mot · GH02Ub14 · 1993-10-06 00:00:00 — med anledning av prop. 1992/93:220 En ny läroplan och ett nytt betygssystem för , sameskolan, specialskolan och den obligatoriska särskolan BakgrundRegeringens proposition om en ny läroplan och ett nyttbetygssystem för innebär ett väsentligt ochpositivt steg i utvecklingen mot en friare, mer variationsrikoch kvalitetsinriktad skola. Vi instämmer således till fullo ipropositionens grunddrag och principiella huvudlinjer.Särskilt välkomna är ambitionerna att minskacentralstyrningen på detaljnivå och i stället övergå till enmål- och resultatstyrd skola med stort utrymme för lokalaambitioner och initiativ samt tydliggörandet avansvarsfrågorna för rektorer och lärare. Denna vår positivagrundsyn innebär emellertid också att vi har flera förslag tillförbättringar -- vissa av stor principiell och reell betydelse.Kulturell mångfald och ett globalt perspektiv -- visavinormer och värdenVi instämmer i de allra flesta av resonemangen underdessa rubriker i propositionen. Vi sammanfattar dem gärnai begreppen Sunt förnuft, Personlig frihet och Hänsyn tillandra. Tolerans, förståelse och respekt för medmänniskorär grundläggande fundament i den kristna etiken och denvästerländska humanismen som vi till fullo omfattar. Mendetta innebär inte fullständig tolerans, förståelse ochrespekt. Tvärtom är det viktigt att också tydligt klargöra ochfastslå vad ett samhälle definitivt inte tolererar, harförståelse för eller respekterar. Många av dessa gränsertydliggörs i vår lagstiftning -- men långt ifrån hela vårtkulturarv och vår kultur går det att lagstifta fast. Vår kulturoch vårt kulturarv är emellertid något som vi alltid måstevärna på samma sätt som vi ständigt måste värna vårademokratiska grundvärden.Skolan får aldrig vara värdeneutral. Därför anser vi attdet är en allvarlig brist i propositionen att den inte på någotsätt behandlar den uppenbara målkonflikt som ligger i attdels säga sig välkomna och tillvarata möjligheterna i ettmångkulturellt samhälle och dels att vilja värna vår kristnaetik och vårt västerländska humanistiska kulturarv. ''Allasom verkar i skolan skall alltid hävda vårt samhällesväsentliga värden och klart ta avstånd från det som stridermot dessa'' (direkt citat ur ). Javissthåller vi med om detta. Men detta ligger också i direktkonflikt med fagert tal om värdet av kulturell mångfald. Detpositiva i kulturell korsbefruktning -- som vi naturligtvisockså välkomnar -- uppstår inte som ett resultat avkulturkrockar -- utan är en mycket lång, successiv ochmedveten process. Vi är mycket medvetna om att detta ärladdade frågor att diskutera -- ofta direkt tabubelagda.Därför är det så viktigt att nationella styrinstrument ochkulturbärare -- där läroplanen är ett av de viktigaste -- intelämnar tvetydiga och dubbla budskap. Vi ser redan idagmånga exempel på vilsenhet, ambivalens och bristandecivilkurage ute i skoloma när det gäller att ta ställning föroch värna vårt kristna, västerländska och svenska kulturarv.Skolans betydelse som normsändare är oerhört viktig ochskolan får då inte sända dubbla, oklara eller motsägelsefullabudskap. Det krävs tydliga och entydiga budskap i ställetför allmänna, välvilliga och verbala luftmaränger.Regeringen säger sig i propositionen (s. 42 bl a) dela ettsynsätt som framförs av och (). Konsekvensen av detta synsätt är attnationer och nationella särdrag skall upphöra och man seren framtid där vi alla är goda kosmopoliter i fullständigharmoni. Detta kallar vi för Utopia eller möjligenParadiset. Det är inte den svenska skolans uppgift att ledavärlden dit. Detta vill vi med kraft och eftertryck fastslå.Det finns ingenstans på exempel på harmoniskamångkulturella samhällen -- däremot otaliga exempel påkulturella våldtäkter och nationer fyllda av internakonflikter och motsättningar. brukar internationelltbeskrivas som en kulturellt mycket homogen och harmonisknation och detta brukar också ofta anges som huvudorsakentill av vi sluppit många av de problem som är legio i andraländer