mot · GG02U404 · 1993-01-26 00:00:00 — InledningDet kalla krigetUnder har närmast en revolution ägt rumpå nedrustningsområdet. Kärnvapen har ihistorien börjat förstöras. Genom l987förstördes en hel kategori av kärnvapen, de s.k. taktiskamarkbaserade kärnvapnen. Genom START-avtaletsommaren l99l överenskom och om enreducering av strategiska kärnvapen med . De hardärefter deklarerat att de skall minska eller dra tillbakataktiska kärnvapen, inklusive och taktiskakärnvapen.Genom det undertecknade START II-avtalethar och överenskommit om ytterligarekraftig reduktion av de strategiska kärnvapnen. År 2002skall ha kvar 3 000 och 3 500 strategiska kärnvapen.Det sägs ofta att det är slut. Det är det docki huvudsak i den meningen att tvåblockssystemet upplöstesmed och ;muren försvann, människor och samhällen i öst fickmöjligheter att skapa en annan utvecklingsväg, Tysklandåterförenades.En rad viktiga dimensioner av och desspolitik är däremot inte slut; det finns fortfarandefiendebilder, upprustning, massförstörelsevapen ochoffensiva, konventionella vapen. Vårt förhållande till dens.k. tredje världen är i grova drag oförändrat, präglat avständigt ökande klyftor och polarisering i över- ochunderutvecklingens livsstilar.Situationen är mycket mer komplicerad än under detgamla ''ordning''. Det har kanske dragitsförhastade slutsatser om den mycket bättre värld, somautomatiskt skulle utvecklas när det avslutades.Dels ser vi att det i viss mån lever kvar, dels står vi inför nyautmaningar, som det vore lika överoptimistiskt att tro att vikan lösa inom kort tid.Fred med fredliga medel/KonflikthanteringDet epok karaktäriserades av en tro på attfred kunde skapas med våldets medel. Freden skulle byggaspå en kombination av avskräckning ochförtroendeskapande åtgärder. Med mycket omfattandemilitära medel skulle blocken och supermakterna avskräckavarandra från att inleda ett krig som skulle leda tillgaranterad ömsesidig förstörelse.Motkrafterna mot detta synsätt fanns i ochHans Dietrich Genschers östpolitik och iPalmekommissionens idéer om gemensam säkerhet, sombåda fick genomslag i internationell politik och aktivtbidrog till det slut och det ena blocketsupplösning.När det är slut, blir huvudproblemet attlösa konflikter; konflikterna i t ex ,, etc fungerar inte enligt det ''gamla''spelets regler. Det rör sig om krig som inte kan avskräckasoch där militära motåtgärder eller ''ordningshållande''riskerar att skapa vida större problem.Konflikthantering i bred mening är den stora nyautmaningen efter att vi under det i drygt 45 årlärde oss att inte lösa utan leva med vad som såg ut att varaolösbara konflikter.Med konflikthantering menas konfliktanalys,krigsriskutvärdering och tidig förvarning avkonflikter innan de övergår till våld på olika nivåer. Härligger också insatser på olika nivåer för att förebyggavåld. Om inte det lyckas gäller olika typer av civila ochmilitära fredsbevarande åtgärder, såsomövervakande av vapenvila, buffertzonarrangemang etc.Parallellt med detta behövs fredsskapande -- allatyper av förhandlingar, medling, skiljedom etc. -- samtfredsbyggande med vilket menas försoning,gemensamma utvecklingsprojekt, skapande av nyastrukturer som tar bort orsakerna till våldet och samtidigtfungerar förebyggande mot nya krig i framtiden.Detta måste -- och kan -- iefterkrigstiden utvecklas till en sammanhängande politik.Det förutsätter en vilja att se begivenheter i ett störresammanhang, att förstå konfliktdynamik ochkonfliktpsykologi på olika nivåer; nationellt ochinternationellt. För detta behövs också institutioner ochaktörer som hitintills inte har kunnat spela någon större rolli säkerhets- och fredspolitik.Fred med fredliga medel är en fundamental nyutmaning. I och med att konflikter av ett nytt slag nu måsteuppmärksammas och hanteras och lösas, blir militäramedel som sådana allt mindre relevanta. I stället behövs enny medvetenhet om konflikter som sådana, konflikterspsykologi och kulturella dimensioner, om