mot · GH02Fi6 · 1993-11-08 00:00:00 — med anledning av redog. 1993/94:RR1 revisorers verksamhetsberättelse för /93 revisorer har granskat den statligakulturadministrationen och i rapport /93:3 bl a ägnat sigåt Museerna och den svenska historien.Revisorerna påminner om 1974 års kulturpolitiska besluti och att grunden för den statliga kulturpolitikenligger i detta beslut. I varje län finns nu ett länsmuseum. Detvar dock inte statens satsning med utgångspunkt från 1974års kulturpolitiska beslut som skapat länsmuseerna.Begynnelsen till dessa är att finna långt tillbaka i tiden. Vidmitten av bildades i vissa länfornminnesföreningar som skapade museisamlingar främstav fornsaker och även tillvaratog äldre läroverkssamlingar.Under 1800-talets slutskede växte intresset för förändringari bondesamhället och hembygdsrörelsen växte fram medhembygdsgårdar och friluftsgårdar. Vissa länsmuseer harsitt huvudsakliga upphov i dessa strömningar, där också densociala och folkbildande uppgiften att ge arbetandemänniskor kunskap om svensk kulturhistoria kraftigtmarkerades. Detta synsätt gav en ny dimension imuseiutvecklingen vid flertalet länsmuseer. Man kundetidigare iaktta en skiljelinje mellan de län därhembygdsrörelsen tidigt förenas med de gamlafornminnesföreningarna och de, där hembygdsrörelsenbildar organisationer vid sidan av. I de förra fallen fickmuseerna tidigt en kulturhistorisk/etnologisk inriktning, ide senare en arkeologisk/konsthistorisk inriktning som kanavläsas i samlingarnas struktur.Nästa steg var den länsmuseiorganisation som HaraldHvarfner byggde upp i då helalänet involverades i vandringsutställningsverksamheten ochdet uppsökande arbetet i glesbygd uppstod. I län efter länföljde museerna exemplet. Inrättandet avlandsantikvarietjänster på 1920--30-talen gavlänsmuseiverksamheten stadga och relativt likartade formeröver hela landet. I allt väsentligt fanns därför redanlänsmuseerna och deras verksamhet redan före detnuvarande statsbidragets tillkomst 1977, men genomstatsbidraget blev det möjligt att arbeta mer systematiskt.Länsmuseerna blev centra för länens kulturutbud.Jag har med denna tillbakablick velat påminna om attdet varit enskilda människor och/eller grupper avmänniskor med särskilt intresse och ansvar förkulturminnesvård, folkbildning m m som sett till attvärdefulla miljöer, föremål, hantverkskunnande,berättelser och dokument finns bevarade till kommandegenerations glädje och nytta. När statsbidrag började utgåtill verksamheten blev det naturligtvis större möjligheter attarbeta mer systematiskt. Inrättandet avlandsantikvarietjänster bidrog i hög grad till uppbyggandetav den nuvarande länsmuseiverksamheten.Jag har tagit del av rapporten och finner vissa avsnitt irapporten intressanta och viktiga att kommentera.Först vill jag påpeka att den aktuella rapporten inte gåttpå remiss. Därför anser jag det nödvändigt att med dennamotion göra vissa tillrättalägganden beträffande flera avrevisorernas påpekanden.Genom det kulturpolitiska beslutet skedde en storsatsning på regionerna och det var väl meningen. Det harockså gett resultat som av granskare i ettinternationellt perspektiv betecknas som imponerande.Från 1974 har samarbetet med skolan på en rad områdenökats. Riksdagsrevisorerna sammanfattar i generellaslutsatser en illa tolkad museistatistik som avser skolbesöki länsmuseer 1986 0ch 1991. En nedgång har mellan dessaår skett med 1 600 skolbesök, varav 1 000 faller på ettmuseum, som då hade stora organisatoriska problem. Iövrigt uppvisar tre museer kraftigt minskade siffror medanandra ökar markant. Enligt min mening borde jämförelsengjorts mellan statistik då statsbidraget kom till och1991.Granskningen görs då många av landetsskolor fått kraftigt nedskurna medel för kulturverksamhetoch skolan i övrigt genomgått organisatoriska förändringar.Att i detta läge vidmakthålla och som så många länsmuseerutöka besökssiffrorna förutsätter i själva verket störreansträngningar och personalresurser än tidigare och vittnardärför om att museerna ägnat stora resurser åtskolverksamheten. Riksdagsrevisorerna har påtalat att detsaknas klar ansvarsfördelning mellan staten ochlänsmuseernas huvudmän inom kulturmiljövården.Bakgrunden härtill är att den statliga kulturmiljövårdeninom fått ett alltmer opreciserat innehåll,vilket inneburit att länsstyrelsernas kulturmiljöenheterkommit att verka inom andra områden än demyndighetsrelaterade (t ex inom fältetkulturmiljövård/turism).Länsmuseerna bedriver ett omfattandekulturmiljövårdande arbete som är en integrerad del avmuseets verksamhet, underkastad samma process som allövrig verksamhet i museet: samla--vårda--visa--kunskapsbyggnad, forskning, vård och arkivhållning samt islutskedet rådgivning, information, utställningar,publikationer. Genom att enbart se länsmuseernaskulturmiljövårdande verksamhet som en form avmyndighetsservice, har revisorerna missförståttansvarsfördelningen mellan länsstyrelse och länsmuseerinom kulturminnesvården. Det handlar i allra förstarummet om att vara rådgivande, missionerande ochkunskapsuppbyggande. Dessa uppgifter är ingen statligmyndighetsuppgift och kan aldrig ersättas avlänsstyrelsernas kulturmiljöenheter.Revisorerna anser också att tillämpningen avstatsbidragssystemet är oklar och ''på sina håll upplevs somorättvis''. Tillämpningen har i själva verket varit mycketklar: En lägsta statsbidragsnivå på 20 grundbelopp skallgarantera en rimligt väl fungerande länsmuseiverksamhetäven i resurssvaga län. För fördelningen över denna nivåkrävs satsningar av museernas huvudmän. I stortsett har alla länsmuseers lokala huvudmän gjort mer än vadsom motsvaras av statsbidraget. Det måste dock poängterasatt höjningen av grundbeloppsnivån i tiden sammanfallitmed momsreformen, som inneburit att en stor del av denökade statliga kultursatsningen gått tillbaka till staten.Samtidigt har också museernas huvudmän, kommun ochlandsting stora krav på besparingar.Revisorernas redovisning och slutsatser bygger i storutsträckning på missförstådd och vantolkad statistik samtett vinklat intervjumaterial. Missförstånd och felaktigaslutsatser hade kunnat undvikas genom ett normaltremissförfarande -- i stället för att som tvingas att iefterhand korrigera rapporten. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger revisorerna till kännavad i motionen anförts om revisorernas granskningsrapport1992/93:3 Museerna och den svenska historien.