mot · GG02N229 · 1993-01-26 00:00:00 — Den finansiella krisen och betalningssystemet Den finansiella krisens bakgrundNyckelnDen kris som råder inom kreditmarknaden och somfår kraftiga följder också för samhällsekonomin i övrigtgrundlades , men starten för dess negativaverkningar med bl.a. kreditförluster och likviditetsproblemkan på goda grunder förläggas till eftermiddagen den 24september 1990. Då slutade en bank att ställa priser ifinansbolaget marknadsbevis. Dagen därpå blevkreditförlusterna i Nyckeln kända för allmänheten viamedia.I och med kraschen i Nyckeln sjönk förtroendet ocksåför flertalet övriga finansbolag, och marknaden förfinansbolagspapper upphörde snabbt helt att fungera. Definansbolag som var beroende av marknadsbevisen för sinupplåning hamnade i en akut likviditetskris. Detta beroddepå att deras upplåning var kortfristig, medan utlåningen varlång. Bolagen var m.a.o. beroende av en kontinuerlig kortrefinansiering. Inom följdes förloppet i Nyckeln aven liknande händelseutveckling i ochIndependent.KuwaitTill de utlösande faktorerna för den finansiella krisen,och som säkerligen påverkade även finansbolagensutveckling , kan också räknas den allmännaekonomiska nervositet som uppstod sedan den 2augusti invaderat . Denna händelse blev något av ettnegativt trendbrott för den internationella konjunkturensom varit stark under en lång följd av år.Bankernas engagemang i nödlidande finansbolag fördeden akuta finanskrisen in i banksystemet som denallmänna ekonomiska nedgången också började påverkabankernas kreditförluster och resultat mycket negativt.Kreditförlusternas omfattningUnder 80-talet var reserveringarna för kreditförluster idet svenska banksystemet internationellt sett låga -- dependlade mellan och (se tabell 1). Frånoch med skedde emellertid en kraftig uppgångi kreditförlusterna. Dessa blev då av kreditstockenför att 1991 accelerera till 4 %.I kronor räknat var reserveringarna för kreditförluster1989 , 1990 och 1991 35,8miljarder kr. Beträffande tros kreditförlusternaha blivit än större. Det har m.a.o. skett enformlig explosion när det gäller kreditförlusterna ibanksystemet. Det skall dock påpekas att av dereserveringar för kreditförluster som gjorts har hittillsendast en mindre del realiserats.Kreditförlusterna kan komma att öka även innevarandeår.Trots denna allmänna utveckling under de senaste årenså har kreditförlusterna i olika banker tidsmässigtframkommit ganska individuellt från bank till bank. Mycketberor detta på sammansättningen av kreditstocken på olikalåneobjekt, framförallt andelen fastighetsrelaterade lån.Detta kommenteras ytterligare nedan.ResultatNär det gäller rörelseresultatet så gick bankernasammantagna med vinst ända fram till då densamlade förlusten blev . Intjäningsförmåganhar försämrats kraftigt. Bankerna har minskat sin utlåning,ökat skillnaderna mellan in- och utlåningsränta ochgenomför nu nedskärningar på kostnadssidan, men dettakan inte hejda att rörelseresultatet försämras ytterligare.Tabell 1. Bankernas kreditförluster och rörelseresultat(Miljarder kronor)Resultat förekreditför-lusterKreditför-lusterRörelse-resultatUtlåning tillallmänhetKreditförluster i % av utlåning 19839,91,48,53170,519849,82,27,63480,619859,91,78,23590,5198616,32,713,64140,6198713,42,211,24800,5198817,32,115,26300,3198918,82,816,07910,3199022,510,911,69211,2199123,835,8-- 12,08994,0Källa: FinansinspektionenDet lagstadgade kravet beträffande bankernaskapitaltäckningsgrad är vid utgången av 1992 8 %.Bankerna tycks överlag klara detta, men marginalerna ärinte stora. Nivåerna har sjunkit kraftigt p.g.a.kreditförlusterna. En tillfredsställande kapitaltäckning ärviktigt för att klara att undvika allvarlig kreditåtstramningoch troligen nödvändigt för att behålla den rating bankernahar.KrisförloppKriser inom finansiella system brukar följa ungefärsamma mönster. Först berörs krediter kopplade till aktieroch fastighetsmarknad. Därefter kommer förluster påföretagskrediter och slutligen sprider