mot · GG02Fi203 · 1993-01-26 00:00:00 — Regeringens ekonomiska politik''Den enda vägen''Den ekonomiska politik som av den nya regeringen fickbeteckningen ''den enda vägen'' bestod av i huvudsak treelement vars gemensamma syfte skulle vara att skapa nyaresurser:Sänkta skatter med per årför att stimulera ''de välståndsbildande krafterna''.Utförsäljning av statens egendom av företag ochnaturtillgångar med och avstatens innehav av fastigheter på över 20 miljarderkronor.Åtstramning av den inhemska aktiviteten genomåtgärder mot byggandet, hushållens efterfrågan ochverksamheten i kommuner och landsting.I samhällsekonomiska termer beskrevs detta som enstrategi för att minska den skyddade sektorn och därmed geförutsättningar för en expansion i den konkurrensutsattasektorn. I politiska termer sågs samma strategi som ett sättatt låta alla i regeringen ingående partier förverkliga sinamest angelägna mål, eftersom resurserna förutsattes öka.Så skulle moderata samlingspartiet få utrymme för höjdaförsvarskostnader och sänkta skatter, folkpartietliberalerna för social- och flyktingpolitik, förregional- och miljöpolitik samt kds för vårdnadsbidrag ochför utbyggd sjukvård. ''Den enda vägen'' innehöll också ett försök tillprivatisering -- eller snarare kommersialisering -- av storadelar av utbildningen, vården och omsorgen underbeteckningen ''valfrihetsrevolution i välfärden''. Dessutomattackerades den lagstiftning för trygghet och inflytande förlöntagarna i arbetslivet som en gång skapades underparollen ''Arbetslivets sociala förnyelse. ''Trots att regeringskoalitionen inte grundades på enmajoritet i företogs inga särskilda försök tillparlamentarisk förankring av politiken. Trots denanspråksfulla beteckningen kunde ''den enda vägen'' aldrigpåräkna något principiellt stöd av en riksdagsmajoritet.Vi varnade i våra motioner...befann sig liksom flera andra länder i enlågkonjunktur 1991. Under detta skede vidtogs en radåtgärder för att få ned inflationen och därmed återvinnakonkurrenskraft. Dit hör arbetet på stabiliseringsavtaletoch beslutet om en ny livsmedelspolitik. sattesomfattande åtgärder in för att bekämpa arbetslösheten.Som exempel kan nämnas att investeringsfondernafrisläpptes för användning i hela landet redan i början avåret. Vidare fördubblades de arbetsmarknadspolitiskainsatserna för att höja kompetensen och utbildningsnivån iarbetslivet. Till det kom beslutet om ett omfattandeinvesteringsprogram i vägar, järnvägar, broar och annaninfrastruktur. Det beslutade programmet omfattadeinvesteringar på sammanlagt 20 miljarder kronor.Denna inriktning av politiken, att både bekämpainflationen och arbetslösheten, avbröts vid regeringsskiftet.Den nya regeringen genomdrev en politik avpassad för ettläge med överhettning och starka inflationsförväntningar.Åtgärderna inriktades mot bostadsinvesteringarna, denprivata konsumtionen och kommunerna, som tillsammansmotsvarar mer än 2/3 av den samlade inhemska efterfrågan.I det konjunkturläge som faktiskt rådde vidregeringsskiftet fick dessa åtgärder depressiv verkan. Deninternationella utvecklingen gav ingen draghjälp åt densvenska ekonomin. Den svaga efterfrågan medförde att dekraftiga skattesänkningarna på förmögenheter, aktiehandeloch annat, som regeringen drivit igenom, blev helt utaneffekt på tillväxten, investeringarna eller exporten.Skattesänkningspolitikens enda resultat var allvarligtförsämrade statsfinanser.Regeringens politik förstärkte en hemmagjordnedåtgående spiral, med en större nedgång än somföranletts av konjunkturutvecklingen.Utvecklingen i fastighetssektorn, som gått ned kraftigttill följd av minskande inflation, pressades ned ytterligare,vilket bidragit till att finanskrisen förvärrades så att helabetalningssystemet hotades.De planerade åtgärderna mot kommunernagenomfördes trots den ekonomiska nedgången, vilket i sintur bidragit till att fördjupa denna nedgång. Av