med stora motsättningar mellan olikabefolkningsgrupper. Vi ser det som vår största skyldighetsom valda representanter för folk att värna ochbevara denna kulturella homogenitet -- och skolan skallsjälvklart vara en av viktigaste kulturbärare.Vår svenska kultur utvecklas ständigt, det har den alltidgjort. Men det finns också många historiska exempel på attsamhällen utsatts för kulturell våldtäkt och det kallar intevi för utveckling. I dessa kulturella våldtäkters spår uppståralltid svåra motsättningar, konflikter och nationellatragedier. Gränserna mellan Tolerans, Låtgå-mentalitet ochLikgiltighet blir lätt mycket diffusa -- om de inte ständigtvärnas, tydliggörs och diskuteras.Vi anser sammanfattningsvis att regeringen böråterkomma till med förslag till betydligt merpreciserade riktlinjer i dessa frågor där målkonflikternaantingen eliminerats eller tydligt behandlas och diskuteras.Hemspråk och Svenska som andraspråkRegeringen gör en minst sagt logisk kullerbytta när manfastställer kursplaner i Hemspråk -- men inte i Svenska somandraspråk. Vi ställer oss utomordentligt undrande tilldenna anmärkningsvärda brist på logik. Vi delar till fulloregeringens bedömning att man inte skall fastställa någonkursplan för Svenska som andraspråk. Men vi tycker det ärlika självklart att man inte heller skall fastställa någrakursplaner för Hemspråk.Vår syn på hemspråksundervisningen är klar ochentydig:1 Den hör inte hemma inom skolans ram, vare sig detgäller förskola, grundskola eller gymnasium.2 Den får under inga omständigheter inkräkta på detordinarie skolarbetet.3 Kommunerna ska helt och fullt befrias från sinskyldighet att tillhandahålla hemspråksundervisning.4 Samhället har inga skyldigheter när det gällerhemspråksundervisning.Att en del invandrare som är bosatta i ibland villbehålla och utveckla sitt ursprungliga modersmål har vimycket lätt att både förstå och att inse värdet av. Liksomvikten av att vårda sina kulturrötter. Däremot anser vi inteatt det är det svenska samhället som ska tillhandahålla,betala och organisera denna hemspråksundervisning.Vi anser att den naturliga lösningen i stället är att heltoch hållet överlåta ansvaret för hemspråksundervisningenåt respektive invandrargrupper. Dessa kan t ex med fördelfå hjälp och stöd genom bildningsförbunden (ABF, TBV,etc) som säkert gärna skulle åta sig attadministrera en frivillig hemspråksundervisning i mångaolika former anpassade efter behoven. Vi anser det ocksånaturligt att visst statsbidrag utgår på samma sätt som tillstudieförbundens övriga utbildningsverksamhet. Likanaturligt anser vi det vara att de som önskar erhållahemspråksundervisning betalar en rimlig avgift för detta.De samiska och finska språken räknar vi inte somhemspråk, eftersom bägge dessa språk intar en särställningoch är en del av det svenska kulturarvet.Debatten om undervisningen för invandrare ochminoriteter i är dessvärre svårt känsloladdad.Forskningsresultat åberopas ofta i denna debatt på ett sätt,som gör ett motsägelsefallt och förvirrande intryck påbeslutsfattare, lärare, föräldrar och andra berörda.Skolverkets föregångare, , gav i januari1982 professor vid Department ofGeneral , , , iuppdrag att granska och kritiskt bedöma forskningen ochden på denna grundade debatten omtvåspråkighetsundervisningen i samt relatera dentill den internationella forskningen. Uppgiften är svår ochkräver förutom kännedom om svenska förhållanden ävengoda kunskaper i en rad universitetsämnen, något somingen kan uppnå helt. har specielltgoda förutsättningar för uppgiften. Hon har vuxit upp iSverige, tog studentexamen här och läser svenskaobehindrat. Hon har både språkvetenskaplig ochbeteendevetenskaplig bakgrund, stor erfarenhet avtvåspråkig undervisning och en stark ställning inom deninternationella forskningen på området. Hon har visatomfattande erfarenhet och beläsenhet i flera kritisktgranskande forskningsöversikter. Hennes ambition är att geså klara besked som möjligt och hon använder därför intedet i ofta förekommande försiktiga