mot · GG02Fö201 · 1993-01-11 00:00:00 — Reseföretagen harinte fler flygplan och tåg än som behövs i toppbelastningen,och just i den är de självfallet inte särskilt motiverade att gelåga priser.Problemet är yrkesbefälen som sägs vara anställda medföreställningen att i allmänhet bara behöva arbeta vardagar.Officerarna vid de fjärrekryterade förbanden skulle kanskebehöva tjänstgöra var fjärde-femte helg, bortsett från vartåttonde år då de har hand om utbildning av sitt ''eget''kompani och då bör vara med det i princip . (Vihar ju åttaårig förbandsomsättning, vilket betyder attutbildningsbefälet de övriga sju åren finns vid enheter somde inte är krigsplacerade i.) Det värnpliktiga befälet harnumera ''förstegsutbildning'', och bordedessa kunna svara för merparten av utbildningen. Det ärockså starkt önskvärt att reservofficerare deltar igrundutbildningen av de förband de ska ha befäl över i krig.Allmänt kan sägas att besparingsmöjligheterna ifrågaom värnpliktsresor sannolikt är betydligt mindre än ifrågaom de anställdas resor. Med traktamenten och annat kostarde 1,5 miljarder att jämföra med en knapp fjärdedelför värnpliktsresorna.BrigadernaDen stora olyckan för försvaret har legat i att antaletbrigader hållits uppe på bekostnad av kvaliteten. Nästanalla pengar har gått till ökade driftskostnader. I takt medproduktivitetsminskningen i verksamheten har driften tagitallt mer, på bekostnad av materielen. 1972 beslöt riksdagenatt avveckla 10 brigader, men myndigheterna struntade ibeslutet. Ett led i detta var att söka dölja brister i utrustningoch annat.Fram till 1987 års beslut hade 29 brigader. Åttaäldre togs bort åren efter, och sedan följde indragning av treoch senast två ytterligare brigader.Men också l6 brigader är en större organisation än somlångsiktigt kan förnyas -- såvida inte försvarsanslagen ökaskraftigt . Att försvarsbeslutet innehöll 16brigader var knappast en följd av operativa bedömningarutan angavs vara avhängigt av ''smärtgränsen'' i denmoderata riksdagsgruppen. För andra innebar 1992 årsbeslut en minskning från 18 till l6 brigader, men förmoderaterna innebar beslutet en neddragning med fembrigader (eftersom partiet ju -- underbetonande av att numerären var viktigare än materiellförnyelse -- vägrat gå under 21).Det är uppenbart att symboler och känslor spelat storroll och att frågor om ekonomi, materiel och rationalitetkommit i bakgrunden. Den militära organisationen är somvi plågsamt fått uppleva knappast kapabel attlämna förslag i en internt så känslomässig fråga. Men denpolitiska nivån borde kunna hantera den.Försvarsministerns budskap om ''smalare och vassare''försvar går ju inte intellektuellt ihop med en blockering vidett visst brigadantal.Efter uppgörelsen om den ekonomiska politiken stårfem av partier bakom samma ekonomiska ramför försvaret (i verkligheten sex partier eftersom Nydemokrati inte föreslagit någon annan ekonomisk ram). Dåär det självklart att förnyelsemöjligheten i försvaret äravhängig av numerären. Ju större organisation, destoomodernare blir den. Den som slår vakt om störreorganisation än de andra säger därmed i praktiken nej tillden modernisering och kvalitetshöjning som låg i åretsförsvarsbeslut.Vore brigadernas antal och kvalitet det viktiga borde detgå ganska lätt att komma överens. Tyvärr har dock oftatänkandet styrts mer av fredsorganisationen än avbrigaderna. Men i och med att 1989 förordadefler brigader än regementen (21 respektive 18) borde detfinnas möjlighet även för det partiet att kunna diskuterafrågan mer avspänt än tidigare.Man kan ha fler brigader än regementen, och man bordekunna diskutera hur man rationellt ska använda befintligpersonal och befintlig materiel.Mot den bakgrunden finns det inget behov av att snabbtminska antalet brigader från 16 till 13, 12 eller vad det kanvara.Vad vi med bestämdhet kan säga är att en långsiktigomsättning av 16 brigader inte är förenlig med nu aktuellekonomi utan att kvaliteten blir kraftigt lidande.Infanteri- och var materielltmycket