förhandling,medling, skiljedom, förlikning -- och våldsförebyggandeåtgärder.Detta nya sätt att se på konflikter har FN:sgeneralsekreterare börjat utveckla i sin ''Dagordning förfred''.Sverige bör integrera detta synsätt i sin politik och i olikainternationella organ aktivt stödja initiativ i denna riktning.Gemensam säkerhetPalme-kommissionens begrepp ''gemensam säkerhet''utgår från att säkerhet i kärnvapenåldern bara kan byggastillsammans. Säkerhet måste uppnås inte motmotståndaren utan tillsammans med honom. I ställetför hot om förintelse måste grunden för deninternationella -- och därmed även den nationella --säkerheten vara samarbete för gemensamöverlevnad.Den ömsesidiga avskräckningen kan inte trygga enframtid för alla parter. Endast det gemensamma intressetger denna möjlighet. Förhållandet mellan de nordiskaländerna -- ända fram till vårt århundrade ständigtperforerat av krig -- bär vittnesbörd om att hållbara fredligarelationer är möjliga och viktiga.Alltfler inser, att det militärt definieradesäkerhetsbegreppet är otillräckligt och vilseledande.Säkerhetsbegreppet har, som utrikesministern markerade isitt tal i l992, ''vidgats till attomfatta även områden ekonomi, miljö och mänskligarättigheter ... de största säkerhetspolitiska riskerna idagligger inte på det militära planet utan i de etniskamotsättningarna i , i det alltmer kritiskaekonomiska läget och i bristande kärnsäkerhet''.Den gemensamma säkerhetens ena beståndsdel ärföljaktligen utvecklingen av ett gott ekonomiskt, socialt,kulturellt och politiskt samarbete, där likheter ochskillnader tas till vara.Den gemensamma säkerhetens andra beståndsdel äromrustning, en planerad omställning av offensiva,konventionella och nukleära försvarsstrukturer till ihuvudsak defensiva kombinationer av militärt försvar,civilskydd och civila försvarsåtgärder. Dessa måstesjälvfallet kopplas till regionala ordningar för gemensamsäkerhet, byggd nedifrån och uppåt, och utvecklat så de --om så behövs -- kan samverka med hela det övergripandekonflikthanteringsmaskineri som vi diskuterat ovan.Olika typer av försvar bör tas i användning först när allaandra konfliktlösande försök har gjorts och befunnits inteleda till en lösning på uppstådda konflikter. omrätten till självförsvar är välkänd och allmänt accepterad.Men om alla länder i princip satsar på ett nationellt försvar,som på grund av sin struktur, räckvidd ochdestruktionsförmåga utgör ett hot, sett från andra ländersperspektiv, uppstår ett problem. Det erkännandet harlångsamt börjat växa fram i det internationella samfundet,men det återstår att omsätta i praktisk politik och handling.Att lösa och/eller transformera konflikter innebäregentligen att hitta gemensamma lösningar pågemensamma problem. Människor och länder som har enkonflikt framstår ofta som oeniga om allt,; de är ju dock justöverens om att det deras konflikt rör sig om är oerhörtviktigt för dem båda -- och i det ligger just fröet tillkonfliktlösning, till gemensam säkerhet.2. rollSveriges medverkan i det internationellanedrustningsarbetet måste syfta till att minska spänningarnai världen och därmed öka vårt lands säkerhet och reduceramilitära och andra säkerhetspolitiska hot mot Sverige.Detta arbete bör utgå från en syn på säkerhet ochsamarbete, som betonar det gemensamma intresset för fredoch mänsklig överlevnad och en rättvisekonomisk och social utveckling.En aktiv svensk nedrustningspolitik har starkt stöd avFN:s generalsekreterare, som i sin särskilda rapport omnedrustning understryker vikten av en global nedrustningoch att tiden har kommit att gå från diskussion till aktivhandling.Men i regeringens utrikespolitik tycks inte nedrustningspela någon roll. Någon sammanhållen nedrustningspolitikpresenterar inte regeringen, utan söker t.o.m. avlägsnasjälva ordet nedrustning.Regeringens perspektiv har blivit ständigt snävare ochsvenskt-europeiskt i där det globala tänkandet behövsmer än någonsin.Freds- och nedrustningspolitiken är inte statisk. I taktmed de