ochkompromissbetonade skrivsättet.Vi vill gärna i direkta citat återge delar av professorChristina rapport ''Forskning och debatt omtvåspråkighet'' -- en kritisk genomgång av svensk forskningoch debatt om tvåspråkighet i invandrarundervisningen iSverige från ett internationellt perspektiv (SÖ 1983, ISBN91-7662-026-3). (Rapporten gavs ut av Skolöverstyrelsenför -- men är fortfarande rykande och kusligtaktuell. )I denna rapport skulle jag vilja klargöra å ena sidan vadjag ser som politiska beslut om språk, språkproblem ochprinciper i språkfrågor, vilka inte fordrar någonvetenskaplig insats eller åtminstone är grundade på andraän lingvistiska kriterier och å andra sidan sådana frågor somär legitimt lingvistiska frågor och vilka fordrar experter föratt kunna lösas. Min huvudsakliga avsikt med detta avsnittär att undvika framtida sammanblandning av dessa frågoroch att klart framhålla för politiker och beslutsfattare attdet finns beslut de måste ta på politiska grunder. Dessa kaninte undvikas med hänvisning till att det är fråga om språkäven om besluten skulle vara svåra och impopulärahos vissa grupper. (vår kursivering)Baker och deKanter fann inget som kunde stödja värdetav tvåspråkig undervisning.Vi förstår ganska dåligt de faktorer som inverkar påspråkplanering, i liksom i andra länder. Vi har ingenteori för språkplanering som systematiskt kan handskasmed dessa faktorer. Jag misstänker att den svenskasituationen är särskilt komplicerad därför att det finns såmånga motstridiga värderingar inom den svenska kulturen,sådana som jämlikhet gentemot beståendearbetarklassvärderingar; möjligheterna till social rörlighetgentemot ett skatte- och lönesystem som diskriminerar mothårt arbete och framgång, valfrihet gentemotfrämlingsmotvilja, etc. Dessa faktorer har knappastundersökts alls i samband med tvåspråkig undervisning ochde är förmodligen viktigare än någon språkfråga kan vara.Beslutet om hemspråksundervisning är därför ettpolitiskt beslut, vilket borde följa av det långsiktiga måletför invandrarpolitiken, nämligen frihet att välja om man villassimileras eller inte.Språkbevarande är en fråga om socialafaktorer snarare än kärlek till språket; så t ex religion,socialklass eller fysisk isolering. I motsats till vad folkallmänhet tror, även en del svenska forskare, är det sällanså att etnicitet är ett tillräckligt krav för språkbevarande,men inte heller är språkbevarande nödvändigt för att bevarakulturen eller etniciteten.Tvåspråkig undervisning och utbildning existerar inte iett vacuum som många vetenskapliga undersökningarmenar, utan den är i sig själv resultatet av sociala kraftersom är mycket viktigare för resultatet än någon viss typ avskola.Man bör komma ihåg, som påpekar, att deolika etniska grupperna varierar när det gälleranvändningen av språket. Grupper, där språket tenderar attknytas till religionsutövningen (arabiska, grekiska,syrianska) eller vilkas kultur är markant olik den svenska(turkiska) och av denna orsak ser med ogillande pågiftermål utanför gruppen, tenderar att byta språk i mycketlångsammare takt.Inget land har någonsin satt igång medhemspråksundervisning för invandrarbarn i så massiv skalasom . Vi har därför inga jämförbara databeträffande skolans roll, vare sig när det gäller att bevarahemspråket, eller tvåspråkighet med detta och landetsspråk.Som säger: 'den avgörande frågan är om detsvenska samhället i realiteten kan vara etniskt och kulturelltpluralistiskt, om toleransen således är möjlig...'