prop · GH03130 · 1993-12-31 00:00:00 — Skälenför regeringens förslag: Föratt en handling skall utgöra brott och således kunna leda till utdömande av ensttaffrättslig påföljd krävs ett stadgande i lag eller i annan författning.Denna grundsats benämns legalitetsprincipen och ingår som en väsentligbeståndsdel i alla civiliserade länders rättssystem. Den har fått sittklassiska uttryck genom den latinska sentensen: nulla poena sine lege, nullapoena sine crimine, nullum crimen sine poena legali, dvs. inget straff utanlag, inget straff utan brott, inget brott utan kriminalisering genom lag. Vadregeringen i detta sammanhang kommer att behandla är den straffrättsligalegalitetsprincipen. Det bör emellertid påpekas att en legalitetsprin- cip gäller även inom andradelar av rättssystemet. Så kan legalitetsprincipen Prop. 1993/94:130 sägaskomma till uttryck i 2 kap. regeringsformen med dess reglering av gmndläggandefri- och rättigheter, viUca inte kan begränsas annat än genom lagstiftning. Ettexempel på legalitetsprincipens tillämpning utanför straffrätten som kan nämnasär socialrätten. Administrativa frihetsberövanden får t.ex. inte ske utanlagstöd. Också inom skatterätten är legalitetsprincipen av gmndläggandebetydelse. Sin största betydelse har den dock inom straffrätten. Detta hängersamman bl.a. med att straffrättsliga ingripanden är ett uttryck för en ensidigmaktutövning och inte sker med hänvisning till personliga behov hos den somutsätts för dem, utan äger mm därför att han har begått ett brott Enligt1 kap. 1 § (BrB) definieras brott som gärning för vilken i BrBeller i annan lag eller författning är stadgat straff. Bestämmelsen kan sessom ett uttryck för legalitetsprincipen. Vidare gäller enligt 2 kap. 10 §första stycket regeringsformen att sttaff eller annan brottspåföljd inte fåråläggas för gäming som inte var belagd med brottspåföljd när den förövades.Inte heller får svårare brottspåföljd åläggas för gämingen än den som då varföreskriven. Vad som gäller om brottspåföljd gäller även förverkande och annansärskild rättsverkan av brott. Bestämmelseni regeringsformen får i första hand anses vara riktad till lagstiftaren ochinnebär att retroaktiv strafflagstiftning är förbjuden. Den måste emellertidenligt sin ordalydelse även ses som en föreskrift för domstolarna och övrigarättstillämpande myndigheter. 1 vilken utsträckning som stadgandet är avsettatt innefatta eu förbud mot analogisk tillämpning av straffbestämmelser är dockosäkert. Visserligen torde dess ordalydelse knappast lämna utrymme för någonannan uppfattning än att den inrymmer eu sådant förbud, men frågan berördesinte i förarbetena. Där talas endast om att avsikten varit au förhindraretroaktiv straffiagstiftning och enligt brottsbaUcskommentaren (m.fl..III 3:e uppl. 1985 s. 469) är 2 kap. 10 § regeringsformen inteavsedd att helt utesluta analogislut. Grundlagsbestämmelseni 2 kap. 10 § regeringsformen kompletteras av en bestämmelse i vanlig lag,nämligen 5 § lagen (1964:163) om införande av (BrP). Enligt dennafår ingen dömas för gärning, för vilken det inte var stadgat straff när denbegicks. Vidare gäller att straff skall bestämmas efter den lag som gällde närgämingen företogs. Gäller annan lag när dom meddelas, skall den lagentillämpas, om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff.Undantag från denna regel görs dock beträffande gäming som varstraffbelagd på grund av då rådande särskilda förhållanden. Att5 § BrP inte skall tolkas så aU den innebär ett absolut förbud mot analogisktillämpning av sttaffbud framgår av förarbetena till BrB. årslagrådsremiss med förslag till brottsbalk föreslogs eu stadgande om att sombrott skulle anses endast gäming som inryms under en i baUcen eller eljesti lag eller i författning given brousbeskrivning. Detta skulle kunna ses somett försök att lagfästa legalitetsprincipen. 