positiva förändringarna mot kraftig såväl ensidigsom förhandlad nedrustning har och måste självklart svensknedrustningspolitik kontinuerligt analyseras och förändras.Fortfarande finns dock de flesta kärnvapen, konventionellavapen och kemiska vapen kvar, varför huvuddragen i svensknedrustningspolitik bör kvarstå.Nedrustningsavtal är väsentliga. De kan verifieras ochkontrolleras av det internationella samfundet. De allraflesta nedrustningsfrågor som provstopp, totalförbud motkemiska vapen, marin kärnvapennedrustning, icke-spridningsavtal, begränsning och kontroll av internationellvapenhandel är alla frågor som kräver internationella avtaloch kontroll. De måste föras fram och förhandlas inomFN:s och dess nedrustningskonferens ram och kan inte lösasvare sig genom bilaterala avtal eller enbart i Europa.Genom sitt långvariga engagemang i internationelltnedrustningsarbete och genom en unik kompetens förkontroll av och verifiering av ingångna avtal, har Sverigegoda förutsättningar att även i fortsättningen spela en aktivoch konstruktiv roll. Vår alliansfria ställning, i förening medteknisk kunskap och förhandlingskompetens, har givit osssärskilda möjligheter till konstruktiva insatser.Sverige har spelat en för sin storlek viktig roll under detblockdelande epok. Lika litet som Västeuropabara kan fortsätta hantera nya problem med gamlainstitutioner och gammalt tänkande, lika litet kan idagsläget fortsätta som om intet hade hänt i vår omvärld.Men en väsentlig kvalifikation blir nödvändig, nämligenatt i mångt och mycket representerar en självständigaktiv politik. Just av den anledningen finns det skäl att inteslänga alla delar av den svenska profilen överbord ochanpassa sig kritiklöst till omvärlden. Världen blir fattigareoch mindre säker om vi alla tänker likadant och talar med''en röst''.Sverige måste mot denna bakgrund fortsatt aktivt arbetaför internationellt freds- och nedrustningsarbete inom FNoch på grund.Sverige bör fortsatt ställa sin förhandlingskompetens ochtekniska kompetens till det internationella freds- ochnedrustningsarbetets förfogande.3. En alleuropeisk fredsordningFör bara präglades den politiskastämningen av ''eurofori''; det var en möjligheternas tidmed sammetsrevolution, frigörande, återförenande,lättnad över förlegade maktstrukturers sammanbrott.Medan dissidenterna i öst lyckades med sitt projekt,nämligen att de-legitimera den reellt existerandekommunismen och befria sig från stormaktsdominans, varetablissemanget i Väst motståndskraftigare motfredsrörelsens projekt att de-legitimera kärnvapnen,militarismen och interventionismen.På den ena sidan tog EG:s utveckling genom Maastrichtfart, på den andra Minsk-strukturen och bildandet av OSS.Samtidigt började falla sönder, något somvisade sig bli ett långt allvarligare test på det nya Europasförmåga att hantera den nya situation än hadevarit. Detta var en europeisk kris.Nu präglas av allt annat äneufori, snarare av depression, ekonomisk kris, ökanderasism, bristande överenstämmelse mellan elitensintegrationssträvanden och befolkningarnas, mycketrestriktiv invandrings- och asylpolitik.Öst förlorade det och upplöstes, men detbetyder inte att Väst vann. Väst har problem kvar samt enrad nya.I den nya epoken behövs just nya institutioner och ettnytt tänkande för att hantera nya utmaningar, inte detgamla . Lika lite som det förflutnas auktoritäraledare i blir demokrater över , lika lite blirofficerare som har utvecklat en organisation föravskräckning och om nödvändigt utkämpande av krig medkärnvapen och konventionella vapen, fredsbevarare överen natt.Europeiska säkerhetskonferensenBland de existerande internationella organisationernakommer självfallet ESK och FN att framstå som de mestrelevanta för hanteringen av den nya tidenskonflikthantering och vidgade säkerhetstänkande. Härfinns centrala element -- historiskt, diplomatiskt,erfarenhetsmässigt och organisatoriskt -- för kris- ochkonflikthanterande, ''good offices'', medling, observation,fredsbevarande, fredsskapande, kollektiv