mot · GH02So27 · 1993-11-18 00:00:00 — med anledning av prop. 1993/94:75 Arvoden till privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster samt vissa ersättningar till sjukvårdshuvudmännen m.m. Förändringar av det regelsystem som styr resurserna tillvården måste göras med bibehållna möjligheter atttillgodose en lika rätt för alla till god vård oavsett var ilandet man bor. För att denna målsättning skall förbliorubbad bör förslagen i proposition 1993/94:75kompletteras med åtgärder som gör det möjligt förlandstingen att ha grepp över resurserna till de frianyttigheterna som laboratorie- och röntgenkostnader, kravpå privatpraktiserande läkares skyldighet att deltaga i denoffentliga vården vid t.ex. jourverksamhet och möjlighetför landstingen att kunna ställa samma krav på remiss förbesök hos privatpraktiker som i landstingens egna öppnaläkarverksamhet.Lika rätt till sjukvårdI dag har landstingen som sjukvårdshuvudmän ett odelatansvar för att vård skall kunna garanteras alla oavsett var ilandet man bor. Det är viktigt att denna grundlägganderättighet för den enskilde behålls ograverad vid varjeförändring i vårdorganisationen. En förutsättning för attbedriva en effektiv och allsidig vård är att landstingen gesmöjlighet att fullfölja detta ansvar ograverat. För attuppfylla denna allsidighet och för att nå högsta effektivitetoch åstadkomma en rättvis fördelning av resurserna tillvården är det viktigt att landstingen även fortsättningsvishar en kontroll över kostnaderna i vården.Införandet av husläkarsystemet och inslag avprivatpraktiker får inte ske på bekostnad av en rättvisresursfördelning och att en effektiv kostnadskontrolleftersätts. Privata inslag i samhällets vårdarbete skall endastses som en möjlighet att åstadkomma ökad konkurrens ochsom stimulans till ett effektivt vårdarbete. Mot ett alltfördominerande inslag av privatpraktiker i vårdarbetet kandärför resas invändningar. Varje sådan tendens som kanleda bort från landstingens möjlighet att ha fullkostnadskontroll och att garantera en lika vård för allamåste därför elimineras.Rakare samband mellan beställare och resursansvarigaI dag gäller att landstingen betalar alla röntgen- ochlaboratorietjänster utom vissa rena rutinprover som kananalyseras direkt på en mottagning. Även sådana tjänster idetta sammanhang som beställs av privatpraktiserande fårlandstingen betala. Kostnadsökningarna på detta områdehar varit mycket påtagliga för landstingen. De åtgärder somlandstingen vidtagit för att begränsa kostnaderna visar lyckats att sänka kostnaderna med bibehålleneffektivitet för den egenbeställda verksamheten. Däremothar kostnaderna hos privatpraktiker fortsatt att öka.En väsentlig orsak till att landstingen lyckats attbemästra kostnadsutvecklingen för de fria nyttigheternasynes ligga däri att det finns ett direkt samband mellanbeställaren av åtgärden som är landstingen å ena sidan ochden resursansvarige för den beställda tjänsten som också ärlandstingen å den andra sidan. I fallet med denprivatpraktiserande läkaren finns inte detta direktasamband. En privatpraktiserande läkare kan beställa sinalaboratorietjänster utan hänsyn till vad de kostar eftersomvederbörande inte själv behöver betala utan får dentjänsten tillhandahållen av landstingen. Detta är intetillfredsställande.Dels avsätter inte den beställda nyttigheten någonmotsvarande kostnad i den egna verksamheten. Därmedfinns ingen begränsande faktor som tillgodoser effektivitetoch nytta. Dels är detta inte försumbara kostnader dåenskilda kvalificerade laboratorietjänster kan belöpa sig påkostnader som ligger upp mot 10 000 till för enenda patient. Ett mera direkt samband bör därför skapasmellan beställare och ekonomiskt ansvariga.Olika vägar bör prövas för att skapa ett sådant starkaresamband utan att en ökad taxeglidning eller enunderbehandling i vissa fall kan bli effekten.Regeringen bör därför skyndsamt utreda på vilket sättett starkare samband mellan beställare