bmka våld motunderlydande som visar ohörsamhet men au värnpliktiga befäl har rätt att göradetta. Detta fel i lagtexten bör naturligtvis rättas till. Kommittén harföreslagit au ordet krigsman byts ut mot "militär förman". Under remissbehandlingenhar ingen erinran riktats häremot. Regeringen ansluter sig därför till kommitténs förslag idenna del. 333 Riksdagen1993/94. 1 samL Nr 130 Det kan tilläggas att endefinition av vad som avses med militär personal finns i förordningen (FFS1983:50) om försvarsmaktens personal. Frågan vem som är au bettakta som förmanregleras i förordningen (FFS 1983:31) med tjänsteföreskrifter förförsvarsmaktens personal. Regeringensförslag: Nödbestämmelsens innebörd ändras sä att utrymmet atl handla i nöd föratt rädda egendom utvidgas. I övrigt redigeras nödparagrafen om på motsvarandesätt som nödvärnsbestämmelsen. Kommitténsförslag överensstämmer med regeringens. Vi har dock utformat lagtexten någotannorlunda. har lagit avstånd från kommittéförslaget med åberopandeav att det kan leda till en alltför stor utvidgning av nödrätten. I övrigt harkommitténs förslag när det gäller det materiella innehållet i nödbestämmelsengodtagits av remissinstansema. Ettpar remissinstanser har haft synpunkter på utformningen av lagtexten. Bl.a.vänder sig RA och JO mot det av kommittén föreslagna utuycket "är attjämställa dänned". Övriga remissinstanser har emellertid i huvudsak godtagitkommitténs lagtextförslag. Skälenför regeringens förslag: Enligt24 kap. 4 § BrB skall den som för au avvärja fara för liv eller hälsa, räddavärdefull egendom eller av annan sådan orsak handlar i nöd vara fri frånansvar, om gämingen med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkasannan och omstäncUghetema i övrigt måste anses försvarlig. Nödbestämmelsenär subsicUär i förhållande till 24 kap. 1-3 §§ BrB, dvs. den skall tillämpasförst om ansvarsfrihet inte skall inträda enligt dessa paragrafer.Bestämmelsen är avsedd att ge en regel för fall av intressekolU-sion. Vad detär frågan om är att två inuessen, som båda skyddas av rättsordningen,kolliderar och att den fara som hotar det ena intresset kan avvärjas endastgenom eu inuång i det andra. Deav rättsordningen skyddade inuessen som nödbestämmelsen uttryckligen skyddarär liv, hälsa och egendom. Men en nödsituation kan föreligga även när andrainttessen är hotade. I paragrafen lämnas därför utrymme för en nödhandling somföretas av annan orsak. Vad som här syftas på är allmänna inuessen. För au engäming skall vara fri från ansvar i eU sådant fall bör dock i regel gälla attinuesset skall vara av synnerlig vikt. Enskillnad i förhållande till nödvämsbestämmelsen är au det - för au Prop.1993/94:130 nöchätt skall föreligga - inte krävs att faran uppkommit genom ettbrottsUgt angrepp. Enfömtsättning för au ansvarsfrihet skall inuäda för en gäming som begås i nödär som framgått att denna "måste anses försvarlig". Detta innebär auuuymmet au företa nödhandlingar är snävare än det som finns förnöd-vämshandlingar. Det åligger alltså en nödställd att i större utsuäckning änden som är i en nödvämssituation sätta sina egna intressen åt sidan. I principgäller att den gäming som företas i nöd skall vara påkallad av ett inttesse avbetydligt större vikt än det som offras. Nödbestämmelsen är enligt dess förarbeten(se prop, 1962:10 s. B 334) avsedd au tiUämpas endast i undantagsfall. Liksomnödvämsbestämmelsen kompletteras nödbestämmelsen av en regel i nuvarande 24kap. 5 § BrB som innebär bl.a. au ansvarsfrihet kan inuäda vid excess om denhandlande svårligen kunde besinna sig. MöjUghetemaatt handla i nöd för att rädda egendom bör öka Somredogjorts för i det föregående skall nödbestämmelsen enligt gällande rätttillämpas endast i undantagsfall. Det krävs ett nödläge som innebär att en farahotar inuessen av sådan vUct som liv, hälsa eller värdefull egendom eller annatsom klart är att jämställa härmed. 1 förarbetena har Straff-rättskommitténuttalat bl.a. atl, dä fråga ej är om fara för liv eller hälsa utan omekonomiska värden, förutsättningama för paragrafens tillämplighet sällan kananses uppfyllda. uppfattning bör nödbestämmelsens innehåll i huvudsakkvarstå oföränchat. På en punkt anser emellertid kommittén au den nuvarandelagstiftningen ger uttryck för en alltför resniktiv inställning. Det gällerden situationen att fara hotar endast egendom. Enligt kommittén är det intebefogat att kräva att egendom skall vara värdefull för att nödrätt skallföreligga utan sådan rätt bör föreligga i princip i alla situationer när farahotar egendom. Det sagda innebär naturUgtvis inte att varje nödhandling börvara tillåten. Kommittén pekar på att en avvägning alltid skall göras mellanden hotade egendomen och det uppoffrade inuesset genom att ansvarsfrihet skallinträda endast när gärningen är försvariig. Härigenom är det, enligt kommittén,uppenbart att ju mindre värde egendomen har desto mindre är uUymmet för attmedge ansvarsfrihet på gmnd av nöd. Regeringendelar kommitténs uppfattning. Också enligt regeringens mening finns detsituationer då en nödhandling, som i och för sig alltså faller under eubrottsstadgande, kan vara befogad även om den egendom som den gäller har ettmindre värde. 