mot · GG02U620 · 1993-01-26 00:00:00 — Genom fick flera folk sinfrihet. Av det forna dryga hundratalet folklever dock det stora flertalet inom det nuvarande Rysslandsgränser.Av dessa i storleksordningen hundra minoritetsfolkräknas några hundratusentals, rent av miljoner, människor;andra är folkspillror på kanske något tusental. Vissa språkanvänds aktivt också som skriftspråk, andra är mycket näraatt dö ut.Under tsartiden liksom harminoritetsfolken ibland fått något större utrymme för detegna språket och den egna kulturen, men också ofta utsattsför kraftiga förryskningskampanjer, ibland närmast attbetrakta som folkmord.Det nya öppna och i demokratisering stadda Rysslandinnebär därför nytt hopp för många av dessa folk. Mensvårigheterna är stora. Förutom planekonominsekonomiska och ekologiska sammanbrott saknar dessaminoritetsfolk efter årtionden av förtryck, deporteringaroch diskriminering ofta politiska företrädare, som kan görasig hörda gentemot det antalsmässigt överlägsna ryskafolket. Den demokratiska anda, som har svårt nog att fåfotfäste i storstäderna, är långt borta på många håll pålandsbygden, där gamla partibossar ofta fortfarandehärskar. Rysknationalistiska strömningar i kommunismensspår, de rödbruna imperieåterupprättarna, utgör ettständigt hot mot de landvinningar som görs. Utlandetskontakter når nästan bara storstäderna, mera sällanminoritetsfolken.Sverige strävar nu efter att samarbeta med vad vi kallardet ryska närområdet. Dels för att det rent geografisktligger oss nära, och därför är en naturlig kontaktyta förhandel och annat utbyte; dels för att medbegränsade resurser naturligtvis bara kan bidra marginellttill förändringarna i det stora . I detta närområdebor vid sidan av ryssarna flera andra folk, som nuåterupprättar sin identitet.Flera finsk-ugriska folk i vår närhetLängst i norr finns samerna, som tack vare sinrelativa geografiska isolering kanske inte farit fullt så illasom många sydligare minoriteter, men som drabbats myckethårt av de ekologiska problemen vid Kola och Murmanskliksom av den militära koncentrationen till detta område.Öster om finns karelarna, det vill sägafrämst de som bodde öster om gräns före andravärldskriget. De som bodde inom gränsevakuerades i huvudsak till återstående när Finlandtvingades avstå land till , och deras Karelenär i stor utsträckning förryskat. En del karelare borlängre söderut, sydost om om det huvudsakliga karelska området, i stortsett mellan sjöarna och , bor vepserna.I området mellan och den estniska gränsen finnssåväl ingrier som voter och även från sydöstraFinland utvandrade finnar.Samtliga dessa folk talar finsk-ugriska språk. De ärsinsemellan besläktade, några av dem så nära att man intealltid betraktat dem som olika språk. Till exempel råderdelade meningar om huruvida karelskan är ett eget språkeller en dialekt av finskan. Det har funnits karelskaskriftspråk, men används ''vanligt'' finskt skriftspråk.Ingrierna har tidigare kallat sig karelare och antas därför hagemensamt ursprung, som Ingermanland senarefått tillskott av som ibland likställs med ingrierna ochibland ses som en separat grupp. Skillnaden motmajoritetsbefolkningen är däremot mycket stor -- de finsk-ugriska språken är överhuvudtaget inte indoeuropeiska.Detta visas också av att ryssar ofta använt ett gemensamtnamn på alla de östersjöfinska folken nordväst om det ryskahjärtlandet.Urinvånare i nordvästra folks äldsta historia är förhållandevis lite känd.Dock vet man att de fanns i stort sett inom sina nuvarandeområden när slaviska folk kom till området söderifrån.Relationen till ryssarna har varierat. Östersjöfinska folkmedverkade vid grundande, men gjorde ocksåuppror mot Novgorod och Moskva.Krigen mellan och har drabbat dessafolk. Förutom att de hamnat i stridslinjen har de också liditav de varierande överhögheternas krav på politisk,kulturell, religiös och språklig underkastelse. Så kom det sigatt ortodoxa karelare och ingrier flydde österut, när Sverigenådde Ingermanland. Och när åter erövratområdet, när den store skulle öppna Rysslandsfönster mot , förbjöds namnet Ingermanland på allakartor. Så är till denna dag ingriernas land omdöpt efter denstora ryska stad som anlades mitt i området: St Petersburg.När tsardömet föll, under den korta demokratiska tidenoch därefter kring , gjorde såvälkarelare som ingrier försök att undkomma rysk överhöghet.Ingrierna slogs tillsammans med esterna, men lyckades ifreden i Tartu endast få som ''utdelning'' att en delingriska och votiska byar på komunder estnisk överhöghet.När ockuperades av under andravärldskriget ändrades gränsen mellan ochRyssland så att byarna åter hamnade på den ryska sidan.För del lovade Sovjetryssland i freden i Tartuautonomi, men när löftet sveks gjorde karelarnaupprorsförsök 1921 och 1922, som misslyckades. Denkarelska frågan togs upp i 1923, därde karelska frihetskraven mötte viss förståelse.I detta sammanhang finns skäl att nämna ävensetukeserna, en folkgrupp som talar en estniskdialekt och som bor i