1 remissen uttalades (prop. B 56) att principen att en gäming inte kan betraktas som brott Prop.1993/94:130 utan eu uttryckligt stöd i lag är allmänt omfauad i västerländskakulturstater och även i djupt rotad i rättslivet. Dåvarandedepartementschefen ■ framhöll emellertid att när det gällde den förprincipen centrala frågan vad lagen skall anses omfatta innebar det föreslagnastadgandet inte att det i varje särskilt fall måste finnas ett direkt stöd isjälva bokstavslydelsen av lagen. Lagen skulle enligt honom i stäUet enligtvedertagna gmndsatser tolkas så att dess rätta mening utröntes, vilketåtminstone inom specialstraffrätten torde innebära att även analogisktillämpning skulle vara tillåten, fastän "endast inom mycket snävagränser". Bestämmelsen i 1 kap. 1 § BrB kan emellertid ses som en erinranom legalitetsprincipens betydelse. Någonhelt säker beskrivning av hur svensk rätt numera stäUer sig till analogisktilllämpning av straffbud går inte au ge. Detta gäller särskilt som begreppetanalogi, såsom framgår nedan, förefaller kunna toUcas på olika sätt. En idoktrinen till synes allmänt omfattad uppfattning är au analogisklagtillämpning definitionsmässigt innebär au ett förfarande anses straffbarttrots att det står klart att det aktuella fallet inte ryms under detifrågakomna straffbudet (se t.ex. , Straffrättens allmänna del, andrahäftet, 1970, s. 230 och m.fi.. 1 5:e uppl. 20f.). Professorn har i boken och Rättstillämpning(4:e uppl. 1992 s. 407) uttryckt saken så au laganalogi förekommer när enrättsregel tillämpas på ett fall som inte utan uppenbart våldförande på språketkan pressas in under ens det vagt avgränsade ytterområdet av det aktuellabegreppets betydelseområde. Med denna definition står det klart att utrymmet irättstillämpningen för analogitolkning ansetts begränsat. 1 den straffrättsligadoktrinen har läget också beskrivits så att det är tillåtet att döma tillansvar i fall som ligger så nära dem som är uttryckligt straffbelagda att detskulle framstå som alltför "formalistiskt" att inte tillämpastraffbudet. Deua har emellertid ansetts gälla endast om situationen samtidigtär sådan att det inte möter några betänkligheter att göra avkall på kravet attlagstiftaren skall ha tagit ställning för kriminalisering. Irättspraxis finns ett par exempel på analogisk tillämpning av straffbud. Detmest tydliga är Högsta domstolens dom i rättsfallet NJA 1978 s. 452, som avsågtillämpning av 2 § anch-a stycket skattebrottslagen (1971:69). I domen uttaladeHögsta domstolen bl.a. följande. "För en analogisk tillämpning ... av 2 §andra stycket skattebrouslagen talar ... synpunktema med sådan styrka au de -även med beaktande av den i och för sig tungt vägande legalitetsprincipen -måste anses utslagsgivande." Domen innebar alltså att en person fälldestill ansvar för skattebedrägeri uots au hans gäming inte täcktes av detaktuella sttaffstadgandet. Åancha sidan kan nämnas att även den uppfattningen framförts, att det inte ens idet angivna rättsfallet var fråga om analogitolkning utan endast om en, låt varafri, tolkning av den aktuella straffbestämmelsen Prop. 1993/94:130(I s. 21). Ilagrådsremissen utgick regeringen, bl.a. mot bakgmnd av vad som ovan anförts,från aU utrymmet för analogitolkning på straffrättens område är starktbegränsat. Lagrådet har emellertid redovisat en delvis annoriunda uppfattning.I siu yttrande har Lagrådet, i anslutning till beskrivningen av gällande rätt,anfört: Lagrådetvill ifrågasätta om utrymmet verkligen är så begränsat som görs gällande iremissen. Isjälva verket synes det finnas ett stort rättsområde där analogisk tillämpningav straffbestämmelsema förekommer. Det gäller det s.k. före-tagaransvaret.Enligt svensk rätt kan, med undantag för företagsbot, endast fysiska personerstraffas. I många fall tar emellertid en straffbestämmelse sikte på subjekt iviss ställning, t.ex. innehavare av rörelse eller ägare av viss egendom. Somexempel på sådan lagstiftningsteknUc har Lagrådet angivit straffbestämmelsersom riktar sig mot "ägare", "arbetsgivare","uppdragsgivare" och "tillståndshavare" och härvid hänvisattill 5 kap. 14 § tryckfrihetsförordningen, 79 § vägtrafikskattelagen(1988:327), 8 kap. 11 § första stycket andra meningen lagen (1976:380) omarbetsskadeförsäkring, 80 och 81 §§ uppbördslagen (1953:272) samt 21 §yrkestrafiklagen (1988:263). 