sig den finansiellakrisen till utlåningen till privatpersoner. Den nuvarandefinansiella krisen i följer väl detta mönster.Fastighetskrediter avgörandeI den svenska krisen har fastighetskrediterna varitavgörande så här långt. Merparten av de kreditförlustersom bankerna gjort reserveringar för hänför sig tillfastighetsrelaterade lån. Hittillsvarande akuta bankkriserhar inträffat i en ordning bank för bank som nära anknytertill hur stor andel fastighetsrelaterade lån som bankernahade. Detta är knappast någon slump.Karaktäristiskt för den finansiella krisen är också att enrelativt liten andel av engagemangen står för en relativt stordel av kreditförlusterna.Andra fasen inleddDen finansiella krisen har definitivt gått in i sin andrafas med kreditförluster och viss åtstramning även påföretagssidan. I takt med lågkonjunkturen och det högaränteläget har också privatpersoner svårare att klara av sinlånebörda, och kreditförlusterna även inom dennakundkategori har ökat. Kreditåtstramning har i viss månblivit ett problem, bankernas utlåning har minskat kraftigtsamtidigt som en hel del lån även sägs upp. Företag ochprivatpersoner börjar känna av denna nya återhållsamhetfrån bankernas sida, men så gör också bostadsinstitut ochkommuner som möter ökade svårigheter att lånefinansierasig på penningmarknaden.Den finansiella krisen i är inte bara djup utanockså omfattande till sin bredd. Merparten avkreditmarknaden berörs. Förutom banker och finansbolaghar bl.a. även försäkringsbolagen drabbats, och väntas iökad omfattning fortsätta att drabbas, av den finansiellakrisen. Detta framförallt till följd av förluster på kredit- ochgarantiförsäkringar.Delat ansvarOm orsakerna till den finansiella krisens uppkomst råderstor samstämmighet bland olika bedömare. Ansvaret fårsägas delas mellan den politiska sfären och näringslivets ochkreditmarknadens aktörer. Därtill kommer så opåverkbarafaktorer som den internationella ekonomiska utvecklingen.Faktorer samverkade negativtDen finansiella krisen grundlades egentligen under hela80-talet. I botten låg strukturella problem med den svenskaekonomin. Ovanpå detta lades så en rad, i och för signödvändiga, politiska beslut och olyckliga omständighetersom bidrog till krisens uppbyggnad. Dessa faktorersamverkade av allt att döma på ett sätt som var maximaltnegativt för utvecklingen. blev tvära, och effekternadärmed dramatiska.Strukturproblem i ekonominDen borgerliga regering som suttit fram till hösten 1982hade inlett ett arbete för att åtgärda de strukturellaproblemen i svensk ekonomi. Detta arbete avbröts docktvärt i och med det socialdemokratiska maktövertagandetoch deras ekonomiska politik, benämnd ''den tredjevägen''. Den rekordstora devalveringen 1982 gav svenskekonomi en ordentlig inflationsimpuls och kraven på internkostnadsanpassning blev för små. Devalveringen följdesaldrig upp med en tillräckligt stram finanspolitik, ochsystemfelen i ekonomin, exempelvis den snabbakostnadsutvecklingen inom de offentligatransfereringssystemen, angreps inte. Det är väsentligenförst , efter regeringsskiftet, som de strukturellaproblemen i ekonomin återigen börjat åtgärdas.Upp som en sol. . .Till den konkurrenskraftsförbättring somdevalveringen -82 innebar kom så den kraftigainternationella konjunkturuppgång som inleddes 1983. Denkom att utvecklas till den längsta period av högkonjunktursom rått sedan . Detta var naturligtvispositivt för svensk ekonomi som ju är starktexportberoende. Emellertid ledde en för svag finanspolitiktill en inflationistisk utveckling och situationen utveckladessuccessivt till ekonomisk överhettning. Inflation ochkostnadsutveckling översteg våra konkurrentländermarkant och konkurrenskraften försvagades åter, allt störrebytesbalansunderskott uppkom, tillväxten kom att drivasalltmer av privat och offentlig konsumtion snarare än exportoch investeringar. Arbetskraftsbrist och andraflaskhalsproblem uppstod.Avreglering av kreditmarknadenDen svenska kreditmarknaden var i mitten av 