och gemensamsäkerhet. Kort sagt, en solid grund att stå på -- vilket ärviktigt eftersom man i en kristid inte kan kasta allt det gamlaöver bord.Såväl ESK som FN måste dock utvecklas och ges rimligaresurser för att kunna åta sig en växande mängd avsäkerhetsproblem och akuta kriser. Det bör vara entankeställare att Natos rent civil-administrativa budget(utan vapen och soldater) är 700 gånger större än ESK:ssamlade budget.Medan lägger ned miljarder på militära medelsyftande till att utkämpa krig om nödvändigt, lägger detnästan inget på fred med fredliga medel. Det fanns längeinga som helst institutioner som kunde göra något på etttidigt stadium i . Två synnerligen erfarnadiplomater, , sattes på den hart när omöjliga uppgiftenatt åvägabringa förutsättningarna för fred i vad som kanskekan betecknas som världens mest komplexa konflikt.Om man hade haft konfliktanalys, fact finding, enbättre förståelse för komplexiteten i denna oerhört svårasituation och hade haft de nödvändiga institutionellaramarna kunde mycket varit annorlunda. Av allt dettamåste nu dra vissa slutsatser.ESK:s s.k. Valetta-principer och besluten om en ''highcommissioner'' för minoriteter, fredsbevarande, emergencyoch ''dispute counsellors'' samt ESK:s Center förKonfliktförebyggande -- egentligen borde det heta ''vålds-och krigsförebyggande'' eftersom konflikter inte kan ellerbör undvikas -- är bra initiativ men helt otillräckliga iförhållande till utmaningen, och organisationen harknappast möjligheter eller resurser att implementera demeffektivt.Sverige bör lägga ner stor energi på att finna metoder attstärka dessa institutioner.Det konfliktförebyggande arbetet skall t.ex. enbartbehandla icke-interna konflikter, och vad gällerinternationella konflikter är sådana undantagna somhandlar om territoriell integritet, nationellt försvar ochkamp om rätten till jurisdiktion över ett område såväl somalla konflikter som redan behandlas i andra organisationer.Detta utesluter i stort alla allvarliga konflikter i ESK:sområde.Vi har hitintills betonat det civilakonfliktlösningsbehovet. Det kan naturligtvis tänkassituationer där militär måste sättas in -- även om det integäller . Det finns anledning att söka skapa eninternationell debatt om vilka kriterier, som skall varatillfredsställda för att militära aktioner kan komma på tal.Det bör vara få fall eftersom militära medel först börkomma in när bättre möjligheter har visat sig vararesultatlösa.Tiden är mogen för att bygga nya institutioner vid sidanom det , som tar den universella målsättningensom också är FN:s på allvar: att befria mänskligheten frånkrigets gissel. För att kunna göra det måste vi lita tillmänniskans och institutionernas förmåga att lösa konflikteri stället för att med militära medel låsa dem.Men detta förutsätter naturligtvis att vi är beredda attbryta med den benägenhet som finns i vår kultur och somgör våldet så naturligt och acceptabelt i så mångas ögon.Det är under alla omständigheter säkrare att utveckla ihuvudsak civila organisationer, som i yttersta nödfall kankalla på militär assistans än att ytterligare utveckla militäraorganisationer som styr politiken.En säkrare politik är koordineringens, det ömsesidigahänsynstagandets, mångfaldens, kompromissandets politik.Det gäller inte minst i där vi inte kan hitta lösningarnai historieböckerna utan bara i ett genomtänkt försiktigtexperimenterande med gemensam säkerhet, fred medfredliga medel. Det är detta som är den nya tidens politik.Sverige bör därför ta initiativet till att såväl ESK:smandat som resurser utökas i enlighet med vad vi anförovan.4. Ett svenskt konfliktinstitutDet internationella samfundet har de allra senaste årenmer än tidigare varit aktivt indraget i försök att lösakonflikter såväl mellan som inom stater. Orsakerna är flera,positiva och negativa:De först successiva och sedandramatiska förändringarna i det internationella politiskaklimatet har skapat helt nya förutsättningar för