1 undantagsfall bör det inte heller vara uteslutet medansvarsfrihet ttots att egendomen har endast affektionsvärde. Här kan pekas pådet av kommittén anförda exemplet att det bör vara tillåtet att rädda även engammal hund utan något egentiigt ekonomiskt värde från att dö avkoloxidförgiftning genom att slå sönder en fönstermta. Detsagda leder till att kommitténs förslag att ur lagtexten i nödparagrafen Prop.1993/94:130 utmönstra ordet "värdefull", så att bestämmelsensinnebörd blir au nödräu föreligger då fara hotar egendom i allmänhet, enligtregeringens mening bör genomföras. Att inte vilken nödhandling som helst kangodtas och att egendomens värde - det ekonomiska värdet eller affektionsvärdet- får betydelse för vilken nödhandling som är tUlåten, kommer därefter attframgå endast genom försvarlighetsrekvisitet. Kommitténhar, även om någon mera allmän kritUc inte har riktats mot nödbestämmelsensutformning, föreslagit att lagtexten omformuleras på motsvarande sätt somnödvämsbestämmelsen. Detta har i huvudsak tillstyrkts av remissinstansema ochäven regeringen anser au en omredigering bör ske. Det är naturUgt attnödparagrafen så långt som möjligt utfonnas på eu säu som ansluter tillnödvärnsparagrafen. Detta innebär bl.a. att paragrafen styckeindelas. Mendet finns också andra skäl au omformulera 24 kap. 4 § BrB. Ett sådant skäl är,som också angetts vid nödvämsbestämmelsen, att det är angeläget att utmönstrauttrycken "för att avvärja" etc. ur lagtexten. Detta kan nämligen gedet felaktiga intrycket au det för ansvarsfrihet vid nöd krävs att denhandlande haft eu särskilt syfte. Nöd är, på samma säu som nödväm, en objektivansvarsfrihetsgrund och syftet med gämingen saknar därmed betydelse för densuaffräusliga bedömningen. Medden av regeringen förordade omredigeringen av nödbestämmelsen kommer en i nödföretagen gäming utgöra brott endast om den är oförsvarlig. Ordalydelsen iparagrafen kommer alltså att, i motsats till , utuycka enpresumtion för ansvarsfrihet vid nöd. Detta, anser regeringen vara riktigt.Sakligt seu är dock denna ändring avsedd att vara av redaktionell karaktär ochär således inte uttryck för någon materiell förändring av försvarlighetsbedömningen.Det kan emellertid inte uteslutas att den nya formuleringen leder till attdomstolarna friar från ansvar i nödsituationer i något fler fall än förnärvarande. En sådan rättsutveckling finns det enligt regeringens uppfattninginte anledning att ställa sig avvisande tiU. Kommitténföreslog au uttrycket "annan sådan orsak" skulle ersättas medlokutionen "annat som är au jämställa dänned" och au denna skullesyfta på endast liv och hälsa. Au den nuvarande syftningen på egendom togs borti kommittéförslaget motiverades med au skyddsobjektet egendom hade blivit såvidsttäckt när rekvisitet "värdefull" slopats och alltså attnödbestämmelsen annars hade fåu en alltför vidsttäckt utformning. Någonändring i sak var inte avsedd. skulle kravet på jämförbarhet medliv och hälsa ställas högt och tillämpningen vara restriktiv. För egen del ärregeringen som framgått beredd att godta kommitténs uppfattning au någonändring av nödrättens omfattning inte behövs på denna punkt. Paragrafen kan emellertidges en ännu tydligare utformning om man låter uttrycket "av annan sådanorsak" ersättas med "annat viktigt av rättsordningen skyddatinuesse". Regeringens förslag har därför den innebörden. Regeringens förslag:En lagregel om ansvarsfrihet vid samtycke införs. Regeln får sin plats i 24kap. 7 § BrB och innebär au en gäming som någon företar med samtycke av den motvilken den riktas skall utgöra brott endast om gärningen med hänsyn till denskada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övrigaomständigheter är oförsvarlig. Vad avser tolkningen av bestämmelsen uttalas attvid uppsåtligt tillfogande av kroppsskada gränsen för ansvarsfriande verkan avsamtycke bör dras på i princip samma sätt som gränsen mellan ringa misshandeloch normalgraden av misshandel. Regeln är inte avsedd au ge uuymme för attsamtycke vid grov misshandel