nergångna års försvarsbeslut. Då fattadesbeslutet att bara förnya en del av dem. Dessa tillfördesdärefter under l5 år nytt artilleri, nytt luftvärn,terrängfordon, infanterikanonvagnar, samband och en delannan utrustning.I och för sig kan dessa brigader fungera 90-talet ut medden redan anskaffade utrustningen. Vissa av brigaderna börunder kunna förbättras, främst ifråga ommörkerutrustning och personligt skydd. En del kan fåstridsfordon. Från har vi sagt attinriktningen bör vara att moderniseraungefär tio brigader.De som inte moderniseras kan i och för sig stå kvar tillomkring . Men därefter uppstår storaomsättningsbehov, i första hand när terrängbilarna är såslitna att underhållskostnaderna blir alltför höga. Detsannolika är att man då -- om inte försvarsanslagen höjs --måste reducera antalet brigader till omkring tolv.Vill man skynda på förnyelse bör brigadantalet minskasi närtid. Upplever man krigsrisken som mycket liten finnsskäl -- med ungefär samma motivering som 1972 -- att göraneddragningar i närtid för att föra över mer pengar tilllångsiktig förnyelse.Men det finns en möjlighet, om man vill hahandlingsfrihet, att behålla alla eller nästan alla de l6brigaderna 90-talet ut. Detta är såvitt jag förstår möjligtbara under förutsättning att man tar tillvara redan utbildadevärnpliktiga. Nuvarande misshushållning med värnpliktigaär helt orimlig.Fram till 1987 var alltså inriktningen 29 brigader. I steghar beslut därefter fattats om att gå ned till l6. Men frånbeslut till reell neddragning tar det ett par . Det härbetyder att vi bland värnpliktiga i åldrarna 20--26 harutbildade enheter som motsvarar 21--29 brigader. 1991utbildades värnpliktiga motsvarande 21 brigader. Med 8 årsomsättning av brigader kan dessa värnpliktiga varaanvändbara till 1999.Det är statsfinansiellt helt oförsvarligt att de närmasteåren fortsätta att utbilda värnpliktiga motsvarandel6 brigader i åttaårsrytm när vi har tusentals redanbrigadutbildade som inte utnyttjas.Då beslut fattades om neddragning av I 3, I 12 och I 17drogs inte brigaderna in, utan höll öppet för attde skulle kunna behållas och övertas av andra förband. Närriksdagen sedan beslöt att dra in dessa brigader blev iprincip deras värnpliktiga ''över''. Det är därmed möjligt attkrigsplacera dem, helst bataljonsvis, i andra brigader. Påmotsvarande sätt kan ske med de värnpliktiga som blir''över'' när brigaderna i och dras in.Om brigaden i ska omsätta enbataljon som utbildats kunde den få övertade värnpliktiga från någon av de bataljoner som utbildats iÖrebro . Överföringen bör ske i sambandmed en repövning, eftersom förändringen ju innebär kombinerar Värmlandsbrigadens aktiva befäl medNärkebrigadens värnpliktiga befäl. Ifråga om reservare skeren förstärkning då man i princip har dubbel uppsättning attta av.Med en sådan lösning skulle man kunna göra en rationelllösning som borde tillgodose både dem som önskar minskafredsorganisationen för att få loss pengar till moderniseringoch dem som vill ha kvar l6 brigader i krigsorganisationen.Bara de som är mer intresserade av fredsorganisation änkrigsorganisation skulle sätta sig på tvären. Men vi har juunder senare år hört både statsministern ochförsvarsministern förklara att man inte försvarar landet medkaserner.Frågan hur många brigader man långsiktigt ska ha bördå beslutas t ex 1997. Fram till dess bör utbildasvärnpliktiga till förslagsvis tolv brigader. Övriga brigaderhar mer än nog värnpliktiga genom att nyttja redanutbildade.Skulle beslutet bli 13, l4, l5 eller l6 brigader blir detfråga om att något eller några brigadregementen också fårgrundutbildningsansvaret för två brigader, en ordning somvi ju känner väl från tidigare organisation. Tror man dettablir för mycket för ett regemente kan man välja lösningenatt t ex I 1 i och I 4 i tillsammansutbildar tre brigader.Det hade varit bra om neddragningen av brigader sketttidigare och mer rationellt, alltså så att grundutbildningenavbryts innan brigaden utgår ur organisationen. Vihar exempel