och resursansvarigför de fria nyttigheterna skall åstadkommas och återkommatill med förslag i denna del i samband med attåtgärdstaxan presenteras för riksdagen.Västerviks sjukhus och andra länsdelssjukhusEn viktig del i en allsidig och effektiv vård utgörlänsdelssjukhusen. Ett sådant exempel är Västervikssjukhus. Vid finns en väl avvägdspecialistvård som täcker den specialistvård som kan läggaspå länsdelsnivå. Därmed kan långa, betungande ochkostsamma resor till det avlägsna undvikas.Patientunderlaget är väl avvägt och räcker precis till för attbehålla bredd och effektivitet i specialistvården. Även småförändringar av patientunderlag och läkarresurser kantvinga fram minskningar eller rent av ett nedläggningshot.Om man skall ha en befolkningsbaserad budget försjukvården innebär det att i län tvingasminska resursramen till i det fall fleraprivatpraktiker etablerar sig i Västerviksområdet. Detinnebär i sin tur att tvingas att säga uppspecialistkompetent personal för att klara den totalaresursramen. Uppsägning av läkare och nyckelbefattningarutgör ett hot mot den jourverksamhet och detsäkerhetsarbete som måste finnas för att göra vårdenkomplett. Om inte länsdelssjukhusens framtid genom detnu lagda förslaget skall hotas måste möjligheten säkras förnytillträdande privatpraktiker att deltaga i jourverksamhetoch annat säkerhetsarbete inom länsdelssjukhusets ram.En uppenbar oro finns nu för att även ett mycket litetprivatläkartillskott kan utgöra ett hot mot framförallt desmå länsdelssjukhusen, som i fallet därbefolkningsunderlaget är litet. Om patientunderlagetsviktar vid en privat specialistetablering kan intelänsdelssjukhuset fortsätta att bedrivaspecialistverksamheten, varvid helheten ilänsdelssjukhusets specialistvård förloras.För att förhindra att vården vid de smålänsdelssjukhusen hotas genom privatetablering bör manskapa möjlighet i lagstiftningen för landstingen att krävamedverkan från privatpraktiker i den offentliga vården. Detgäller t.ex. deltagande i jourverksamheten så att den kanupprätthållas fullt ut. Detsamma gäller säkerhetsarbetet.Regelsystemet för de föreslagna förändringarna bör därförutformas på ett sådant sätt att nytillkommande privatläkaremåste acceptera kravet att medverka i den offentligavården. Detta är nödvändigt för att landstingen skall kunnafullfölja allsidigheten i vårdansvaret också i glesbygden.Remisstvång för privatpraktikerEn annan viktig förutsättning för att alla skall ha likatillgång till vård är att ett remisstvång införes förprivatpraktiker. Privatpraktiserande läkare måste i dettafall jämföras med den öppna specialistvården på sjukhusensöppenvårdsmottagningar. Vården där utförs ju av sammatyp av specialistläkare. har många landstingremisstvång till sina egna specialistläkare påöppenvårdsmottagningarna.Lagförslaget är nu utformat så att det inte är möjligt förlandstingen att kräva samma remisstvång tillprivatpraktiserande läkare som de kan kräva till de egnaspecialistläkarna på landstingens egnaspecialistmottagningar. Detta öppnar möjligheten förpatienter att gå förbi den vårdprioritering som ett landstingkan behöva göra för att tillgodose en allsidig och rättvisvård. Landstingen tappar på detta sätt sina möjligheter attprioritera resurserna till vården för att kunna uppnå högstavårdeffektivitet och allsidighet.Mot bakgrund av den resursknapphet som finns ,som i sin tur kräver högsta kostnadseffektivitet, är detnödvändigt att finna en möjlighet för landstingen att kunnaställa samma krav på remiss för besök hos privatpraktikersom i den egna öppna läkarverksamheten. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om nödvändigheten av att skapa ettrakare samband mellan beställare och ekonomiskt ansvarigför vården,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om remisstvång för privatläkare,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om möjlighet till lagstiftningangående medverkan för privatpraktiker i den offentligavården.