ettgemensamt internationellt agerande i konflikter.Detinternationella samfundet har alltmer pressats till att -- försin trovärdighets skull -- axla rollen som försvarare avmänskliga rättigheter, varhelst dessa än förtrycks. Fråganom dessa rättigheter är inte längre en ensak för ett landspolitiska ledning.Tidigare undertryckta spänningar hartill följd av de politiska förändringarna kommit upp till ytanoch lett till förbittrade fejder, i första hand som etniska,religiösa eller andra konflikter inom olika stater.Denämnda konflikterna har i vissa fall lett till en uppdelning aven stat i flera mindre nationer, vilket i sig internationaliseratkonflikterna.I och med det fall ochåtföljande nedrustning finns ett stort överskott av gamla ochnya vapen, som söker en marknad. Vapenhandlarnas ochrustningsindustrins intresse att sälja vapen möter som handi handske viljan att köpa bland dem som satsar på väpnadkamp för att vinna makt och/eller andra politiska mål.På detta sätt förvärras och försvåras konflikter, somendast kan lösas med fredliga medel. Insikten om dettaligger bakom de beslut om vapenembargo som FN tagitunder de senaste åren.Denna utveckling, som innebär nya och många gångermycket svåra utmaningar, har lett till att både FN och ESKpå olika sätt sökt stärka sin potential för att ökamöjligheterna att finna fredliga lösningar på konflikter,oavsett om dessa varit nationella eller internationella.Fredsbevarande styrkor, militära och/eller civilaobservatörer, övervakning av valprocedurer, aktiv medling,utbildning av civila poliser, uppbyggnad av socialinfrastruktur m.m. Till mönstret hör även ESK:s ''Centrumför förebyggande konflikter'' och FN:s nya avdelning förhumanitära frågor.Det finns skäl att förvänta sig, att förslagen från denoberoende internationella kommission som under IngvarCarlssons ledning nu arbetar med bl.a. frågorna om globaltledarskap och FN:s framtida uppgifter kommer attytterligare understryka vikten av att avsätta resurser för attkunna hantera denna utveckling.Parallellt med och vid sidan om denna institutionellaprocess har det visat sig finnas behov av en radandra initiativ. En svensk fredsforskare har anlitats attmedla i . Ett svenskt fredsinstitut somunder varit aktivt indraget i fredsprocesseni arbetar med att på uppdrag av och isamarbete med FN söka få till stånd en fredsprocess iSomalia. Ett annat institut har, tack vare långvarigakontakter med grupper inom det , blivitengagerat i strävandena att förhindra en ytterligarevidgning av konflikterna.Av ovanstående framgår att det uppenbarligenfinns både ett större behov av och en åtminstone bitvis visadvilja att söka former och resurser för att förebygga, lösaoch/eller transformera (väpnade) konflikter, så att de kanhanteras i fredliga former. framgår att modelleroch former för hur detta kan ske varierar från fall till fall.Det finns uppenbart både utrymme för och behov av ettinitiativ, som kan utveckla kompetens och resurser förbetydande svenska insatser i fråga om förhandling, medlingoch försoning i nationella och internationella konflikter. Ikraft av sin historia och traditionella ställning i detinternationella samfundet torde ha ovanligt godaförutsättningar att spela en särskild roll just i dessaavseenden -- oavsett om detta sker i regeringens namn ellerinte.Riksdagen har -- bl.a. medanledning av socialdemokratiska och folkpartistiskamotioner -- uttalat sin sympati för idéer och förslag i linjemed vad som redovisats ovan. Trots uttaladeförväntningar om initiativ och förslag i denna riktning frånregeringshåll, har sådana saknats. Eftersom dessa frågor rörett viktigt och växande säkerhetspolitiskt område, är det avstor betydelse att hittillsvarande huvudsakligen avvaktandehållning bryts och ersätts av ett aktivt agerande.Vi föreslår därför att en utredning tillsätts meduppgift att fördjupa analysen av dessa frågor och för attsnabbt föreslå formerna och resurserna för hur svenskainsatser i fråga om förhandling, medling och försoning