på kustartilleriet där vissa krigsförband utgåttmen där grundutbildningen till dessa upphört innan.I det gamla systemet där grundutbildningen inte styrdesav krigsorganisationen utan av hur många som föddes 20 årtidigare fanns inget utrymme för rationalitet. Men i och medatt nu slagit fast att krigsorganisationenspersonalbehov ska styra är det något orimligt att utbilda en20-årig för en brigad som ska utgå året efter.Det är i grunden ett statsfinansiellt och mänskligt slöseriatt som sker utbilda tusentals värnpliktiga till uppgiftersom vi skulle kunna lösa med redan utbildade. I ett läge dåstaten måste spara kan detta inte försvaras. -- som alla säger -- fick styra skullesådana här galenskaper aldrig uppstå.I budgetpropositionen anges att man delvis bör gå pådenna linje, som jag pläderat för redan tidigare. Regeringenanger att man kan minska antalet grundutbildningsplatsermed 1.000 värnpliktiga två kommande budgetår genom attnyttja redan utbildade värnpliktiga. Detta sägs dock leda ''ökning av medelåldern i vissa förband''. På kort siktskulle man i och för sig kunna få motsatt effekt, genom attlåta unga värnpliktiga i utgående förband ersätta äldre iandra förband. I verkligheten finns många tusen intekrigsplacerade värnpliktiga, utbildade . Denstörsta effekten ernås om man kan ta en hel bataljon ochföra över. Om t ex brigaden som normalt utbildas vid P 7 iRevingehed ska sätta upp en bataljon med stridsvagn 104 såär det mest rationella att överföra värnpliktiga från en av deutgående bataljonerna ur P 6-brigaden. De tusen somnämns i propositionen för vardera 1995/96 och 1996/97synes mig vara ett alldeles för litet antal. Och varför dröjaså länge, varför inte börja /94? I ett läge då ävenangelägna utgifter bantas synes det ekonomiskt oförsvarligtatt nyutbilda värnpliktiga till funktioner där de redanutbildade överstiger krigsorganisationens behov.I budgetpropositionen anges att regeringen bemyndigatarméchefen att genomföra grundutbildning i mobiliserings-och förplägnadstjänst med den av honom föreslagnainriktningen men att han ''vad avser takten förgenomförandet'' ska beakta vad pliktutredningen sagt. hade inte bara synpunkter påuppsättningstiden utan även på hur man skulle rekryterapersonal till denna tjänst.Utredningen bejakade att man förlängergrundutbildningen för de värnpliktiga i fältförbandensförplägnadsenheter. Avsikten med förlängningen ärsjälvfallet att kunna avskeda civil personal, för utgick manbara från krigsförbandens behov vore det märkligt attförlänga just förplägnadsenheternas utbildningstid, som blir9 månader mot skyttesoldaternas 7,5 -- särskilt som ÖBsedan länge sagt att den senare tiden inte räcker förkrigsuppgiften.Däremot var utredningen mycket negativ till tanken påatt man inom territorialförsvaret skulle sätta upp särskildaförplägnadsförband med grundrekryterade värnpliktiga,utbildade . Enligt förslaget skulle dessa förbandsättas upp . Om man därefter inte avbryterutbildningen -- och återanställer civila -- skulle devärnpliktiga som först utbildats tas ur organisationen.Territorialförsvaret skulle därmed i princip ha två slagspersonal: för strid värnpliktiga i åldrarna 32--och förmatlagning värnpliktiga i åldrarna 20--, dessutomlängre utbildade än de som har stridsuppgift.Budskapet till omvärlden vore därmed: Svenskaterritorialförsvaret är uppbyggt enligt principen att dessfysiskt och psykiskt mest krävande uppgift är matlagning,som därför tilldelas de yngsta och mest välutbildadevärnpliktiga. Att värma korv -- särskilt om det skerinomhus -- är svårare än att utföra strid. De operativabedömningarna bakom denna försvarsprincip kan ses somdet kanske märkligaste svenska bidraget till modern militärdoktrinutveckling.Pliktutredningen visade att det finns andra vägar atttillgodose det angivna behovet av förplägnadspersonal iterritorialförsvaret. Civila i försvarets förplägnadstjänst böringå också i krigsorganisationen. Frivilliga kan användasäven framöver -- det här är ju en av de klassiska uppgifternaför