mot · GG02Ju614 · 1993-01-26 00:00:00 — Slopande av påföljden överlämnande till rättspsykiatrisk vård Lider den som har begått brott av allvarlig psykiskstörning skall han enligt 31 kap 3 § överlämnastill rättspsykiatrisk vård om påföljden bedöms inte kunnastanna vid böter. Vid risk för återfall i allvarlig brottslighetkan rätten besluta om särskild utskrivningsprövning.Lagrummet fick sin nuvarande lydelse den 1 januari1992. hette påföljden överlämnande till slutenpsykiatrisk vård. De förändringar som har vidtagits är merav kosmetisk än av saklig karaktär. kan tyckas varaen för utvärdering av en ny påföljd men deerfarenheter som finns av överlämnande till slutenpsykiatrisk vård är i allt väsentligt fortfarande relevanta.Överlämnande till sluten psykiatrisk/rättspsykiatriskvård är ett utslag av den så kallade behandlingstanken i dessmest utrerade form. Behandlingstanken innebär att dendömdes behov av vård och behandling är den centralafaktorn vid straffets bestämmande. I ett sådant system ärutrymmet för hänsyn till samhällsskyddet begränsat.Lagändringen har på intet sätt ändrat pådetta förhållande och det var heller inte att förvänta. Detär fortfarande brottslingens intressen som står i förgrunden,trots att det är i gruppen psykiskt sjuka lagöverträdare somman finner de allra farligaste brottslingarna -- mördare,dråpare, våldtäktsmän och mordbrännare.Ingen annan påföljd har blivit så kritiserad. Debattenhar varit upprörd när brottslingar dömda tillrättspsykiatrisk vård återfallit i grova brott underpermissioner eller efter snabba utskrivningar. Att den enepersonlighetsstörde mördaren döms till fängelsemedan den andre placeras på ett hemortssjukhus och är utei friheten efter ter sig för många stötande. Denallmänna tilltron till straffsystemet fordrar att de påföljdersom utdöms upplevs som rättvisa och konsekventa. Rimligproportion mellan brott och straff krävs också.Psykiatrins snabba omvandling mot sektorisering ochavinstitutionalisering har fått mycket negativaåterverkningar för rättsväsendet. Det råder stor brist påslutenvårdsplatser vid psykiatriska specialenheter.Allmänpsykiatrin har inte de resurser som krävs för adekvatbehandling av den kategori psykiskt störda som här avsesoch än mindre för en betryggande förvaring av dem.Den gängse uppfattningen bland psykiatrikerna synesvara att den nya lagstiftningen är svårtillämpad. Den byggerpå att läkaren skall uttala sig om kausalitet, farlighet ochåterfallsrisk vilket en kliniker inte kan göra. Det upplevsockså som frustrerande att länsrätten ofta skriver ut enpatient mot läkarens inrådan; det är lätt för patienten attgöra ett gott intryck under tio minuters länsrättsförhandlingmedan läkaren känner sin patient. Både utfärdandet avyttranden och förhandlingarna i länsrätten -- där läkarenuppträder som patientens motpart -- upplevs ha en mycketnegativ inverkan på behandlingsarbetet.Läkarna understryker också att för dem måste dendömde i första hand vara en patient. Av etiska regler ochinternationella konventioner, bland annat den så kalladeHawaiideklarationen, följer att det är patientens bästa somär styrande för vården, inte samhällsskyddet.De rättsvårdande myndigheterna synes också hysa alltstörre misstro mot psykiatrins förmåga att behandla ochförvara samhällsfarliga förbrytare på ett med hänsyn tillbrottsoffren godtagbart sätt. Detta anses i vart fall vara endel av förklaringen till att antalet personer somöverlämnades till sluten psykiatrisk vård minskade markantredan innan jämställdhetsbegreppet avskaffades i den nyalagen.Om rätten har beslutat om särskild utskrivningsprövningskall yttrande från åklagaren inhämtas av länsrätten. Dennaregel kastades in i ett sent skede av lagstiftningsarbetet ochär närmast att anse som en eftergift åt den allmännaopinionen. Det var aldrig avsett att åklagarna skulle fånågot reellt inflytande i dessa frågor och det har de hellerinte fått. Resultatet har endast blivit betydande merarbete.Sammanfattningsvis måste tiden nu anses mogen attavskaffa påföljden överlämnande till rättspsykiatrisk vård.Denna påföljd är uttryckligen undantagen frånStraffsystemkommitténs översyn av påföljdssystemet. Idirektiven till utredningen (Dir. 1992:47) sägerdepartementschefen att en förändring av den påföljdenkräver särskilda överväganden. Det är utomordentligtangeläget att sådana särskilda överväganden snarastkommer till stånd.Inriktningen bör därvid vara att även psykiskt stördalagöverträdare döms till fängelse. Om en ''vanlig'' intern fårblindtarmsinflammation är det självklart att han förs till ettkroppssjukhus för operation. Lika självklart borde det varaatt den som är psykiskt sjuk får verkställa sitt straff, helteller delvis, på ett psykiatriskt sjukhus. Alternativt måstekriminalvården tillföras sådana resurser att den kantillhandahålla erforderlig vård och behandling.När det gäller det lilla antal personer, något tiotal ,som är så psykiskt sjuka att de kan anses ha varit helt urstånd att förstå att de begått ett brott, vore det merprincipiellt tilltalande att återgå till uttryckligstraffriförklaring.Lagstiftaren måste då ge sådana signaler att man kanförutsätta att dessa personer tas in på sjukhus, att deförvaras där under betryggande former med minimalrymningsrisk och att vården får fortgå somkrävs med hänsyn till de svåra sjukdomstillstånd det här ärfråga om. I undantagsfall måste det bli fråga om vård pålivstid. ''Vi kan inte ha ambitionen att bota och rehabilitera allapatienter. Vissa måste vi bereda en asyl i det samhälle, varskrav de inte kan uppfylla.'' (Före detta överläkaren vidKarsuddens sjukhus A.J. ,''Karsuddenpatienterna'', 1989.) Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om avskaffande av påföljdenöverlämnande till rättspsykiatrisk vård.