80-taletinsnärjd i ett nät av regleringar. Den politiska strävan atthålla nere räntorna och att styra krediterna till prioriteradeområden ledde till detta.Efterhand blev denna regleringspolitik alltmer ohållbar.Med introduktionen i av bankcertifikat,statsskuldväxlar och liknande instrument lades grunden fören fungerande andrahandsmarknad i räntebärandevärdepapper. De kreditpolitiska regleringarna kundehärigenom kringgås och kunde inte längre styrautlåningsvolymer och räntor på samma sätt som tidigare.Samtidigt skapade statsskuldväxlarna möjligheter -- dels attfinansiera statliga budgetunderskott, dels för Riksbankenatt genom marknadsoperationer styra ränteutvecklingen --en s.k. marknadskonform penningpolitik.Samtidigt med detta hade en internationell avregleringav kreditmarknader och valutapolitik börjat genomföras.Efter att Bretton Woods-systemet brakat samman så haderegleringen av dollar varit omfattande. Det ledde tilluppkomsten av en grå marknad som fick deekonomiskt betydande länderna att inse att det var bättreatt istället släppa på regleringarna.Mot denna inhemska och internationella bakgrundavreglerades också den svenska kreditmarknaden medbörjan 1983. Då försvann likviditetskvoterna. 1985avskaffades resten av de penningpolitiska regleringar somrörde de inhemska marknaderna. Inte minst betydelsefulltvar det att ränteregleringen och utlåningstaken togs bort.Vår slutsats är att det var riktigt att avskaffaregleringarna på kreditmarknaden. Vi har heller ingenkritik att rikta mot tidpunkten för avregleringen. Emellertidledde avregleringen till en stark kreditexpansion som gavbränsle åt den uppblåsta marknadsutveckling som skullekomma.Efter avregleringen av marknaden steg utlåningenmarkant . Bland annat de störrelånemöjligheterna ökade volymerna. Andra viktiga orsakervar dels högkonjunkturen som skapade en ökadefterfrågan, dels att det fanns ett uppdämtkreditbehov och hög tillgång på outnyttjade säkerheter.Den förutvarande reglerade marknaden under trycket avdevalveringseffekter och konjunkturuppgång skapade ettuppdämt efterfrågeöverskott. När avregleringen kom blevdet en boom-effekt.En åtgärd som kunnat dämpa utlåningsexpansionenhade varit att ta bort valutaregleringen innan avregleringenav kreditmarknaden genomfördes. Det hade kunnat vändaen del av efterfrågeökningen på lån mot utlandet, vilkethade minskat trycket på den inhemska marknaden.Samtidigt med den ökade utlåningen minskadesparandet. Dessa två faktorer tillsammans medförde enkraftig konsumtionsökning i samhället.Kreditförlusterna ökade dramatiskt --1990samtidigt som utlåningen då började minska.Agerande från kreditmarknadens aktörerKreditmarknadens aktörer, som levt under och anpassatsig till dessa reglerade förutsättningar, var dåligt förbereddaför en avreglerad situation. Detta gällde kanske framföralltbankerna. Reglerna för finansbolagens verksamhet är inteså utvecklade. Bland annat saknas rörelseregler av den typsom finns i t.ex. bankrörelselagen. Det gäller bl.a. regler försäkerheter m.m. Den mer ingående regleringen avbankerna har i viss mån att göra med att banker ses somunikt viktiga för betalningssystemet i och med att de taremot inlåning, men bristen på likformiga regler harinneburit problem.I hägn av denna i förhållande till bankerna relativt störrefrihet bedrev finansbolagen enmycket expansionsinriktad verksamhet. Ambitionerna varatt öka volymerna. Detta fick dock till följd attrisktagandet blev stort och att noggrannhet beträffandekreditberedning och säkerheter av allt att döma eftersattes.Förutom de bankanknutna finansbolagen fanns defristående finansbolagen, varav många seriösa, men ocksåmånga vilka närmast var att hänföra till en grå marknad. Desistnämnda opererade med hård och ofta vilseledandemarknadsföring, i många fall i det närmaste ockerräntor ochhårda betalningsvillkor.Bankerna förlorade marknadsandelar på finansbolagensframfart. När kreditregleringen togs bort ville bankernauppenbarligen ta tillbaka vad man