åtminstone en av frivilligorganisationerna. Devärnpliktiga med stridsutbildning i botten som sedan i sittyrkesliv finns inom restauranger och liknande borde eftertiden i fältförband kunna överföras till territorialförbandensförplägnadsenheter. Marinen utbildar kockarsom sedan bara tas i anspråk få år i den försvarsgrenensförplägnadstjänst. Dessa andra vägar skulle alltså användasinnan man behövde ta i anspråk direktrekryteradevärnpliktiga. Detta gäller inte bara under uppsättningstidenutan även i ett fortfarighetstillstånd.Dessa vägar som pliktutredningen pekade på skulle i ochför sig möjliggöra ett snabbare uppsättande avförplägnadsförband än i arméchefens förslag. Om man likvälsenarelade den fulla uppsättningen ett par (iförhållande till de tio som angivits) skulle behovet avgrundutbildade för förplägnadstjänsten nedgå ytterligare.Därmed skulle man slippa det orimliga läget attförplägnadsvärnpliktiga bara användes ikrigsorganisationen.Utbildningstider för vapenfriaPliktutredningen kommer med förslag om attutbildningsbehovet och inget annat ska styrautbildningstiden. Men fram till dess utredningens förslagremissbehandlats och lett till riksdagsbeslut kan gå.En fråga är så pass brådskande att bör fatta beslutredan innan. Det gäller utbildningstiden för vapenfriatjänstepliktiga, som inte bestämts avkrigsplaceringens utbildningsbehov utan av tanken att denvapenfrie måste ha längre utbildningstid än flertaletvärnpliktiga.Att denna senare princip leder fel har stått klart länge.Men riskerar skadeverkningarna bli ännu större. Iförslagen till åtgärder för att parera neddragningen avanslagen inom den civila delen av totalförsvaret har nämntsen minskning av antalet vapenfria som utbildas nästabudgetår.Det betyder att ytterligare vapenfria får vänta medutbildning, vilket för den enskilde innebär betydandenackdelar. Det är en entydig erfarenhet att jusenare en värnpliktig eller vapenfri får påbörja sinutbildning desto större blir de ekonomiska och socialapåfrestningarna.Men också för totalförsvaret blir en minskning av antaletvapenfria en nackdel, eftersom det betyder att färre kankrigsplaceras. Om man i stället minskade utbildningstidentill vad som erfordras för uppgiften skulle staten kunna fåsin besparing utan att antalet krigsplacerade drogs ned. Omett par år är det säkert så här, men varför dröja med enreform som säkert alla tycker vara i sak riktig.Föryngra officerskårenI den förra motionen skrev jag om behovet att kraftigtminska medelåldern i officerskåren genom att söka få del av officerarna att lämna aktiv tjänst i 35-årsåldern.Det skulle ge flexibilitet och möjlighet till uppväxling omhotbilden blir värre. För kompanichefer, flygförare ochandra funktioner som kräver lång utbildning är det som kanåstadkommas på kort sikt att redan utbildade fräschas upp.Att öka tillgången genom att utbilda fler tar flera år.I andra sammanhang har jag med erfarenheter frånGävle givit exempel på hur man skulle kunna stimulera tillövergång till annan verksamhet. Försvaret bör utnyttjamöjligheten att deltidsanställa en del avgångna. T ex så atten officer i civil tjänst har uppdraget att planera och leda verksamheten för ettförband inom territorialförsvaret.Försvarets byggnaderByggandet i försvaret har varitöverdimensionerat. Det finns flera orsaker.Fortifikationsförvaltningen har varit för ''stark'' bådegentemot de centrala staberna och de lokala förbanden. Dethar gjort att utrymmen blivit större än behövligt och förpåkostade. Genom att kapitalkostnader inte räknats harman haft fel ekonomiska signaler. Till detta kommer detgenerella att alla chefer ägnar orimligt stor del av intressetjust åt lokaler, särskilt när han ser chansen att bygga någothan kan se som ett monument över sig själv. Svaga chefertycker det är roligare att ägna sig åt hus och lokaler än åtverksamhetsanalys eller personalutveckling. I syfte attminska kostnader för försvarets mark och lokaler börmellersta värnpliktskontoret förläggas till befintliga lokalervid S 