1svensk rättspraxis har fysiska personer sedan gammalt dömts till straffansvarför brou mot bestämmelser som de nu angivna utan hinder av au"ägaren", "arbetsgivaren", "tillståndshavaren"etc. varit en juridisk person och gämingen begåtts som ett led i den juridiskapersonens verksamhet. Det är tydligt att domstolarna därvid tillämpat bestämmelsemaanalogiskt eller kvasianalogiskt och alltså utvidgat straffbudetsgämingsinnehåll utöver dess ordalydelse (se Thomstedt, Om företagaransvar,1948, s. 113 f.). Isenare tiders författningar anges vanligen det rättssubjekt som skall straffasvid brott mot en bestämmelse med det neutrala uttrycket "den som". Enså formulerad straffbestämmelse ger möjligheter att intolka ett straffansvarför t.ex. styrelseledamöter vid brou som begås i ett aktiebolags rörelse. Någonsådan tolkningsmöjlighet föreligger enligt Lagrådet knappast om det ansvarigarättssubjektet betecknats "ägaren" och denne är en juridisk person. Medden tolkning som Lagrådet givit åt begreppet analogisk tillämpning av slraffbudskulle uttymmet härför enligt gällande räu uppenbarligen vara betydande. Enligtregeringens mening är det dock tveksamt om de av Lagrådet valda exemplenverkligen utgör analogisk tillämpning av straffbud. Regeringen återkommerhärtill nedan i motiveringen för förslaget. Beskrivningenav gällande rätt är således avhängig av hur begreppet analogi definieras. Såmycket kan dock konstateras att det faktiska utrymmet för att tillämpa ettstraffbud, trots att det står klart att det aktuella fallet inte ens eftertolkning i avsUct att utröna stadgandets rätta mening kan inordnas dämnder, ärmycket begränsat. Om analogitolkning definieras på detta sätt, vilketregeringen finner naturiigt, torde, såvitt kan bedömas, det enda mer allmännaexemplet härpå vara medverkansansvaret inom special-straffrätten (jfi- avsnitt4.2.3). Enfråga som är av betydelse i sammanhanget, och som också kommittén tagit upp, ärom svensk räu - såsom den av regeringen redovisats ovan -står iöverensstämmelse med de intemationella konventioner som har ratificerat.Av särskilt intresse är den europeiska konventionen angående skydd för demänskliga rättighetema och de grundläggande friheterna. I konventionens artikel7 stadgas att ingen får fällas till ansvar för en gäming eller en underlåtenhetsom för dess begående inte utgjorde brott enligt inhemsk ellerintemationeU rätt. Något fall av analogisk tillämpning av straffbud har ännuinte underställts den europeiska domstolens prövning. Frågan har emellertidaktualiserats vid flera tUlfällen i kommissionen för de mänskliga rättighetema.Härvid har kommissionen -även om den inte kunnat konstatera att analogisktillämpning förekommit -klart uttalat au artUcel 7 i konventionen skall ges deninnebörden att den förbjuder analogislut på straffrättens område. Regeringenhar i propositionen 1993/94:117 om inkorporering av ochanch-a fri- och räuighetsfrågor föreslagit att konventionen skall införiivasmed svensk räu och därigenom bli direkt tillämplig här i landet. Ettförbud mot analogisk tillämpning av straffbud bör införas i BrB Denstraffrättsliga legalitetsprincipen har mera allmänt tagits upptill diskussion. Man kan i denna diskussion se en klar strävan au tydligareavgränsa det straffbelagda området. Förutom i det betänkande som ligger tillgrund för detta lagstiftningsärende kan pekas på de förslag som 1983 lades framav Förmögenhetsbrousuttedningen i betänkandet Översyn av lagstiftningen omförmögenhetsbrott utom gäldenärsbroU (SOU 1983:50). Av intresse i sammanhangetär också propositionen 1984/85:32 om riktlinjer för det framtida arbetet motekonomisk brottslighet m.m. I denna uttalas bl.a. (s. 39) att ambitionen vid nyeller ändrad