förlorat. Detta gjorde attbankerna fick in sämre lån i sina portföljer och attfinansbolagen, för att kunna behålla sina positioner, ökadesitt risktagande ytterligare.Om den allmänna ökning av utlåningsvolymerna somkom under andra delen av 80-talet konkurrerade förståsinte bara banker med finansbolag, utan även internt inomdessa grupper var konkurrensen hård. Utlåningspolitiken iflertalet banker var hårt inriktad på ökade volymer, på attbehålla och öka marknadsandelar och i flera fall på att brytain på nya marknadssegment. I viss utsträckning kanutlåningspolitiken även i bankerna befaras ha lett tillbristfälliga administrativa rutiner.Den allmänna samhällsekonomiska utvecklingen under80-talet ledde framförallt till att fastighetsmarknaden blevmycket lönande. Till detta bidrog relativt låga räntorkombinerat med en stegrad inflationstakt, förväntningarom fortsatt inflationsstegring och generösa avdragsregler iskattesystemet. Realräntan var m.a.o. låg, för att inte säganegativ. Tillväxtoptimismen var också utbredd. Allt dettaledde till att fastighetspriserna steg. Inflationen ökadesamtidigt belåningsunderlagen vilket i sin tur gavförutsättningar för ytterligare prisökning etc.Devalveringseffekterna och den internationellahögkonjunkturen skapade också en kraftig tillväxtoptimismoch en våldsam ökning av aktievärdena på Stockholmsfondbörs. steg de samladevärdena på i reala termer med över400 %. De vinster som på så sätt genereradesåterinvesterades ofta i fastigheter. Detta skapade enväxelverkan aktier -- fastigheter som bidrog tillprisutvecklingen på bägge marknaderna.Den euforiskt optimistiska anda som rådde ledde ocksåtill en oförsiktigare kreditprövning. I samband medbedömning av säkerheter räknade man nämligen med enfortsatt prisökning. Detta ledde till utlåning till för högandel av det verkliga värdet.Den samlade effekten av de ovan angivna faktorernaskapade av allt att döma en självgenererande process somtill sist satte utvecklingen i sken.Prisutvecklingen på fastighetsmarknaden var mycketsnabb . Priserna steg avsevärt mer äninflationen. Vändpunkterna kom för hyresfastigheterna1990 och för egnahem 1991.Den ekonomiska politiken gav ocksåupphov till ökad befolkningsomflyttning i riktningstorstadsregioner med arbetskraftsbrist. Detta bidrog tillden stigande prisutvecklingen på fastighetsmarknaden. Deninflationsutveckling som hade sitt källflöde framförallt iStockholmsregionen spred sig sedan, bl.a. vialönebildningen och varu- och tjänstemarknaderna, tillövriga landet. Överhettningen i den stockholmskafastighetsmarknaden gav effekter även på landsorten och dåbanker och andra finansinstitut agerade på deinternationella marknaderna.Skattesystemet bidragande orsakSkattesystemets tidigare uppbyggnad har också ett högtförklaringsvärde när det gäller grunderna till den finansiellakrisen. Systemet var ett av de tyngst vägande exemplen påde strukturella ekonomiska problemen i . De höga,men olikformiga skattesatserna kombinerat med högaränteavdragsmöjligheter urholkade människors lojalitetmed skattesystemet och främjade en låneekonomi.Den borgerliga regering som avgick 1982 hadeförhandlat fram en politiskt brett förankrad skattereform,innefattande bl.a. avdragsbegränsning, mensocialdemokraterna frångick överenskommelsen efter valetoch reformen genomfördes aldrig fullt ut. Hade detta skettskulle kreditexpansionen och den uppåtriktadeprisutvecklingen på fastighetsmarknaden aldrig blivit såkraftig och skadeverkningarna därmed mindre.Irrationellt flockbeteendeMånga har väl frågat sig hur högt kvalificeradebanktjänstemän med lång erfarenhet kunde fortsättamedverka i den allt snabbare pengarullning som skeddeunder 80-talet. Borde de inte insett är säkerheterna inte varlångsiktigt hållbara och att marknaden var kraftigtövervärderad? Borde de inte insett var det skulle sluta?En del bedömare menar att det borde varit möjligt attförutspå en marknadsnedgång 1989/-90 dåtecknen på vart ränta, avdrag och inflation var på väg