. Han trorinte det och det gör inte jag heller. Kort sagt så tror jag attzigenarna kommer att fortsätta att vara zigenare, på sammagång som jag tror att barnbarnen till esterna och ungrarnakommer att bli svenskar.Svenska arbeten om tvåspråkig undervisning ochutbildning är ofta mycket åsiktspräglade och vissa teman ärunikt svenska.Faktum är att ingen empirisk evidens finns, somstödjer existensen av ett sådant avbrott i språkutvecktingensom Hansegård hävdar (dvs s k halvspråkighet)... Den vittspridda folktron på halvspråkighet, när det inte finns någradata, är häpnadsväckande för en utomstående. Dennafolktro har uppenbarligen tjänat ett ändamål; folk tror påvad de vill tro på.Det visar en brist på balans i det kritiska tänkandet sominte bör förekomma i Academia.Svenskarna är ytterst känsliga för de olika kulturer, förstoch främst från , som invandrarna förmed sig och för dessas etniska identitet. Kulturkontakt ochkulturkonflikt är förmodligen de viktigaste problem somSverige nu har att bemästra och det förefaller mig sällsamt,att man inte forskar mer på detta område. Språket uppfattassynbarligen som ett centralt element i kulturen, sannolikdärför att merparten av de studier som gjorts avkulturkonflikter -- eller aspekter av dessa -- egendomligtnog utförts av psykologer och inte av antropologer.Psykologer är inte utbildade i första hand för att handskasmed kulturer och det är begripligt att de tar intryck avytfenomen. Antropologer å andra sidan har lärt sig att sökaefter de djupstrukturer av värderingar ochtrosuppfattningar som utgör kärnan i en kultur.Bland antropologerna är det främst (1981)och hans lärjungar (, och ) somsysslar med grundläggande etnografi och det är tillsynnerligen stor hjälp att förstå varför människor beter sigpå det sätt de gör. Det är klart att livet i erbjudermer frihet för unga turkiska flickor än livet i detraditionsbundna byarna gör. När man läser Turkar isvenskförort är det svårt att förstå hur dessa flickor skallkunna införliva både faderns värderingssystem, när detgäller kvinnor, och det svenska samhällets. Faktum är att deinte kan det och den situationen kommer mig att allvarligtbetvivla många lättvindiga påståenden att bikulturalismskulle vara ett mål för tvåspråkig undervisning ochutbildning. Man skulle önska att det gjordes liknandeetnografiska undersökningar i skolans värld av alla de stötteinvandrargrupperna.Ett särskilt omnämnande förtjänarHemspråksläraren som kulturförmedlare (1982). Jag har länge misstänkt att den viktigasteroll som hemspråksläraren har, är rollen avkulturförmedlare till barn som inte alls kan nationalspråket(som de turkiska förstaklassare jag såg). Detta ärsannerligen ett tema som kräver undersökning.Jag skulle vilja avsluta detta avsnitt med tvåpåpekanden: 1) I motsats till vad man på många håll iSverige anser, är det inte alls omöjligt att behålla mycket avden ursprungliga kulturen och en symbolisk känsla av etniskidentitet även efter ett språkbyte till svenska. 2) Jag har iannat sammanhang diskuterat frågor som har samband medbikulturalism och skulle här vilja upprepa kontentan av mittresonemang. Det finns olika aspekter av bikulturalism:kunnande, känslor och beteende. I fråga om kunnande ochbeteende kan man utan vidare vara bikulturell och detta ärsynnerligen nödvändigt för invandrare. Men djuparekänslonivåer, som omorientering och identifikation,utesluter varandra ofta ömsesidigt och på dessa nivåer trorjag inte man kan vara bikulturell. Det ovan närnndaexemplet med de turkiska flickorna kan tjäna somillustration: de kommer att bli tvingade att välja mellantraditionella turkiska värderingar eller moderna svenskavärderingar, men de kan inte ha båda , eftersomden ena typen av värderingar utesluter den andra ochflickorna måste bete sig på det ena eller det andra sättet.Kort sagt, det verkar finnas en djupt liggande ovilja motfrämlingar i , vilket mina svenska vänner ochkollegor tycks vilja bortse ifrån. Jag väntade mig attforskningen skulle göra på samma sätt, men jag hade fel.Johnson och Lahdenperä (odat. ), (1978), (1978), Mennon och Firth (1982), Trankell (1974 1981),(1981) och andra dokumenterar och diskuterarallvarligt denna svenska xenofobi. (xenofobi = rädsla förfrämlingar, vårt tillägg) -- -- -- De olika språken finns ju däroch skapar ett mycket syrligt och pockande problem, mendet verkliga problemet finns hos de främmande kulturernaoch deras bärare. Svensk intolerans gentemot dessakulturbärare är det allvarligaste problemet och utgörisbergets verkliga massa, som inte är synlig