strafflagstiftning bör vara att det straffbara området om möjligtskall avgränsas på eu klarare sätt än som är fallet vid vissa brott i BrB. (Seäven bet. 1984/85:JuU28 s. 23 ff) Dennasträvan att ytterligare hävda legalitetsprincipen på det straffrättsligaområdet har även kommit till uttryck i lagstiftningen. Främst gäller dettainförandet av särskilda och detaljerade regler för straffmätning och påföljdsval(29 och 30 kap. BrB) efter förslag av i desshuvudbetänkande Påföljd för brott (SOU 1986:13-15). (Ju 1992:07, dir. 1992:47), vars arbete pågår, får ocksåbetraktas som uttryck för en vilja att gå vidare i en rUctning som innebär attmindre uö-ymme lämnas för en tillämpning av det straffrättsliga regelsystemetsom går utöver vad som följer av en strikt läsning av givna regler. Förregeringen är det naturiigt au fullfölja den inriktning av reformarbetet som nubeskrivits. Legalitetsprincipen är fundamental i ett rättssäkert straffsystem.Endast det som är tydligt straffbelagt i lag bör få föranleda straffrättsliga ingripanden.Visserligen präglas svensk straffrättskipning i hög grad av de krav somlegalitetsprincipen ställer. Enligt regeringens mening måste 2 1993/94. det dock anses vara enbrist au den straffrättsliga legalitetsprincipen inte fått Prop. 1993/94:130eu klart och entydigt uttryck i vår strafflagstiftning, inte minst med hänsyntill de redovisade konventionsåtagandena. Isyfte att avhjälpa denna brist lades i lagrådsremissen fram förslag till enbestämmelse som var avsedd att innefatta ett uttryckligt förbud mot analogisktillämpning av strafflag. Lagrådethar riktat invändningar mot deua förslag och menat att det sakligt sett fåronöjaktiga och svåröverblickbara konsekvenser när det gäller företagaransvaret. Lagrådetanför med hänvisning till dess ovan redovisade uppfattning angående gällanderäu, au företagaransvaret försvinner på en rad områden om möjligheten tillanalogisk tillämpning försvinner. Lagrådetkan inte överblicka i vilken omfattning straffbestämmelser av nu angivet slagförekommer, men redan de exempel som har lämnats ovan ger vid handen atl sådanabestämmelser inte är ovanliga. Det inger betänkligheter att upphöja denremitterade bestämmelsen till lag innan en inventering av författningsbeståndethar skett och erforderliga författningsändringar företagits. I allt fall börbestämmelsen inte träda i kraft innan så skett. Lagrådethar i sin kritik mot den föreslagna bestämmelsen inte angivit några andra fallän de nu nämnda som reglerar företagaransvaret. Regeringen har i och för siguppfattningen au den exemplifierade lagstiftningsmetoden frånlegalitetssynpunkt är mindre lämplig. Enligt regeringens mening kan dockLagrådets uppfattning att företagaransvaret i stor utsuäckning fömtsätteranalogisk eller kvasianalogisk rättstillämpning starkt ifrågasättas, särskiltmot bakgrund av senare års i olUca sammanhang redovisade uppfattning avbegreppet analogitolkning. Vad det i de av Lagrådet nämnda fallen i stället fåranses vara frågan om är närmast traditionell lagtoUcning i avsikt au utröna ettstraffbuds reella innehåll, något som givetvis alltid är tillåtet. Eftersom ettstraffbud inte kan - och inte heller har kunnat - rikta sig mot en juridiskperson är det uppenbart att i exempelvis begreppet ägare måste, i den mån detinte som i t.ex. 5 § yrkestrafiklagen (1988:263) är direkt reglerat i lagen,tolkas in den som i en viss situation kan anses förettäda ägaren. En sådantolkningsoperation måste det alltid stå domstolama friu att utföra och kanknappast anses innebära au straffansvar åläggs utan stöd av bestämmelsensordalydelse. Som eu annat exempel på en sådan, uppenbariigen tillåten,tolkningsoperation kan nämnas att underlåtenhet i många fall anses straffbartrots att själva straffbestämmelsen primärt beskriver ett aktivt handlande(s.k. oäkta underlåtenhetsbrott). Avsiktenmed det i lagrådsremissen framlagda förslaget har naturligtvis inte hellervarit att inskränka straffbarheten i förhållande till