mot · GG02Ju601 · 1993-01-26 00:00:00 — Brottsligheten mot enskilda människor ökar i vårtsamhälle och särskilt oroande är utvecklingen avvåldsbrotten. Samhällets skydd är otillräckligt och måstesjälvklart förstärkas på lämpligt sätt. Men oavsett allasådana förbättringar nödgas man konstatera att just vid detakuta våldsangreppet finns det ofta inte någon representantför den offentliga ordningsmakten närvarande. Den endatillgängliga skyddsmöjligheten blir då ytterst det privatahandgripliga försvaret.Gällande rättLagstiftaren har i gällande rätt även förutsett dennasituation. Reglerna om nödvärn ger den enskilde rätt attförsvara sig vid angrepp. Dessutom tillerkännes varjemedborgare rätt att komma en medmänniska till hjälp i ensådan utsatt situation. Dessa rättigheter får betraktas somvittgående och nödvärnsrätten behöver nog inte utvidgas.En utökning av nödvärnsrätten skulle kunna leda till attenskilda personer, kanske även medborgargarden, heltskulle ''ta lagen i egna händer'' och därmed åstadkomma envåldsupptrappning i samhället.ProblematikenProblematiken i nödvärnsrätten är i stället följande. Deaktuella lagreglerna 24 kap. 1 och 5§§ i är inte tillräckligt klargörande. Detförefaller som om lagstiftaren inte lyckats tydliggöra sinaintentioner i lagtexten. Särskilt gäller det rätten för allamedborgare att hjälpa en medmänniska som hamnat i ettnödvärnsläge samt möjligheten till straffrihet även vidöverskridande av nödvärnsrätten. Sådan oklarhet skaparalltid svårigheter för rättstillämpningen. Rättspraxis iunderrätterna har också varit ojämn och det påtaladesredan 1982 av . Dennabedömning gäller även för dagens situation, trots tvåavgöranden av under 1990.Problematiken har ingående analyserats i en bok,''Nödvärnsrätt och möjligheter till ersättning'' av jur kandAnna och denna bakgrund är nödvärnsrätten i starkt behov avförtydligande på åtminstone följande sju punkter.1. NödvärnssituationenDen rättsliga regleringen bör inledningsvis uttryckligenfastslå att en gärning som någon företar i nödvärn icke skallmedföra straffansvar. Härefter måste förutsättningarna föransvarsfrihet närmare angivas i lagen. Så sker tydligastgenom att nödvärn beskrives som vissa bestämdahandlingssätt i linje med nu gällande regel och inte somallmänna situationer som föreslås avfängelsestraffkommittén (SOU 1988:7). Däremot bör ordet''söker'' i gällande regel ersättas med ett mer neutraltuttryck som inte ''kräver'' särskild avsikt hos den angripne.Vidare bör frågan om nödvärnsrätt vid psykiskaangrepp, exempelvis mobbning, ingå i den av riksdagenbeslutade översynen av gällande straffrättslig reglering avpsykiskt våld.Härutöver krävs en viss proportionalitet mellannödvärnshandlingen samt angreppets beskaffenhet och detangripnas betydelse. Men man bör här också uttryckligenangiva att hänsyn kan tas till angriparens individuellaegenskaper och psykiska status. Däremot bör inte användas''luddiga'' rekvisit som ''omständigheterna i övrigt''.Nödvärnshandlingar som icke är uppenbart oförsvarligaär nu straffria och bör vara det även i framtiden.2. NödvärnsöverskridandeI vissa fall skall straffrihet inträda trots överskridande avnödvärnsrätten, nämligen om man ''svårligen kundebesinna sig''. Här behövs uppenbarligen en precisering avlagen, som är både svårbegriplig för allmänheten ochsvårtillämpad för domstolarna.Det aktuella rekvisitet gäller alltså kravet på denangripnes självbehärskning i nödvärnssituationen. Här kantillämpas en subjektiv eller en objektiv metod. Lagstiftarentorde ''nöja'' sig med att den angripne inte kunnat behärskasig utifrån sin subjektiva bedömning. Rättspraxis ochrättsdoktrin synes därutöver mer objektivt ''kräva'' att ävenen genomsnittlig person skulle ha handlat på motsvarandesätt. En sådan diskrepans är naturligtvis oacceptabel.Den rimliga ståndpunkten är att kravet påsjälvbehärskning skall relateras till den angripnespersonliga egenskaper och bedömning. Straffrihet skallalltså inträda för den angripne personen om han svårligenkunnat besinna sig även om en annan person i motsvarandesituation inte skulle ha överskridit nödvärnsrätten.Undantag kan behöva göras vid uppenbart onormalobehärskning.3. BevisregelEn kärnfråga i lagregleringen gäller bevisbördan förnödvärnssituationen, alltså om den angripne skall varaskyldig att bevisa förekomsten av en nödvärnssituation ellerom åklagaren skall bevisa avsaknaden därav.Lagen anvisar ingen lösning. Enligt förarbetena skall ennödvärnsinvändning tas för god så länge den intevederlagts. I rättspraxis synes man tillämpa en fördeladbevisbörda så att viss börda läggs på den angripne innanbördan övergår på åklagaren. Men det är oklart på vilkenpunkt bevisbördan skall övergå.Förslagsvis borde en bevisregel innebära krav på att denangripne gör invändning om nödvärn som inte är osannolikvarefter åklagaren är skyldig att bevisa att nödvärn inteförelegat. En sådan regel bör införas i lagen. Härigenomtorde man uppnå