mot · GG02N229 · 1993-01-26 00:00:00 — Kreditexpansionenunder 80-talet innebar att många företag tog större lån änman behövt -- marginalkrediten var ofta inte nödvändig.Ökade räntemarginaler, dyrare finansiella tjänsterBankernas försök att minska förlusterna medför atträntemarginalerna (skillnaden mellan ut- ochinlåningsränta) ökat. Vidare har uppmärksammats attbankerna har fler och allt högre avgifter på transaktioneroch tidigare avgiftsfria servicetjänster. Den stora avkonton med stora skillnader i räntesatser innebär också tjänar pengar genom att framförallt privatkundernahar svårt att hitta konto med bästa ränta.Generellt statsstödStaten har så här långt gått in och garanterat inlåning ochandra fordringsägare hos bankerna i fyra fall: Nordbanken,Första , och . De treförsta fallen har varit av selektiv karaktär och regeringenhar vid varje enskilt tillfälle vänt sig till för att fåstödet godkänt. har istället ett system med generelltverkande garantier sjösatts.På basis av regeringens proposition 1992/93:135 harriksdagen beslutat att ge regeringenbemyndigande om generellt verkande åtgärder som stärkerbetalningssystemet och säkerställer kreditförsörjningen.Med den modell nu beslutat om minskarrisken för konkurrenssnedvridning eftersom alla banker nuhar detta statsstöd i ryggen. Emellertid är detta stödförknippat med mycket stora finansiella åtaganden förstaten och därmed för skattebetalarna. Det är enangelägenhet inte bara för staten och för skattebetalarnautan för samhället i sin helhet att så stor del av stödet sommöjligt kommer att kunna betalas tillbaka.Den motivering som regeringen upprepade gånger getttill att staten träder in i samband med stora kreditförluster ibankerna är att staten har ett grundläggande ansvar förförtroendet i betalningssystemet. En bank kan inte tillåtasgå i konkurs -- det skulle äventyra förtroendet förbanksystemet som helhet, och därmed förbetalningssystemet. Det skulle också kunna skapavalutaoro, ge upphov till minskat värde på kronan samtfördyra utländsk upplåning.Förmögenhetsnedgång, realräntechockDen finansiella krisen innebär också attförmögenhetsmassan i samhället krymper ihop och attekonomin genomgår en realräntechock.Den höga inflationstakten, kraftig uppgång avbörskurserna och fastighetspriserna m.m. innebar en ökning av den totala förmögenhetsmassan, menockså en förmögenhetsomfördelning från löner till kapital --framförallt realkapital. Dessutom skedde en omfördelningfrån sparande till låntagande. Det som sker i och medden finansiella krisen och nedgången i inflationstakt är detomvända. Förmögenhetsmassan krymper ihop igen och enomvänd förmögenhetsomfördelning sker. Dock fårlöntagare i egenskap av skattebetalare och kunder påkreditmarknaden i icke obetydlig utsträckning vara medoch betala för den finansiella krisen.Den finansiella krisen innebär inte med nödvändighetnågon real kapitalförstöring, utan i första hand enförmögenhetsnedgång och förmögenhetsomfördelning.Även en real kapitalförstöring kan dock inträda, t.ex. omnedgången på fastighets- och bostadsmarknaden och ett förstort byggande leder till bristande underhåll och tommafastigheter som förfaller.Den kraftiga ökningen i realränta och dess effekter påsamhällsekonomin har vi redogjort för ovan.3. Överväganden samt några förslag till åtgärderDe åtgärder regeringen föreslagit och godkäntbeträffande generellt verkande åtgärder till stöd förbetalningssystemet och kreditförsörjningen är angelägnaoch viktiga. Dessutom måste orsakerna till den snabbautvecklingen av kreditförluster fokuseras och åtgärdervidtas. Vi anser vidare att en obligatoriskinlåningsförsäkring måste införas. En sådan kan hantera endel av den risk som staten nu bär helt på egen hand. Vidaremåste konkurrensen öka inom kreditmarknaden ochlagstiftningen och övervakningen skärpas.Formerna för statligt stödDet måste i samhället finnas garantier för att omfattandebankpaniker som hotar betalningsystemet inte inträffar.Det måste m.a.o. finnas garantier för att bankernasförpliktelser gentemot