inationella och internationella konflikter ska kunna stärkas.5. Aktiv nedrustningOmrustning för en god miljöSamtidigt som det internationella läget dramatisktförbättrats och risken för ett globalt krig minskar, ökarsnabbt andra hot mot mänsklighetens överlevnad; hunger,fattigdom, analfabetism men framförallt det internationellamiljöhotet. Kostnaderna för att rädda miljön är enorma ochhar ännu ingen verklig finansiering.Att i det läget ta tillvara resurser som används på denmilitära sidan -- teknik och forskning, kunskap,organisation och produktion -- för att rädda och återställamiljön ser vi som logiskt. Detta har utretts i en särskild FN-studie, som vi återkommer till längre fram.UNDP:s rapport från l992 poängterar obalansen mellanglobala militära satsningar och sociala utgifter och begär ensärskild fond för att överföra resurser från militära tillmänskliga behov. En del av pengarna i en sådan fond kankomma från en minskning av de militära utgifterna medminst i både industriella länder och utvecklingsländer underl990-talet.I rapporten har beräknats att en sådan minskning till år2000 skulle leda till omkring $ l,2 -- l,5 billioner i industriländerna och $ 279 miljarder i utvecklingsländerna. En del av dessaresurser skulle kunna avsättas för direkta miljöinsatser ienlighet med beslut.Regeringen bör undersöka förutsättningarna för ettgemensamt internationellt agerande för en minskning avmilitärutgifterna i enlighet med UNDP:s förslag ochavsättning av en del till miljöändamål.Konventionella vapenVärldens rustningskostnader har visserligen börjat attminska, men de befinner sig ännu på en skrämmande högnivå. Vapen utgör redan i sig en frestelse att tillgripa våldför att avgöra konflikter, vilket är något helt annat än attlösa sådana. Som framgått -- såvälinom som utom -- är det många, som fallit för dennafrestelse.Rustningarna -- speciellt konventionella vapen, somberäknas svara för upp emot av världens militärautgifter -- kräver mycket stora resurser, somskriande sociala behov eftersätts i både i-länder och . Detta mönster har blivit än tydligare på grund avden rådande ekonomiska krisen.När blockupplösningen tog fart i Öst- ochCentraleuropa, uppstod snabbt förväntningar om en ''peacedividend'', som skulle bli följden av en global nedrutning.Något ''fredsbonus'' av detta slag har dock inte kunnatavläsas, vilket beror på flera orsaker:Omställning frånmilitär produktion och ekonomi till civil sådan är intealldeles enkel och betydligt svårare än ekonomiska experterofta hävdat. Krigsmaktens följdverkningar i form av vapenoch system, som måste desarmeras och avvecklas och''avfallsprodukter'', utgör ett kostnadskrävande arv.Nedrustningen på det konventionella området har -- trotsen del unilaterala initiativ (OSS och ) och i vissmån positiva CFE-förhandlingar -- förblivit rätt halvhjärtadpå många håll. Den kanske viktigaste förklaringen är attrustningsintressenterna varit både starka och kreativa ifråga om att finna nya rustningslegitimerade behov.Om inte nedrustningen snabbt vinner momentum ochförnyad kraft i fråga om konventionella vapen är risken stor,att den på nytt vänds i förnyad upprustning. En uteblivennedrustning på ett håll kan lätt tas till intäkt av andra för attbörja stärka det militära försvaret och sen riskera attrustningsspiralen snurrar vidare.Sverige bör därför ta initiativ -- både inom ESKoch FN såväl i nedrustningskonferensen som igeneralförsamlingen -- i syfte att omgående få till ståndminskade utgifter för konventionella rustningar. Som ett ledi en strategi för omrustning till icke-provokativaförsvarsformer ter det sig naturligt att i första hand söka fåtill stånd nedskärningar av antalet långräckviddiga vapenoch vapenplattformar samt andra system med offensivkapacitet. Därmed underlättas framtida minskningar ävenav de defensiva resurserna.VapenhandelDen internationella vapenhandeln har lett till enomåttlig kapprustning. Mer än någon annan konflikt visadeGulf-kriget tydligt detta.