1 i och försvaret lämna slott ochannat i Park.Köp begagnatRegeringen har fattat beslut om att medge inköp av ettantal tidigare östtyska bandgående pansradetrupptransportfordon. Det sker till en mycket låg kostnad,då alternativet för säljaren sannolikt var skrotning. Ävenom ett visst fordon nytillverkat skulle kosta 10 miljoner ärdet för säljaren en god affär varje gång han kan få mer änmetallvärdet minus skrotningskostnaden.Köparen bör naturligtvis väga in alla relevanta faktorer,som livslängdskostnader och modifieringsbehov.I princip bör granska om detfinns fler objekt som kan köpas in från stater som minskarsina försvarsmakter. Man behöver inte köpa det äldsta avutgående materiel från aktuella länder. Antag att ett landutrangerar materiel som är 16--. Vi kan då geett bud på materiel som är t ex . Når man ettpris som båda accepterar betyder det för säljarlandet att detmåste behålla några fler enheter som är . Juyngre begagnad materiel vi vill ha, desto mer kostar den,men sannolikt betydligt mindre än om vi köpte från fabrik.Det är i internationella nedrustningstider man kan görabra affärer genom att köpa begagnat. (Av samma skäl somhos oss är det i t ex västeuropeiska länder inrikespolitisktsvårt att sälja försvarsmateriel till länder medförtryckarregimer -- desto gladare blir de om de kan finnaen demokratisk stat som köpare. kan vidärför göra kompletteringsköp till långt lägre priser än somgällt på länge.Förra gången det begav sig var vid andra världskrigetsslut, då vi kunde köpa befintlig amerikansk och senareengelsk materiel till mycket låg kostnad. JaktflygplanenMustang, och Mosquito, skolflygplanet 16liksom terrängbilar, radarstationer och flygbasmateriel ärexempel på sådant vi då köpte begagnat.Livslängderna på försvarsmateriel ökar, men detförutsätter modifieringar, t ex så att man byterelektronik i dyra vapenbärare. Man kan alltså tänka sig falldär vi köper begagnat men där svensk industri några årsenare får stå för modifieringar och moderniseringar.Främst underhålls- och elektronikindustrin har härbetydelse. Dessa frågor har inte närmare berörts avförsvarsutredningarna eftersom dagens starkainternationella nedrustningstrend med åtföljande utbud avbegagnad materiel då inte var känd.Köper man en stridsvagn eller helikopterkan sägas att det är sämre än att köpa nytt. Men om deinköpta enheterna ersatte en stridsvagn vi köpt 1954 eller enhelikopter vi köpt 1963 är det ändå en väsentlig föryngringför vårt försvar.Problemet är den mycket gamla materielen, som drarstora underhållskostnader. Detta är ett tilltagande problemi försvar. Våra pansarbandvagnar och terrängbilarbörjar nu närma sig sådana kilometertal och levnadsår attunderhållskostnaderna stiger snabbt.Arméns medeltunga transporthelikopter ()uppges numera kosta ,varav merparten är underhållskostnader. Maskinerna äromkring och starkt slitna.Den amerikanska det gäller är sedanlänge den särklassigt vanligaste i västliga länder. Men i syfteatt få en inhemsk samordning av motorunderhållet valdeSverige en udda motortyp, vilket nu kraftigt minskarmöjligheten att få reservdelar. Också den samordningen hargått förlorad då motorn var otillräcklig för de storaubåtsjakthelikoptrarna, vars motorer därför -- till högkostnad -- byttes sedan.Förmodligen vore det en god affär att söka köpa ett antalmåttligt begagnade helikoptrar för att byta ut de somnu drar helt orimliga underhållskostnader.I budgetpropositionen redovisas att offerter nyligenbegärts för inköp av omkring sex ambulanshelikoptrar. Detär en del i en av det moderna mest utdragnautrednings- och förhandlingsfrågor.Skär ned skyddsrumsbyggandetFempartiuppgörelsen innebär att utgifterna till den civiladelen av totalförsvaret minskas med 100 miljoner per år.Statsfinansiellt är detta bra. Men det är också bra i sak, fördet kan bidra till att vi äntligen kan genomföra dennyordning som länge begärt ifråga omskyddsrumsbyggandet men som saboteras avmyndigheterna.Länsstyrelser, civilbefälhavare och de centralamyndigheterna, förr