den s.k.valfrihetsrevolutionen blev det nedläggningar, indragningaroch arbetslöshet för den offentliga sektorns personal.Besparingseffekten uteblev, eftersom de avskedadelöntagarna inte kunde finna anställning i någonexpanderande privat sektor.Försäljning av statliga företag och naturtillgångar skullei detta läge ha dränerat marknaden på det riskvilliga kapitalsom företagen är i trängande behov av. På samma sätt skulleförsäljning av statens fastigheter ytterligare ha fördjupatfastighetskrisen med uppenbara följder för finanssektorn.Det visade sig med andra ord att det saknades reala ellerom man så vill marknadsekonomiska förutsättningar förden s.k. enda vägen.Regeringens uppgörelse med ny demokrati om denekonomiska politiken -- som regeringen själv valde attbeskriva som en framgång -- visade att detsaknades ett stabilt parlamentariskt underlag för ''den endavägens'' politik. När världsekonomin på nytt försvagadesunder mitten av 1992, och det stod klart att någon draghjälputifrån inte skulle komma, gick den svenska ekonomin överi akut kris. Det blev uppenbart för alla att ''den enda vägen''var en skrivbordskonstruktion; den fanns inte iverkligheten.Den akuta krisenUnder andra hälften av steg räntenivånsnabbt i . Den utlösande faktorn var den tilltagandeeuropeiska valutaoron, som förstärktes av att denekonomiska återhämtningen tycktes utebli.Ränteuppgången avspeglade också en bristande tilltro tillSveriges möjligheter att bemästra sina grundläggandeekonomiska problem. Arbetslösheten steg kraftigt ochbudgetunderskottet föreföll öka okontrollerat.Finanskrisen förvärrades.Sverige mötte denna allvarliga situation med en regeringsom saknade majoritet i parlamentet, som inte ens självansågs ha någon kontroll över budgetunderskottet, som inteavsåg att vidta några åtgärder alls och som inte ansåg sigbehöva någon parlamentarisk strategi eller någon strategimot finanskrisen.Reultatet blev en akut förtroendekris för Sverigesförmåga att hantera problemen och därmed för den svenskavalutan. För att försvara kronan tvingades höjamarginalräntan till . En omedelbar och kraftfullomläggning av den ekonomiska politiken grundad på enbred majoritet i framstod som absolut nödvändig.En sådan förändring fordrade socialdemokratins aktivamedverkan.Motiv för en uppgörelseRedan i augusti månad, innan den akuta krisen kommittill synligt uttryck, tog socialdemokratin initiativet tillöverläggningar med regeringen om en ny ansvarsfullekonomisk politik och en politisk kraftsamling för att värnaden svenska kronan mot den hårda attack som kundebefaras. Bakgrunden till detta initiativ var övertygelsen omatt endast en bred politisk uppgörelse kunde avvärja detomedelbara hotet mot den svenska kronan.KrisuppgörelsernaSedan regeringen övergivit sitt ursprungliga fasthållandeav sin förda politik träffades tre uppgörelser medsocialdemokraterna. träffades enuppgörelse om åtgärder för att stabilisera den svenskaekonomin. Den innehöll åtgärder för en kraftigminskning av budgetunderskottet, dvs. det underskott i deoffentliga finanserna som kan befaras ligga kvar efter enkonjunkturuppgång, en omläggning avarbetsmarknadspolitiken med bl.a. åtgärder för att bringaned arbetslösheten, åtgärder för att stabilisera fastighets-och kapitalmarknaderna och en framtida grundläggandeförändring av sjukförsäkringen.Uppgörelsen ledde till att valutautströmningen tillfälligthejdades. Men den bristande internationella tilltron till detsvenska finansiella systemets stabilitet och den svenskaindustrins konkurrenskraft ledde till en förnyadvalutautströmning. För att fullfölja krisbekämpningenträffade regeringen och socialdemokraterna den 30september en uppgörelse för att stärka det svenskanäringslivets konkurrenskraft genom en sänkning avarbetsgivaravgiften och en minskning avden lagstadgade semestern . Uppgörelsen den20 september fullföljdes genom att åtgärderna blev