eller vid uppsåtiigt dödande i något fall ska ledatill ansvarsfrihet. Kommitténsförslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. En betydande skillnad ärdock au regeringen, i motsats till kommittén, inte under några förhållandenkan acceptera au samtycke skall kunna leda till frihet från ansvar föruppsåtiigt dödande. Remissinstanserna:Det övervägande antalet remissinstanser anser au en lagregel om verkan avsamtycke på det straffrättsliga området bör införas. Bland dessa finns RA, BRA,Hovrätten för Nedre , och tingsrätter, vid och JO. Eslövs och Piteåtingsrätter ställer sig tvekande i frågan medan bl.a. , och avstyrker kodifiering avansvarsfrihetsgrunden samtycke. Närdet gäller innehållet i den föreslagna regeln är det bara ett par remissinstansersom godtagit kommitténs förslag som det föreligger. En genomgående synpunkt äratt ansvarsfrihet aldrig bör inträda vid uppsåtligt dödande. Denna uppfattninghar också med stort eftertryck framförts i de spontana remissvar som kommit in.En synpunkt som flera remissinstanser ger uttryck för är au lagtexten börpreciseras närmare. Euantal remissinstanser tar upp frågan om lek och ichott och om åtgärder på detmedicinska fältet. Vissa anser att den suaffräusliga regleringen på dettaområde bör undantas från paragrafens tillämpningsområde och uuedas närmare,medan andra ifrågasätter om inte den föreslagna regeln kommer att medföra attfrågan får sin lösning. Deflesta godtar kommitténs förslag au hypotetiskt samtycke inte skall kunnagrunda ansvarsfrihet. vid universitetanser dock aU någon form av livets regel behövs och aU frågan således inte kanavfärdas på det säu kommittén gjort. Centralorganisationen /SR menar att enregel om presumerat samtycke är nödvändig. Blanddem som motsätter sig att kommitténs förslag i denna del läggs till grund förlagstiftning anser hovräu au den föreslagna regeln skapar flerproblem än den löser, medan domareförbundet menar att avgränsnings- Prop.1993/94:130 problemen är för stora och au paragrafen är alltför svepande. Skälenför regeringens förslag: Någonlagregel om ansvarsfrihet vid samtycke finns inte i svensk suaffrätt. . Däremotfinns en oskriven regel som innebär att samtycke i vissa fall friar frånansvar. Ansvarsfrihet på gmnd av samtycke förekommer ofta i det praktiska livetmen kommer under domstols prövning. Därmed är rättspraxis på områdetmycket sparsam. har dock i en meddeladdom, DB 596, tagit upp en fråga om ansvarsfrihet på grund av samtycke. Förnärmare kunskap om samtycke som ansvarsfrihetsgmnd är man emellertid hänvisadtill den juridiska doktrinen. Kommittén har relativt utförligt redovisat vadsom kan bedömas vara gällande rätt. Regeringen vill därför i huvudsak hänvisatill betänkandet (s. 99 ff) i detta avseende. En kortfattad beskrivning avrättsläget skall dock lämnas i det följande. Detbör påpekas att vad som i detta sammanhang behandlas är endast den verkan somsamtycke har när det gäller straffrättsligt ansvar. Deua innebär inte ausamtycke saknar betydelse på andra rättsområden. Det är emellertid främst påstraffrättens område som frågan aktualiseras och som det finns tillräckligtunderlag för lagstifming. Situationervid vilka samtycke friar från ansvar Betydelsen av samtycke vid de olUcabrotten Samtyckesom ansvarsfrihetsgmnd har sin största betydelse vid brotten mot person och dåsärskilt vid brotten mot liv och hälsa. Samtycketorde aldrig kunna utesluta ansvar för den som berövat annan livet. Dettainnebär emellertid inte au samtycke saknar betydelse vid mord (3 kap. 1 § BrB),dråp (3 kap. 2 § BrB) eller våUande till annans död (3 kap. 7 § BrB). Samtyckefår nämligen betydelse på så sätt att gämingens suaff-värde regelmässigtminskar. Närdet gäller misshandelsbrotien är rättsläget beuäffande ansvarsfrihet vidsamtycke inte lika klart. AU med någons samtycke tillfoga denne smärta ellerringa kroppsskada är dock normalt inte suaffbart. Vid allvarligare skador ärdäremot huvudregeln au ansvarsfrihet inte inuäder. Det finns dock situationerdär området för ansvarsfrihet suäcker sig in över området för tillfogande avkroppsskada som inte är ringa. Ett sådant fall kan vara om gärningen har eugodtagbart syfte. Det ansvarsfria området synes i huvudsak kunna beskrivas såatt om misshandeln med hänsyn till samdiga omständigheter - utom detförhållandet au samtycke förelåg - skulle ha bedömts som ringa skall inte dömastill ansvar om den mot vilken gämingen riktades samtyckte till den. Dettainnebär au vid normalgraden av misshandel ett sam- tycke i princip intemedför ansvarsfrihet lUcsom det inte heller gör det vid Prop. 1993/94:130grov misshandel.