insättare och övriga fordringsägarekan fullgöras. Sådana garantier kan skapas genom att det ärunderförstått att staten garanterar betalningssystemet ochvid behov går in och övertar bankernas förpliktelser.Alternativt kan ett försäkringssystem byggas upp.Med tanke på bankernas speciella uppgifter är det ocksånaturligt att bankerna kringgärdas av en extra rigoröslagstiftning. Detta bl.a. för att sätta gränser för hur storarisker bankerna får ta med insättarnas medel.En konkurs i en svensk bank skulle utgöra en fara förhela betalningssystemet. Hade strukturen på banksystemetbestått av ett stort antal konkurrerande små banker kundemöjligen någon enskild bank gått i konkurs utan risk förhela systemet. En sådan konkurs är samhällsekonomisktfördelaktig eftersom de frigjorda resurserna då överförs tillmer produktiv användning. Men så ser inte strukturen ut,utan vi har ett mindre antal stora bankföretag. De svenskabankerna är ''too big to fail''. En konkurs i någon av demskulle få de svåra konsekvenser som beskrivits ovan.Att en konkurs i en svensk bank inte är tillrådlig äremellertid inte detsamma som att en avveckling av enolönsam bankkoncern inte kan eller bör ske. En sådanstrukturomvandling är tvärtom både möjlig och rätt. Detviktiga är då att avvecklingen sker under former därinsättare och övriga fordringsägare hålls skadeslösa. Statenmåste garantera detta. Detta resonemang är helt i linje meddet som regeringen föreslagit i proposition 1992/93:135 ochsom ställt sig bakom.Restriktioner för statens medverkan i stöd till detfinansiella systemet måste vara att detta stöd görskostnadseffektivt -- effektivitet med skattemedel, att devanliga aktieägarna inte stöds i onödan utan får stå risk samtatt staten får inflytande över den fortsatta utvecklingen ikreditinstitutet.Som ytterst ansvarig för hela det finansiella systemetsfunktionssätt måste staten förhålla sig neutral i förhållandetill marknadsaktörerna. Som majoritetsägare i Nordbankenmåste staten därför vara noggrann med att inte favoriseradenna bank med skattemedel. Enbart det faktum att statenär majoritetsägare riskerar att snedvrida konkurrensen dåstaten har unikt stora resurser att som ägare ställa bakombanken. Staten måste sälja ut sina aktier iNordbanken för att bli av med denna dubbla roll.I och med övergången från selektivt stöd till generelltverkande åtgärder föreläggs inte det stöd som ges tillbankerna för godkännande. insynriskerar därmed att minska, även om en årlig redovisningtill skall göras. Det är mot denna bakgrundangeläget att regeringen på annat sätt och stödärende förstödärende med en hög grad av öppenhet redovisar de avtalsom ingåtts med berörda kreditinstitut. En sådanredovisning är angelägen inte enbart gentemot riksdagenutan också i förhållande till samhället i sin helhet.Obligatorisk inlåningsförsäkringSom ett komplement till statliga garantier förbetalningssystemet menar vi att en obligatoriskinlåningsförsäkring bör införas. Ett sådant system infördesbl.a. i efter bankkrascherna och harfungerat bra. Enskilda banker har kunnat gå i konkurs utanatt detta fått spridningseffekter. Även i EG har så gott somalla medlemsländer nationellt en obligatoriskinlåningsförsäkring.Systemet går ut på att bankerna tecknar en försäkringhos ett försäkringsbolag för hela eller delar av sin inlåning.Den ekonomiska garantin riktas därmed på ett direkt sätttill det som är mest angeläget att skydda: insättarnas medel.I skyddas endast småspararna. Tanken med detta äratt det skall finnas inlånare som har incitament att bevakabankernas risktagande mer intensivt.Försäkringsbolaget bör ha en statlig återförsäkring.Detta är inte minst viktigt i där som nämnts tidigarebankerna är få men stora. För att skapa trovärdighet krävsdå att staten trots allt är den yttersta garanten i systemet.