dagens regler i de fallsom Lagrådet nämner Av beskrivningen av gällande räu framgår all regeringenvelat ge begreppet analogitolkning en avsevärt mer inskränkt betydelse än densom Lagrådet ger uttryck för Föratt analogibegreppet skall kunna ges ett i detta sammanhang meningsfulltinnehåll är det också, enligt regeringens mening, naturligt au använda det somett åskådliggörande av en tolkningsmetod som ligger klart utanför det somlegalitetsprincipen inom su-affrätten medger. Sedd i denna Prop. 1993/94:130mer inskränkta bemärkelse, vilken överensstämmer såväl med den uppfattning avgällande rätt som regeringen redovisat som - såvitt kan bedömas - medinnebörden av den nämnda konventionen, är det uppenbart att ett förbud motanalogisk lagtolkning inom straffrätten inte får de effekter som Lagrädetbefarar. Eu sådant förbud skulle för svensk rätts del dll och med kunna sägasfå en mer symbolisk än praktisk betydelse. Det gäller särskilt som det utrymmesom funnits i praxis för sådan lagtolkning genom regeringens i detföljande framlagda förslag i praktiken kommer att undanröjas. Eu förbud skullesåledes närmast tjäna som en erinran om au endast förfaranden som medtillämpande av vedertagna tolkningsmetoder kan inordnas under enbrousbeskrivning i BrB eller i annan författning får ligga till grund förutkrävande av straffrättsligt ansvar. Motbakgrund av det anförda finner regeringen att förbud mot analogisklagtillämpning, i den av regeringen angivna bemärkelsen, nu bör genomföras. Dennärmare utformningen av bestämmelsen Kommitténhar föreslagit au det till BrB:s inledningsparagraf skall fogas eu nytt andrastycke enligt vilket en straffbestämmelse inte får ges en vidare tillämpning ändess ordalydelse medger. Kommittén föreslår au inledningsbestämmelsen i 5 §BrP flyttas till detta stycke. Somnämnts anser RÅ i siu remissvar att den föreslagna hiestämmelsen är så viktigatt den bör utgöra en särskild paragraf Vidare ifrågasätter RÅ om det ärlämpligt att utforma bestämmelsen som en handlingsregel. Enligt RÅ:s bedömningskulle det från lagteknisk och systematisk synpunkt vara mer konsekvent omförbudet mot analogislut och mot rettoaktiv suafflag-stiftning utformas ianslutning till definitionen av brou i 1 kap. 1 § första stycket BrB. () godtar kommitténs förslag men anser att åtgärden att till 1 kap. 1 § BrBföra över endast första stycket i 5 § BrP är ofullständig. Enligt hans meningbör även bestämmelsen i 5 § andra stycket BrP om att straff skall bestämmasefter den lag som gällde när gämingen företogs, flyttas med, JO anser dessutomau föreskriften i 2 kap. 10 § första stycket tredje meningen regeringsformen,om att vad som i dessa hänseenden gäller om brottspåföljder gäller ävenförverkande och annan särskild rättsverkan av brou, skall tas med. Regeringenkan för sin egen del i huvudsak ansluta sig till de synpunkter som framförts avRÅ och JO. Konstruerar man bestämmelsen som en handlingsregel och därvid ävenflyttar över inledningsbestämmelsen i 5 § BrP bör man, i konsekvensens namn, iparagrafen även ta med de av JO angivna bestämmelsema. Men detta behövs inte omman följer RÅ:s tanke att knyta utformningen av legalitetsprincipen till dennuvarande föreskriften i 1 kap. 1 § om vad som utgör brou. En sådan åtgärdskulle också stämma bättre med innebörden av legalitetsprincipen. Enligt vårmening bör man därför gå tillväga på det sättet. Därmed tillgodoser man ävenden av Eslövs tingsrättframförda åsikten att man bör undvika att lagstifta mot en viss tekniskrättsfigur. Regeringenhar stannat för att 1 kap. 1 § BrB bör ges följande lydelse. Brottär en gännng som är beskriven i denna balk eller i annan lag eller fölfattningoch för vilken straff som sägs nedan är föreskrivet. Lagrådethar mot detta förslag, viUcet överensstämmer med det som upptogs ilagrådsremissen, invänt att det är svårt att av bestämmelsens ordalydelseförstå att det rör sig om ett förbud mot analogisk rättstillämpning och attkommittéförslaget var klarare