en rimlig balans mellan den angripne ochåklagaren i rättsprocessen. Resultatet bör bli att ''osanna''fall bortsorteras utan att man missar de ''sanna'' fallen.4. VillfarelseAnsvarsfrihet eller strafflindring skall kunna inträdaäven i de fall då den angripne på rimliga grunder trodde atthan var i en nödvärnssituation. På denna punkt bör lagenförtydligas så att det klart framgår att sådan villfarelseaccepteras -- oavsett om gärningen ligger inom eller utomnödvärnsrätten. Så bör ske genom en fristående generellregel.5. NödvärnshjälpVidare bör i lagen införas ett särskilt stadgande somuttryckligen och otvetydigt tillerkänner envar som kommerannan person till hjälp i en nödvärnssituation rätt tillnödvärn och då i samma omfattning som om hjälparen självangripits. Detta skulle säkerligen stimulera benägenhetenatt hjälpa en angripen medmänniska. Det kunde fåbrottsförebyggande effekt på bl.a. gatuvåldet omallmänheten kände till att det är tillåtet att hjälpa enmedmänniska i fara och då vågar göra detta i tryggförvissning om att äga lagens odiskutabla stöd. Det vore junaturligt om i vart fall okynnesvåldsverkaren avhåller sigfrån angrepp om han kan förvänta sig -- förutom kraftfulltförsvar från den angripne -- resolut hjälp från allmänheten.För övrigt är rätten till nödvärnshjälp inte bara en rättsligfråga utan kanske ännu mer en mänsklig fråga om att vågabry sig om en medmänniska i nöd.6. SkadeståndsfrihetDen straffrättsliga ansvarsfriheten vid nödvärn ochnödvärnsöverskridande regleras i . Förfriheten från skadeståndsansvar i dessa fall saknas däremotuttryckliga regler. Därför föreslås att det i skadeståndslagendirekt införes att skadeståndsskyldighet ej skall föreliggavid nödvärn och ej heller vid nödvärnsöverskridande omstraffrihet föreligger.7. Viss lagkonfliktI nödvärnsfallen kan skadeersättning erhållas -- förutomsom skadestånd och försäkringsersättning -- avbrottsskadenämnden enligt brottsskadelagen eller avlänsstyrelsen enligt särskild förordning (1988:8452). Dessabåda författningar täcker till synes i vart fall delvis sammatillämpningsområde. Men turordningen mellanförfattningarna är oreglerad och oenighet föreligger mellande tillämpande myndigheterna. Därför bör den inbördestillämpningsordningen mellan författningarna uttryckligenregleras.InformationsfråganDet är viktigt att allmänheten känner till vilken rätt tillsjälvförsvar som nödvärnsreglerna ger. Bristande kunskaphärom kan leda till oönskade effekter -- å ena sidan medföraen omotiverad underlåtenhet att ingripa mot brottsligaangrepp, å andra sidan leda till ett ökat våld genom attvapen och andra tillhyggen används i oträngt läge. Mångamedborgare saknar erforderliga kunskaper om sinarättigheter att ingripa och om dessa rättigheters gränser.Bristande kunskap avhjälps bl.a. genom lämpligainformationsåtgärder. har informationen varit i detnärmaste obefintlig. I samband med lagändring bör det varaen självklarhet att göra en effektiv informationsinsats.Nödvärnsrätt på allas ansvarEtt förtydligande av nödvärnsrätten är ett angelägetbehov. En sådan lagändring är förknippad med mångafördelar. Det handlar då inte bara om att försvara sig motbrott utan också om att bidraga till att minskavåldsbenägenheten. Detta bör ligga i allas intresse. I etträttssamhälle bygger nödvärnsrätten på allas ansvar.Frågans behandlingNödvärnsrätten har varit aktuell isamhällsdebatten. Dessutom har en statlig utredning,, -- efter tilläggsdirektiv den 9 juni1983 -- avlämnat ett betänkande om bl.a.nödvärnsrätt. Kommittén har därvid föreslagit enomredigering av lagtexten för att åstadkomma ettförtydligande av nödvärnsrätten.Under en följd av år har jag väckt motion omförtydligande av nödvärnsrätten men utskottet har avslagitmotionerna på följande sätt:MotionBetänkandeResultat1985/86:Ju6201985/86:5Avvakta utredningsförslag1986/87:Ju6331986/87:34Avvakta utredningsförslag1987/88:Ju6021987/88:32Avvakta utredningsförslag1988/89:Ju6081989/90:Ju16Avvakta regeringsåtgärd1989/90:Ju6101989/90:Ju29Avvakta regeringsåtgärd1990/91:Ju6101990/91:Ju21Avvakta regeringsåtgärd1991/92:Ju6011992/93:Ju5Avvakta regeringsåtgärdDenna sammanställning skulle kunna ge en kritiskgranskare närmast intryck av en slentrianmässig ochointresserad behandling av en viktig rättspolitisk fråga.På regeringsnivå har lagstiftningsfrågan sedan år 1988varit föremål för ställningstagande utan att man fattat någotbeslut. Detta är en orimligt lång handläggningstid.Slutsatsen måste nu vara uppenbar för alla. Ärendet fårinte längre förhalas utan måste nu skyndsamt föranledaförslag till riksdagen.Mot denna bakgrund och då det rimligen är angeläget attskärpa tonen vid alla typer av ''återfall'' i klandervärtbeteende borde utskottet äntligen föreslå etttillkännagivande i saken. Detta skulle då också innebära attriksdagen hävdar sin konstitutionella självständighet. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om förtydligande av helanödvärnsrätten.