blevalltmer tydliga. Andra menar att kreditmarknadensansvariga innerst inne förstod , men att andanunder 80-talet skapade något av ett irrationelltflockbeteende. Viljan att inte tappa marknadsandelargjorde att bankerna anpassade sig efter varandra. Ingenvågade avvika från den inslagna vägen även om den skullesluta med en krasch förr eller . Åter andra bedömarepekar på bristande kompetens.. . . ned som en pannkakaÖverhettningen i ekonomin drevsfram av mycket starka underliggande krafter, krafter som isin tur bl.a. kom sig av politiska felgrepp under den tidigarehälften av årtiondet. Devalveringen -82 och den bristfälligaeftervården av den är det främsta exemplet på dessapolitiska misstag.Överhettningen kom således med en väldig kraft ochhade blivit mycket svår att helt hejda när processen välinletts. Emellertid gjordes knappast heller något från dendåvarande socialdemokratiska regeringens sida när detgäller att bromsa utvecklingen och dämpa effekterna.Strukturproblemen angreps inte. Inte heller föreslogs någramotkonjunkturella åtgärder. Förslag om det senare ladesfram först när överhettningen redan var ett faktum.Centern ställde då upp i en krisuppgörelse, men partiethade förslag som skulle bromsatöverhettningen. Då föreslog en regionalinvesteringsavgift i ----områdena. Denblev verklighet först i och med krisuppgörelsen medsocialdemokraterna 1989. Om förslaget genomförts tidigarehade det säkerligen dämpat fastighetsmarknaden i dessaregioner, och därmed också angripit en av grunderna till denfinansiella krisen.Lika kraftig och snabb som uppgången i konjunktur,prisutveckling, kreditgivning m.m. under senare delen av80-talet var, har också tillbakagången varit. Trendbrottenkom kring decennieskiftet -- bl.a. börjadeinflationsutvecklingens negativa effekter församhällsekonomin slå igenom i form avföretagsnedläggelser i stor omfattning, som ävenden internationella konjunkturen gick ner. Uppgången påaktiebörsen bröts och fastighetspriserna började dala.Den kraftiga konjunkturdämpningen som på något årutvecklade sig till ren lågkonjunktur med negativ BNP-utveckling medförde en snabbt sjunkande inflationstakt.Även andra faktorer bidrog till prisstabiliseringen. Dettahar varit positivt för konkurrenskraften, Sverigesmöjligheter inom ramen för ett eventuellt EG-medlemskapm.m., men det har också inneburit att ekonomin genomgåren svår desinflationsprocess. Den finansiella krisen är ettuttryck just för detta.Den skattereform som genomfördes med början 1990har också bidragit till det scenario som fallit ut i form avfinansiell kris. Framförallt har skattereformen gjort detmycket mindre lönsamt att låna pengar och mer lönsamt attspara vilket minskat utlåningen och fördjupatkonjunkturnedgången.Realräntorna, framförallt efter skatt, var som nämntstidigare mycket låga -- negativa -- under 80-talet.Detta var en mycket viktig orsak till att fastighetsprisernapressades upp. Räntan, ränteavdragen och inflationen --alla tre faktorerna verkade för samma riktning påutvecklingen.Negativa realräntor är ohållbart för samhällsekonomin ilängden. Inflationen amorterar lånen. Låntagande gynnasoch sparande missgynnas kraftigt. Merproduktionsinriktade investeringar trängs undan till förmånför investeringar i fastigheter och andra reala tillgångar.Pendeln har istället slagit över kraftigt åt andra hållet.Kring 1990 skedde kraftiga förändringar såväl vad avserränta, inflationsnivåer som ränteavdragens värde. Alla trefaktorerna verkade återigen åt samma håll. Det blev enövergång från mycket låga realräntor till mycket höga.Dessa mycket tvära kast har bidragit till den finansiellakrisen. Nedgången har blivit snabbare och djupare än vadden hade blivit med en långsammare och mjukareförändring av dessa faktorer. Därmed inte sagt t.ex. att detvar fel att genomföra skattereformen med början 1990. Deninnehöll nödvändiga strukturförändringar som t.o.m. bordegenomförts tidigare. Det hade varit bättre ur allasynvinklar, varav den finansiella krisen bara är en. Allrahelst borde omfattande strukturåtgärder på skatteområdetgenomförts innan avregleringen av kreditmarknaden. Dethade medfört en mindre kreditexpansion efteravregleringen än vad som blev fallet. Av samma skälborde också den skattereform som man kom överens om1981 genomförts fullt.Idag är realräntan alltför hög. Även trängsproduktionsinriktade investeringar ut, men till förmånför riskfria placeringar i obligationer och liknandevärdepapper.Marknadsövervakande myndigheter, revisorer,bolagsstyrelser m.fl.