det sydöstra hörn av somunder sovjetisk ockupation efter en gränsändring 1945hamnade i . Setukeserna betraktar sig somestniska medborgare och anser, liksom , attgränsändringen inte är giltig eftersom fredsfördraget frånTartu aldrig har sagts upp eller ersatts av annanöverenskommelse.Goda föresatser förbyttes i förryskningPå gjorde en del försök att levaupp till utlovade föresatser gentemot minoriteterna, isynnerhet för att visa sig bättre än det sena tsardömet medsin aktiva förryskningspolitik. Men försöken, som blandannat innebar att skriftspråk (till och med med latinskabokstäver) utvecklades, tog ett tvärt slut kring 1938. Fråndenna tid satte en aktiv förryskning åter in. Språkvetare ochlärare arresterades. Många andra deporterades. Med andravärldskriget, när såväl många karelare som ingrier, voteroch även vepser kom under finsk överhöghet,inleddes av kulturell och språklig renässans,som bröts och följdes av brutal repression medsovjetmaktens återupprättande.Att bedöma hur många som tillhör dessa folk är idagmycket svårt. Antalet personer som uppger sig tillhörarespektive nationalitet är större än antalet som uppgerrespektive språk som modersmål. Båda dessa siffror är medstor sannolikhet alltför låga, eftersom det av mångauppfattats som ogynnsamt, ibland till och med direkt farligt,att uppge sin riktiga nationalitet i förtrycketsSovjetunionen. Vidare har samtliga dessa folk drabbats iflera omgångar alltsedan tsartiden av deportationer tillSibirien. Dessutom förekom en viss frivillig utvandring ditvid . Ingrisk-finsk-estnisk befolkning finns påmånga håll i , till och med i flera egna byar. Förmånga har det först på den allra blivit möjligtatt återvända.Såväl återvändande som återuppväckt medvetande ochökad frihet att uttrycka detta innebär att antalet nu visar sigvara betydligt större än de flesta beräkningar ochbedömningar angav . Enligt dåtidauppgifter var karelarna så många som uppemot 140 000,vepserna drygt 8 000, samerna 2 000, ingrierna drygt 1 000och voterna bara en handfull. skulle i områdetfinnas uppemot 80 000 . Detta skulle sammanlagt blidrygt 230 000 människor, en siffra som alltså i verklighetentorde vara betydligt högre. Antalet med respektive språksom modersmål är ytterligt osäkert. I tidigare officiellstatistik varierade det mellan så lite som av respektive folk.Ingermanland drabbades mycket hårtSiffrorna ska också bedömas mot en mycket dramatiskutveckling inom nuvarande generation och dessföräldrageneration. Ingermanland -- och dess östersjöfinskabefolkning av ingrier, och voter -- utgör kanske detmest tragiska exemplet. drabbade dem,i samband med jordbrukskollektiviseringen 1929-1931deporterades 18 000 ingermanländare, 1935 deporteradesytterligare 7 000, och 1936 50 000. bleven fullständig katastrof. 68 000 ingermanländareevakuerades till , men i krigsslutet tvingadesFinland återsända dem till . I praktiken återsändescirka 55 000. De återsända fick inte bosätta sig i sinahemtrakter, utan tvingades till och andra delar avSovjetväldet. Av ingermanländarna i lyckadesomkring 5 000 fly till och undkom därigenomåterlämnandet.För det lilla antal som blev kvar i Ingermanland harsovjettiden varit mycket svår. Ortsnamn har förryskats,skolundervisning på finska eller ingriska har varit omöjlig, till och med kyrkogårdar har plöjtsupp. Och även , när mycket blivit bättre, finnssvårigheter. Till exempel finns oro för att de ryska planernapå en ny storhamn strax öster om gräns, det villsäga mitt i det nuvarande ingermanländska hjärtlandet,skulle innebära en kraftig inflyttning av ryssar ochdärigenom slutgiltigt besegla åtminstone det votiska folketsöde, kanske också ingriernas.Stort intresse för kontakter med SverigeDessa folk känner en nordisk samhörighet. Förutomnärhet till och uppfattas även somen nära granne. Detta dels av historiska skäl, dels på grundav ingermanländare och andra finsktalande i . Församerna är sambandet till andra samer på Nordkalottensjälvklart.Sverige är ett av få grannländer som kan förväntasuppmärksamma dessa folks öde. Förhoppningarna ärdärför stora på , på sätt och vis kanske större än påFinland vars möjligheter att agera uppfattas som delvisbegränsade på grund av de komplikationer som kan uppståom finskt agerande tolkas som inlägg i gränsfrågan. Ocksåpraktiskt är det land som näst har bästförutsättningar att bidra till såväl ekonomisk som kulturellutveckling, tack vare att det i vårt land finns språk- ochandra kunskaper.Det vore därför angeläget att regeringen i sinutrikespolitik noga följer dessa folks öden, och vid behovuppmärksammar dem i internationella sammanhang såsomESK och . Det är också önskvärt att detsvenska biståndet till ''det ryska närområdet'' utformas påett sådant sätt, att det även kommer minoritetsfolken tillgodo. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om uppföljning av minoritetsfolkenssituation i nordvästra ,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om inriktningen av det svenskabiståndet till det ryska närområdet.