Även med ett system med obligatorisk inlåningsförsäkringkan det mot denna bakgrund inte heller uteslutas att stateni vissa situationer aktivt måste träda in, men kostnadernatotalt sett skulle med all säkerhet bli lägre än utaninlåningsförsäkring. En obligatorisk inlåningsförsäkringskulle allokera det ekonomiska skyddet effektivt ochminska statens kostnader med kriser i detfinansiella systemet.Det är också viktigt att premierna så långt möjligt kandifferentieras efter risk. Kapitaltäckningsgraden kommersäkerligen också att naturligt spela roll vidpremiesättningen. Minimikrav på kapitaltäckning kan ochbör uppställas för rätt att teckna inlåningsförsäkring. Ensådan försäkring är nämligen också en signal till inlånare attderas medel är skyddade. Utan minimikrav kan resultatetbli en falsk kvalitetsmärkning.Inom EG finns en rekommendation tillmedlemsländerna att införa obligatoriskinlåningsförsäkring i banksystemet. Detta har ocksåsamtliga utom och gjort. börfölja EGs rekommendation och möjligt införa enobligatorisk inlåningsförsäkring i banksystemet.Ökad konkurrensSveriges bankmarknad präglas av ett mindre antal storabankföretag. Det innebär risker för för svag konkurrens. talar om att det rent av existerar en kartellbildning påbankmarknaden. Det är svårt och medför småföretagsekonomiska vinster att fusionera inombanksektorn. Det är också ur samhällsekonomisk synvinkelolämpligt att så sker. En kontinuerlig utveckling mot alltfärre och allt större bankföretag i har dock kunnatföljas i det föregående.Detta är olyckligt och bör i princip inte fortsätta. Statenmåste motverka en fortsatt centralisering, och istället värnamångfald och konkurrens på bankmarknaden. Ett sätt attgöra detta är att använda den bank staten ärmajoritetsägare i -- Nordbanken. Ett annat sätt är attunderlätta för utländska banker att etablera sig i Sverigeeller utländska intressenter att komma in som ägare isvenska banker. är det möjligt för utländskabanker att inte endast ha dotterbankaktiebolag i Sverigeutan även filialer där moderbankens kapitalbas står bakom.Detta är en utveckling som bör stödjas.Det är emellertid inte enbart på bankmarknaden somkonkurrensen kan sägas vara bristfällig. Inom andra delarav kreditmarknaden råder dessvärre ännu svagarekonkurrensförhållanden. Ett exempel på detta ärmarknadsplatser för optionshandel. Det är, menar vi,viktigt att konkurrensen stärks inom alla delar avkreditmarknaden.Åtgärda förlustorsakernaSom vi redogjort för ovan är en stor del avkreditförlusterna nära sammanbundna medfastighetsmarknaden. En annan väg att stödjabanksystemet vid sidan av att staten täcker uppkomnaförluster är att medverka till att befarade kreditförlusterinte uppstår. Detta kan man göra t.ex. genom att lättasituationen för den hårt pressade bygg- ochfastighetsmarknaden. har redan på regeringensinitiativ slopat fastighetsskatten på kommersiellafastigheter, samt ökat möjligheter för utlänningar att köpafastigheter men ytterligare direkta åtgärder kan övervägas.Dessutom är det angeläget att genom den samladeekonomiska politiken verka för lägre räntor, vilket ocksåskulle minska kreditförlusterna, bl.a. genom stabilarefastighetspriser.Att banker och övriga kreditinstitut har en tillräckligkapitalbas är viktigt för att häva den finansiella krisen. Ärdet egna kapitalet tillräckligt stort kan bankerna själva hittafinansiering för att nå de uppsatta kapitaltäckningsreglerna.Det är också mot denna bakgrund angeläget att åtgärdaförlustorsakerna. Det är en ''hjälp till självhjälp''.MarknadsaktörernaEn marknadsekonomi behöver en ''infrastruktur'' avregler för att fungera väl. Efter avregleringen avkreditmarknaden uppkom en bristfällig överensstämmelsemellan marknad och regelverk. Lagstiftaren/regelstiftarenhann inte med eftersom utvecklingen av nyamarknadsinstrument och dylika företeelser var snabb ochomfattande. Som vi tidigare nämnt var även marknadensjälv bristfälligt förberedd på en avreglerad situation.Lagstiftning och övrigt regelverk håller nu på att kommaikapp, men ännu återstår en del och den uppkomnafinansiella krisen aktualiserar också förbättringar. Bl.a.menar arbetsgruppen att det, som det också föreslås i Ds1991:47, bör övervägas att införa rörelseregler av det slagsom gäller