mot · GG02Fö711 · 1993-01-26 00:00:00 — Starka skäl talar för att ge s.k. restvärdesräddning enmera framskjuten plats i det moderna räddningsarbetet.De av försäkringsbolagen utbetalda ersättningarna förbrandskador uppgår till mellan 3 och 4miljarder kronor . Till detta kommer skador på statligoch egendom, vilken till största delen äroförsäkrad, samt företagens förluster genommarknadsbortfall. Sammantaget förorsakar dessa skadortusentals förlorade arbetstillfällen per år.Även vattenskador kostar miljardbelopp ochsamhällets samlade direkta förluster inom dennaskadesektor torde uppgå till mellan 6 och 8 miljarder varjeår.Erfarenheten inte minst från ''salvagekårernas'' mer änhundraåriga arbete i visar att en stor del av dedirekta kostnaderna går att avsevärt reducera genom etteffektivt restvärdesarbete som inleds redan under skadansakuta skede. av skadeobjektet kan det i vissafall vare möjligt att rädda, om släckledaren är väl förtrogenmed åtgärderna och snabbt kan sätta in de rätta resurserna.I har vi under försökt att aktivt satsapå åtgärder för att stimulera dessa insatser. Detta har främstskett genom försäkringsbolagens och räddningstjänstensmedverkan. Beklagligtvis har det dock inte varit möjligt attfå en tillräcklig uppslutning och förståelse kring betydelsenav sådana insatser.Vi är emellertid övertygade om att det genom utbildningoch anskaffande av rationell utrustning går att förändradenna bild radikalt.I gällande räddningstjänstlagstiftning, 2:a paragrafen,finns angivet när en insats skall anses utgöraräddningstjänst. I denna paragraf finns stöd för att påbörjarestvärdesarbete . För att minimeraskadans storlek föreligger alltid behov av ett snabbtingripande av restvärdesräddning. Eftersom en skadeplatsunder pågående räddningstjänst oftast är förbjuden platsför andra än dem som genom räddningsledaren är insatta iräddningsarbetet, bör räddningsledaren ha ansvaret för attrestvärdesräddning och sanering genast påbörjas.I lagens 53:e paragraf står: ''När en räddningsinsats äravslutad, skall räddningsledaren, om det är möjligt,underrätta ägaren eller innehavaren av den egendom somräddningsåtgärderna har avsett om behovet av bevakning,restvärdesskydd, sanering och återställning. Lydelsenborde i stället vara: ''Om räddningsledaren bedömerriskerna för förlust av stora materiella värden eller onödigtlånga avbrott i verksamheten på grund av olyckan, skall hani samband med räddningsinsatsens påbörjande genastvidtaga åtgärder för restvärdesskydd och sanering. ''förekommer ingen egentlig utbildning påräddningsskolorna där räddningspersonalen får lära sig atträtt förstå restvärdesräddningens betydelse ochmöjligheterna att redan under släckskedets olika faserplanera för och även utföra skadebegränsningar av nämntslag.I räddningstjänstförordningens 8:e paragraf, utbildningav heltidsanställd personal, borde tilläggas att iutbildningslinjer inrättade av ävenskall ingå utbildning i restvärdesräddning och sanering.Likaså bör det i 12:e paragrafen i högskoleförordningen omutbildning till brandingenjörer införas ämnetrestvärdesräddning och sanering.De rätta hjälpmedlen saknas också i stor utsträckningäven om vi väl vet vilka redskapen är. Iövningssammanhang på den egna kåren är ocksåavsaknaden av praktiska tillämpningar stor. De praktiskahjälpmedlen såsom rökfläktar, vattensugar och avfuktaresaknas också i tillräcklig omfattning. Övning med dessahjälpmedel på de egna kårerna kräver också ett visstengagemang, vilket emellertid förekommer i alltför litenutsträckning.Ett stort antal skadefall, där betydande men ofta heltonödiga förluster gjorts, har sin grund i uteblivna eller heltotillräckliga åtgärder från sida. Å andrasidan finns bl.a. i goda exempel på kan sparas i drabbade företag genom etteffektivt restvärdesskydd innebärande att maskinellutrustning kan räddas och endast kortare uppehåll iproduktionen förorsakas.För närvarande är inte alla räddningsledare medvetnaom att ansträngningarna att till varje pris släcka också kanmedföra svåra följdskador, som ibland är större än självaursprungsskadan. Så t.ex. förekommer mångavindsbränder där förutom den totalskadade vinden ävenfastighetens fasad och underliggande lägenheter fåttonödigt stora vattenskador. Exemplen kan mångfaldigas.Utebliven brandventilation i ett tidigt skede, trots att ettstort antal rökluckor fanns, gav mycket svårasekundärskador på hela anläggningen vid en begränsadindustribrand sedan.Ökad användning av rökfläktar och obligatoriskvattensugning borde också vara självklara årtgärder vid deflesta typer av brandsläckning. Den ökade användningen avplaster inom industrin bidrar vid brand till att korrosivagaser bildas. De kan snabbt slå ut produktionsmedel ochkräver omedelbara insatser av restvärdesskydd.Modern släckteknik bör alltså kopplas ihop med ökadekunskaper om följdskador av vatten och rök på olikakänslig utrustning i brandens omgivning för att ge bästamöjliga utdelning av insatser. Detta är avstörsta betydelser såväl vid lägenhets-, villa-, källare- ochvindsbränder som vid bränder inom industrier, företag,offentliga lokaler och liknande anläggningar.Genom regionalt samarbete kan betydande besparingargöras vid anskaffning av lämplig utrustning. I finnsett fåtal kårer där restvärdesräddningen har sin givna platsunder akutskedet, t.ex. , , ,m.fl., men denna borde bli regel på allaplatser.Utbildningen i restvärdesskydd bör förstärkas ochsystematiseras och ett centrum för sådanautbildningsinsatser kan med fördel förläggas tillHelsingborgsområdet med tanke på de goda erfarenheterav restvärdesräddning som finns i detta område.För kommunernas del bör anskaffning av lämpligutrustning inte förorsaka någon större kostnad, då ägareoch försäkringsintressen är mycket angelägna om att fåriktiga åtgärder vidtagna i ett tidigt skede, vilket kan gedirekt återbäring genom ekonomisk ersättning.Restvärdesräddning skall som vi ser det vara en direktuppgift för kommunens räddningskår, som efter adevkatutbildning bättre kommer att förstå nyttan av sina insatser.Mot denna bakgrund finner vi det angeläget attregeringen ges uppdraget att tillsätta en arbetsgrupp medrepresentanter från ,och , vars uppgift skall varaatt se över behovet av utbildning, material samträddningsledarens direktiv under akutskedet av enolyckshändelse.Försvarsutskottet anser i bet. 1992/93:FöU1 att någrainitiativ från sida i fråga om restvärdesräddninginte är motiverade och hänvisar bl.a. till gällandelagstiftning. Utskottet förutsätter också att berördaintressenter tar erforderliga initiativ till samverkan för attminimera skadorna i samband med bränder och andraolyckshändelser. Problemet med de bristande kunskapernaom möjligheterna till restvärdesräddning är emellertiddenna brist på samverkan och luckorna i lagstiftningen. Detborde därför under alla omständigheter vara rimligt attutskottet, innan denna motion behandlas, låter den gå påremiss till , för att få deras syn på saken. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om restvärdesräddning.