elleröppet redovisad men som påverkar skeendet. Det finnsingen positiv segregation.Jag skulle dock vilja göra två påpekanden som bådagäller arbeten som inte gjorts. Jag finner det mycketsvårt att förstå varför man försummar svenska somfrämmande språk. Det är fullkomligt klart från Liljegrensdata och från ett stort antal undersökningar, att en godspråkfärdighet i svenska är nödvändig för att man skall haen chans att röra sig uppåt i samhället, lyckas i skolan, få ettbra arbete; och dock är sfs försummat när det gäller anslag,lärarutbildning, allmänt intresse för verksamheten. För attlyckas i är svenskämnet det viktigaste förinvandrareleverna och likväl får de dras med lärare som inteplatsar i den vanliga skolan och som dessutom saknarutbildning och verkligt intresse. (Det finns naturligtvisutmärkta sfs-lärare. Jag talar om allmänna tendenser. )Hemspråksklasser är delvis en förevändning ochmekanism för isolering från det svenska samhället, vilketråkar sammanfalla med finska nationella krav och därför fårstöd från finskt håll. Modersmålsundervisning är fint ochbra och möjliggör att man framhåller det gamla landetsvärderingar. Som lingvist är jag i hög grad positiv till dettaoch ser svensk utbildningspolicy när det gällermodersmålsundervisning som en mycket vacker gest av desvenska myndigheterna. Det är också en mycket dyrbarpolicy och i det svenska fallet egentiigen endastoundvikligen nödvändig för språkliga minoritetsgruppersom har en stor benägenhet för återflyttning tillhemlandet.-- -- -- Jag skulle vilja avsluta denna rapport meden sista observation. För ett amerikanskt sätt att se är desvenska myndigheternas tolerans mot alla dessa språk(cirka 150) förbluffande. En av de många personer jagintervjuade kommenterade detta: ''Myndigheterna blev ibörjan pålurade modersmålspolitiken -- sen tog byråkratinöver'. Detta är förmodligen en riktig tolkning och jagmisstänker, ehuru jag inte kan belägga detta med forskning,att pressen hjälpte till med övertalningen i de bästa liberalaavsikter. Myndigheter, såsom SÖ, må vara toleranta men deser också faran: 'Hur främjar man genom olika åtgärder denkulturella valfriheten utan att samhället fallersönder i en mängd inbördes tävlande grupper? '(1979:107). Den frågan ger uttryck för enannars sällsynt omtanke för vad som är bäst för , inteför individer eller etniska grupper utan för landet somhelhet, vilket också är en legitim fråga.Så långt professor rapport.Vi vill understryka att de ovan återgivna utdragen urprofessor rapport är återgivna i direktacitat. Hennes rapport är i många avseenden en mycketbesk, svidande och träffande kritik. Resultaten av hennesrapport tycks vara obefintliga. Vi ställer frågan: Varför?Här tydliggörs på ett utmärkt sätt och med vetenskapligkorrekthet och stringens en mängd problem kring densvenska hemspråksundervisningen och främlingsrädslan --och etablissemanget tiger ihjäl den. spelarman upp en naiv förvåning över att denna tickande bombbörjar närma sig briseringspunkten! Vi anser att dessaunderlåtenhetssynder från ansvariga politikershåll närmast är att jämföra med landsförräderi!Idrott och hälsa -- dagligenElevernas goda fysiska och psykiska hälsa är denviktigaste grundförutsättningen för en godinlärningssituation. Sambanden mellan god fysisk hälsa ochpsykisk kapacitet är väldokumenterade -- och välkända sengammalt i uttrycket: En sund själ i en sund kropp.Betydelsen av regelbunden och daglig motion är ocksåmycket välkänd. En god folkhälsa baseras på att godamotionsvanor grundläggs under uppväxtåren. Av dessa skälföreslår vi att ämnet Idrott och hälsa skall återfinnas påskolschemat . Utformningen beslutasnaturligtvis lokalt -- men vi ser gärna att detta genomförestillsammans och med hjälp av kommunensidrottsföreningar. Under skolans ledning och styrningnaturligtvis! får alla idrottsföreningar ettavsevärt ekonomiskt stöd av staten varför vår bedömning äratt detta inte skall eller får öka kostnaderna för samhället.Vi vill också understryka att skolans ansvar är