för bankerna också för finansbolagen. Överlagbör dock, menar vi, där så är möjligt med goda resultatmarknaden i första hand ges möjlighet till självövervakningoch nödvändig självsanering snarare än att skärpning avlagar och regelverk företas.Kreditmarknadsföretagens styrelsers ansvar måste införframtiden tydliggöras. En statlig kommitté ser bl.a. förnärvarande över Aktiebolagslagen. Det bör bli en uppgiftför dem att föreslå sådana åtgärder beträffande styrelsernasansvar.De generösa avgångsvederlag som betalats ut till bl.a.högre banktjänstemän och bankstyrelser har med rättablivit häftigt kritiserade i den allmänna debatten. Det ärangeläget att noggrant granska möjligheterna att säga uppeller jämka de befintliga avtalen. Vidare bör bättreförsiktighet iakttas när det gäller att ingå sådana avtal iframtiden. Staten bör föregå med gott exempel i den bankdär man för tillfället är majoritetsägare.Riksåklagaren granskar huruvida brottbegåtts i samband med kreditgivning på kreditmarknaden.Det är angeläget att en sådan noggrann rättslig prövninggörs och att alla fakta i målen kan komma fram. I och försig viktiga sekretessregler får inte bli ett hinder i en sådanprövning.I bankrörelselagen (SFS 1987:617) sägs (13paragrafen) att ''Kredit får beviljas endast om låntagaren pågoda grunder kan förväntas fullgöra låneförbindelsen.Dessutom krävs betryggande säkerhet i fast eller lösegendom eller i form av borgen. Banken får dock avstå frånsådan säkerhet om den kan anses obehövlig eller om detannars föreligger särskilda skäl att avstå från säkerhet. ''Det är viktigt att det i lag finns fastställt reglerbeträffande säkerhet för långivningen. Det kan emellertidifrågasättas om inte den svenska bankrörelselagen pådenna punkt är alltför mjuk i sina krav. I andra länder, bl.a.i , finns mer rigorösa lagregler för detta. Vi anseratt en skärpning av bankrörelselagen på denna punkt måsteövervägas.Banker och övriga kreditinstitut kan givetvis inte enbartförlita sig på staten för att reda upp de förlustsituationersom uppstått i och med den finansiella krisen. Detta görman heller inte. En strukturomvandling och en kraftsamlingär på gång i flertalet banker. fusionerar ochbolagiserar till , ombildastill bolag och börsintroduceras etc. genomförsstora nedskärningar på personalsidan, kontorsnätetminskas etc. När det gäller hantering av kreditförlusternahar flera banker, både sådana som berörts av statligt stödoch sådana som inte gjort det, bildat speciella bolag för denödlidande krediterna. Intäktssidan förstärks också.Intjäningsförmågan i flertalet banker är fortfarande relativtgod, men i viss utsträckning beror det på ökaderäntemarginaler. På marginalen försöker bankerna ocksåtjäna mer pengar på avgifter och cash management. Dessasistnämnda utvecklingstendenser tillhör de mer trista inombanksystemet och där måste åtgärder vidtas till ökat skyddför bankkunderna.Den övervakande myndigheten, ,måste ta ett ansvar för att övervaka att en liknandeutveckling i banker och övriga kreditinstitut som står underinspektionens tillsyn som föregått den finansiella krisen ejupprepas. Den förutvarande Bankinspektionen lyckades avallt att döma inte med sin uppgift. Det är angeläget, menarvi, att har den kompetens och debefogenheter som krävs för att genomföra de åtagandensom den har. En översyn bör ske av Finansinspektionensroll, ansvar, befogenheter och resurser.Också revisorskårens arbete mot bakgrund av denfinansiella krisen måste utvärderas. Detta gäller såväl denexterna som den interna revisionen. Skäl finns inte minst attöverväga åtgärder för att i ökad utsträckning garantera deexterna revisorernas roll och anseende som oberoendegranskare av företagens förvaltning. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om den finansiella krisensverkningar,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om införande av en obligatoriskinlåningsförsäkring,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om åtgärder för att lindra denfinansiella krisen och stärka betalningssystemet.