på denna punkt. Regeringen har i och för sigförståelse för denna uppfattning. Fördelama såväl lagtekniskt som språkligt medatt ge uttryck för förbudet i anslutning till definitionen av brott är dockenligt regeringen så stora att den metoden trots aUt bör väljas. Förslagetmedför att förbudet mot retroaktiv suafflagstiftning och retroaktivtillämpning av strafflag alltjämt regleras i 5 § BrP. 1samband med den nu föreslagna lagändringen bör även 2 § skattebrouslagen(1971:69) ändras så att också sådant förfarande, som domstolarna förnärvarande fäller till ansvar för genom analogitolkning, täcks av bestämmelsensordalydelse. Härvid bör det av utarbetade förslagetläggas till grund för lagändringen (se avsnitt 4.3.8). Dennalagstiftningsåtgärd, som är nödvändig för au inte det straffbara området vidskattebedrägeri skall minskas, skall inte ses som eu föregripande av 1993 årsskattebrottsutrednings (Fi 1993:08) arbete. Den uttedningen har alltsåfortfarande till uppgift bl.a. att göra en fullständig översyn av 2 §skattebrouslagen. 4.2.2 Det subjektivarekvisitet inom specialstraffrätten Regeringensförslag: Stadgandet i 1 kap. 2 § BrB om att i balken beskriven gäming skall,om inte annat sägs, anses som brott endast om den begås uppsåtligen görsgenerellt tillämpligt. Vissa övergångsbestämmelser meddelas. Kommitténsförslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna:Även när det gäller förslaget au generellt lagreglera det subjektiva rekvisitetinom specialstraffrätten har kommitténs förslag fått ett kraftigt stöd avremissinstanserna. Ingen säger nej till förslaget. Från flera håll påpekasemellertid att, som kommittén också framhållit, en genomgång av olikaspecialstraffrättsliga bestämmelser behövs och att denna bör göras så snart sommöjligt. JOhar synpunkter på hur övergångsbestämmelsema skall konstmeras medan FöreningenSveriges åklagare har invändningar mot den lagtekniska lösningen. Föreningenmenar att det, om inte annat sägs i straffbudet, inom specialstraffrätten börräcka med oaktsamhet. Skälen för regeringensförslag: Prop. Fråganvad som utgör brott besvaras inte enbart av de objektiva rekvisit som utgörbrousbeskrivning i de olika suaffstadgandena. Även gämingsmannens subjektivaförhållande till gämingen är av betydelse. Normalt krävs full överensstämmelsemellan brottsbeskrivningamas objektiva och subjektiva sidor. Detta innebär, föratt ansvar skall kunna ådömas, att händelseförloppet i sina huvuddrag skallomfattas av den handlandes uppsåt eller oaktsamhet (täckningsprincipen). Detsubjektiva rekvisitet i en brousbeskrivning kan bestå i ett krav på uppsåt(dolus). Härmed menas i princip au det för suaffbarhet krävs att gärningsmannenutfört den brottsliga handlingen med "vett och vilja". Av uppsåtfinns i svensk rätt tre olika former. 1 regel är det för suaffbarhet likgiltigtvilken form av uppsåt som gärningsmannen haft. Inomuppsåisläran skiljer man mellan uppsåt till effekten och uppsåt tillgärningsmoment. Den vanligast förekommande uppsåtsformen är direkt uppsåt(dolus directus), som enkelt kan sägas innebära ett krav på att gärningsmannenhade full vetskap om de föreliggande omständigheter, som utgjordegärningsmoment, och eftersträvade det brottsliga resultatet. En annanuppsåtsform är indirekt uppsåt (dolus indirectus). Även här krävs augärningsmannen hade insikt i de föreliggande omständighetema eller gärningsmomenten.Det brottsliga resultatet är emellertid inte på samma sätt som vid direktuppsåt eftersträvat av gärningsmannen, men han skall ha uppfattat det somnödvändigt förbundet med ett annat resultat som han ville uppnå. Den tredjeuppsåtsformen är eventuellt uppsåt (dolus eventualis). Härmed avses attexistensen av en viss omständighet, som utgjorde gärningsmoment, förgärningsmannen tedde sig som oviss men möjlig. skall förhållandenavara sådana au man kan utgå från att han skulle ha företagit den brottsligagärningen även om han varit fullt säker på att denna omständighet förelåg.