den vanliganyttiga vardagsidrotten -- inte några former av elitidrott.Nytt ämne -- måste med nödvändighetstruktureras i olika områden och olika skolämnen. Vissakunskapsområden låter sig emellertid inte inordnas i någotsärskilt ämne utan är mer ämnesövergripande. Dessaämnesövergripande områden är ofta mycket försummade idagens skola. Ett område som nämns i propositionen ärmiljöfrågorna, som dock uppmärksammats väsentligt undersenare år. Andra exempel som nämns i propositionen ärsamlevnadsfrågor, alkohol, narkotika och tobak,konsumentkunskap och trafikfrågor. Vi vill tilläggavardagspsykologi, gruppdynamik, konflikthantering,samarbetsträning, livräddning/första hjälpen, barn- ochungdomskunskap, lära-känna-sig-själv etc. Vi medger attdet är svårt att beskriva detta ämne -- men dessa svårigheterfår inte hindra eftersom vi anser att skolan här kan och börspela en mycket viktig roll i ett samhälle som genereraralltfler vilsna barn och ungdomar. Ämnet bör ha en egenkursplan. Däremot anser vi inte att detta ämne behöver enny lärarkategori. Kunskaperna finns redan på många ställeni samhället utanför skolans värld och vi ser med fördel attnya krafter bidrar till skolans utveckling. Vi tror attexempelvis PBU, sjukvården, Röda Korset,konsumentvägledningen, Polisen, kyrkan ochsocialtjänsten etc här både kan och vill bidra med sittkunnande.Timplanen är fortfarande ett styrinstrumentI ett historiskt perspektiv har den svenska skolan varitstarkt centralstyrd. Detta var sannolikt nödvändigt idåvarande samhälle, men dagens välutvecklade samhälleoch generellt goda utbildningsnivå möjliggör avsevärt meradecentraliserade beslut och styrmedel för skolan. Dennadecentralisering och skapandet av lokal frihet att beslutaingår ju också i den nuvarande regeringens tydligasträvansmål. Vi är mycket positiva till och välkomnar dennautveckling, men den måste ske i kontrollerade former.Samtidigt skall skolan ge alla barn och ungdomar engemensam grund att stå på för samhällsliv, arbetsliv ochfortsatta studier. I ett sådant system blir utbildningenslikvärdighet och skolornas resultat än mer aktuella frågor,och de nationella målen och riktlinjerna får tillsammansmed det nationella utvärderingssystemet en väsentlig roll.Vår grundinställning är att även i fortsättningenskall ha nationella läroplaner och kursplaner som tydligaoch konkreta måldokument -- men med mycket stor lokalfrihet att besluta om hur dessa mål skall uppfyllas. Vivill således kraftfullt minska den centrala statliga styrningenav hur dessa mål uppnås. Det är vår fasta övertygelse att debästa besluten kan fattas lokalt i kommuner och skolor omhur man skall nå de nationella målen. Vår övertygelsebekräftas av de positiva resultaten från de kommuner somhaft försöksverksamhet med vidgade ramar för profilering.En konsekvens av denna fasta övertygelse är att vi anseratt statsmakterna inte i ett längre perspektiv skall beslutaom någon timplan. Timplanen har historiskt haft en mycketstarkt styrande effekt, bl a beroende på att den var knutentill statsbidragets konstruktion.En vanlig uppfattning är att timplanen skall bidratill en nationellt likvärdig utbildning genom att ange enminsta garanterad undervisningstid för eleverna. Vi menaratt denna uppfattning är en felsyn som sitter fast i gamlatankestrukturer. Drastiskt uttryckt skulle man kunna sägaatt antalet undervisningstimmar garanterar ingenting,utöver läraren hans eller hennes lön. Visst finns detsamband mellan antalet undervisningstimmar och inlärninggenerellt -- men inlärning samvarierar med många flerfaktorer som är minst lika viktiga, oftast viktigare.Lärarkvalitet, läromedel, pedagogisk metod, klasstorleketc. för att bara nämna några. Viktigast av allt ärnaturligtvis elevens motivation, men den samvarierarnaturligtvis i sin tur med ovannämnda faktorer, särskilt medlärarens kvalitet.Det bekymrar oss därför mycket att den offentligadiskussionen i så stor utsträckning rör enbart antaletundervisningstimmar i olika ämnen och inte det viktigaste --målen.