Även marknadsövervakande myndigheter ochrevisorer -- såväl externa som interna -- m.fl. har en roll sombör lyftas fram och granskas i samband med den finansiellakrisen. Tjänstemannasidan i banker, finansbolag m.fl. avkreditmarknadens ''producenter'' har det dagliga operativaansvaret, medan bolagsstyrelserna har det yttersta ansvaretför att företaget sköts på ett korrekt sätt.När det gäller den marknadsövervakandemyndigheten -- , , (tidigareBankinspektionen) kan sägas att det från många håll hävdasatt inspektionen inte upptäckte och påtalade demissförhållanden som förelåg. bör konsteras attFIs möjligheter i form av lagstadgad rätt till granskning variti viss mån begränsade. Ändå finns skäl till att granskainspektionens resultat och rutiner.Revisorerna, som granskar förvaltningen i företagen,har av allt att döma i stort sett godkänt den inriktning somverksamheten haft i kreditinstituten. De direkt osundaengagemang, i flera fall olagliga transaktioner, som sedanden finansiella krisen kom i rullning uppdagats har allmäntsett inte upptäckts och påtalats. Orsakerna till det kan varaflera. Det kan bl.a. bero på bristande insyn, bristanderutiner och kompetens, men också på att även de externarevisorerna i många fall är så beroende av, och har så närarelationer till företagen att deras självständighet i en del fallkan bli bristfällig.Kreditmarknadsföretagens styrelser förtjänar överlagockså kritik. Det yttersta ansvaret åligger dem -- intetjänstemännen i kreditinstituten. Det är uppenbart att,särskilt i vissa fall, bolagsstyrelserna varit alltför passiva ochinte informerat sig tillräckligt. Kompetensen hos vissastyrelseledamöter kan också i en del fall ifrågasättas.Slutligen finns av allt att döma utrymme för förbättringarvad gäller rutiner för styrelsernas verksamhet -- inte minstvad gäller kontakten med tjänstemannasidan och medrevisorerna.Stockholms fondbörs agerande slutligen, som genomintroduktion av företag åt dessa ger goodwill, kandiskuteras. Kvalitén hos vissa företag som tillåtitsinregistering kan ifrågasättas.2. Den finansiella krisens verkningarDen finansiella krisen ger upphov till kännbart negativaeffekter i ett brett spektrum över samhällsekonomin. Tilldessa effekter hör kreditåtstramning, ökade kostnader förspararna, stora kostnader för staten (skattebetalarna) i ochmed förlusttäckningen samt en allmänförmögenhetsnedgång och realräntechock i ekonomin.KreditåtstramningDe stora kreditförlusterna leder till minskat utrymme förkreditgivning. Visserligen leder lågkonjunkturen och dethöga ränteläget till en minskad kreditefterfrågan, menenskilda hushåll och företag kan ändå komma i kläm p.g.a.kapitalbrist. Detta är ett samhällsekonomiskt problemsåtillvida att några av det finansiella systemets viktigasteuppgifter -- att fördela sparande och risk -- kan komma attutföras mer ineffektivt. Företag och enskilda som vidtillräcklig kapitalmängd borde fått låna till en viss ränta fårkanske inte göra det.Risken för en allmän kreditåtstramning i detsamhällsekonomiska (makroekonomiska) perspektivet ärinte överhängande. Däremot kan effekterna avkreditåtstramningen för enskilda företag ochprivatpersoner (mikroekonomisk nivå) bli nog så kännbara.Kreditåtstramning för småföretagen, där sunda företagnekas lån eller t.o.m. får sina lån uppsagda med svårakonsekvenser, har allt mer börjat uppmärksammas. Mångaföretag sitter också med en för stor andel främmandekapital, det egna kapitalet är för litet.