och numeraräddningsverket, har intensivt saboterat alla försök tillrationalitet på detta område.Räddningsverkets ledning är ett av dessa mångaexempel på statliga myndigheter som har som ledstjärna attsöka maximera statsutgifter. Skyddsrumsbyggandet är fördem ett sätt att få pengar, inte att skydda människor. Förvore det senare det viktiga skulle man självfallet säga ja tillåtgärder som snabbt skulle kunna öka skyddet för de mestutsatta.Inför 1987 gjorde ett fräckt försök införförsvarskommittén att föra fram att riskområden voredetsamma som de gamla skyddsorterna. Det betydde attverket sade nej till att man skulle se vilka tänkbara mål somkunde finnas i respektive kommun. I det gamla systemethade inga riskanalyser gjorts. Då ansågs att skydd skullebyggas i hus över två våningar om orten hade över ett visstinvånarantal.I en värld där nya bombflygplan kostar mellan två ochfem miljarder styck är det en orimlig tanke att en angripareskulle sätta in massanfall mot bostadsområden i ellerprecisionsbomba i . visadeatt FN-sidan trots mycket stora luftstridskrafter behövde tidatt slå ut de angelägnaste målen. Man hade ingenöverkapacitet att användas på mer slumpmässiga anfall påicke krigsavgörande mål.Jag var ledamot befolkningsskyddskommitté.Det var en deprimerande upplevelse att se hur regionalaoch centrala myndigheter vägrade att diskutera människorsskydd. I stället var deras enda önskan att få göra av medpengar.I kommittén diskuterade vi vilka mål som vore sannolika,vilka riskavstånd man bör räkna med. Sen kom en bisarrdiskussion om att man inte skulle utgå från avståndet fråndet sannolika målet utan i stället från socialtjänstenshemsamaritsdistriktsindelning. Bara superbyråkrater kankomma på något sådant. Syftet var uppenbart; genom attta med varje hemsamaritsdistrikt som kunde tangeras av ettriskområde skulle man kunna få med så pass stora delar avtätortsbebyggelsen att det skulle kunna motivera massor avmiljoner i anslag.Kommittén tillsattes för att framtvinga en prioritering.Men myndigheterna -- som så länge utredningen höll pågjorde allt för att förhindra att den gjorde prioriteringar --har efteråt valt att bluffa och framställa det som attutredningens förslag innebär att man ska bygga likaurskillningslöst som hittills.Det där med mål och riskavstånd från dem har manenkelt sökt komma ifrån genom att kalla alltihop förmarkstridsområde. fördes det fram som atthela och hela skullebetraktas som riskområde.I den svenska myndighetsstrukturen där riksdagsbeslutinte respekteras och där utgiftsmaximering är enda intressehänder sånt här. I programplan 1993/98får detta groteska uttryck. Man hänvisar tillbefolkningsskyddskommittén och hävdar att det i områdenmed ''högsta prioritet'' finns en brist på 2,2 miljonerskyddsrumsplatser i ''luftanfallsmål och infallsportar irisknivå 1''.Detta är nonsens. I tidigare planer, där lokalamyndigheter tävlat om att ange så många mål som möjligt,fanns det i en ort som över 20 mål. års försvarsbeslut granskadevi några sådana fall och kom fram till att i kommuner av denstorleken fanns oftast bara ett eller två i strategisk meningsannolika bombmål. Ledningen för höll med oss, menför husfridens skull ville man inte stöta sig medräddningsverket.I finns i innerstaden några få sannolika mål,däribland en tyvärr ur befolkningsskyddssynpunkt mycketilla placerad teleanläggning.Har man ett objekt som betraktas som starkt sannoliktbombmål är det angeläget att de som arbetar där får skyddav sin arbetsplats -- särskilt om verksamheten är så viktigatt den inte kan avbrytas ens när det finns indikationer påtänkbart bombanfall. Men finns ett bostadshus direkt intillbör lösningen vara att det huset utryms. Skyddsrum är enbetydligt sämre lösning, eftersom det ju bara är till nytta närman fått sådan förvarning att de boende hunnit ned i det.Risken är alltså större i ett hus med skyddsrum närabombmålet än i ett normalt hus utan skyddsrum.Här har den politiska nivån i nära sökt få till stånden prioritering.