fullt utfinansierade genom sänkta grundavdrag, uteblivensänkning av den generella mervärdesskatten och höjning avden särskilda mervärdesskatten.I uppgörelsen ingick ett allmäntuttalande om nödvändigheten av att säkerställa ett välfungerande betalningssystem. Det visades sig snabbt varaotillräckligt. träffades enuppgörelse mellan regeringen och socialdemokraterna omen garanti för bankernas och vissa andra kreditinstitutsförpliktelser så att förtroendet för det svenska finansiellasystemet kan upprätthållas.Den valutaoro och spekulation som fällt ettantal europeiska valutor kunde emellertid även efterkrisuppgörelserna hämta näring ur den svenska ekonominssvagheter.Tilltron till krisuppgörelserna äventyrades avregeringsuttalanden om uppgörelsernas otillräcklighet.Krav restes från industrins företrädare och fackligaorganisationer om behovet av ytterligare åtgärder för attstärka industrins konkurrenskraft. Nya uppgifter om attbudgetunderskottet i själva verket skulle bli oerhört myckethögre än vad som tidigare befarats, förstärkte oron. NärRiksgäldskontoret mötte svårigheter på marknaden för attplacera ett obligationslån om vartilltron så försvagad att en ny, ojämförligtmycket starkare, flykt från kronan inträffade. Efter enveckas accelererad valutautströmning, ,uppgavs den fasta växelkursen.Koalition i minoritetVid sin tillkomst valde regeringen blockpolitiken somprincip för sina relationer till trots att den var iminoritet. Inför den annalkande krisen blev ett byte avstrategi nödvändigt. Redan i detta visadekoalitionsregeringen sin brist på beslutsamhet; trots att densocialdemokratiska oppositionen inför det allvarliga hotetmot kronan var beredd att förlösa regeringen ur dessdilemma, tog det för regeringen att besluta sigför samverkan. Att beslutet fattades under stor tvekan visardet fortsatt förloppet.Men vår grundläggande slutsats stannar emellertid intevid det självklara, att en fyrpartikoalition i minoritet, som ipraktiken bestämt sig för att föra blockpolitik, är olämpligför att utöva ett långsiktigt ledarskap under ett kritisktskede.Den bestående lärdomen , och för dendelen även /90, är att under dekommande åren bör ledas av en parlamentariskt stabilregering, dvs. en majoritetsregering som bildas överblockgränsen.5. Det ekonomiska lägetDen låga aktiviteten i den svenska ekonomin harinneburit att arbetslösheten ökat och lönsamheten sjunkit.Det i sin tur har lett till kreditförluster och höjdautlåningsräntor. Effekten blir ännu högre arbetslöshetsamtidigt som statsfinanserna försämras ytterligare.Arbetslösheten, kreditförlusterna, budgetunderskottetoch de höga räntorna påverkar varandra i ett dynamisktväxelverkande förlopp som innebär allvarliga risker för enfördjupning av den ekonomiska krisen och utslagning avföretag och arbetsplatser.Sverige är inne i en depressionsspiral. Det kan utläsas ivikande produktion, ökad arbetslöshet och sämrestatsfinanser.Negativ tillväxt 1993 kommer att bli det som den totalaproduktionen minskar.Trots den kraftiga exportuppgång som kan förväntas skeunder kommer , med denekonomiska politik som regeringen avser att föra, alltjämtatt ha den sämsta BNP-utvecklingen både och 1994jämfört med våra viktigaste konkurrentländer. Ökningen avexporten är med andra ord inte tillräcklig för attkompensera den svaga inhemska efterfrågan.Redan för ett år sedan, och i anslutning tillkompletteringspropositionen 1992, varnade visocialdemokrater för den åtstramning som regeringenvidtog avseende byggandet, den privata konsumtionen ochkommunerna. Tillsammans svarar dessa områden för merän två tredjedelar av den samlade inhemska efterfrågan ochBNP. Det är till stor del effekterna av denna politik som kan utläsas i negativ tillväxt.För 1993 räknar regeringen med att den samladeproduktionen kommer att falla . Värt attnotera är att samma regering trodde atttillväxten 1993 skulle öka med ''den endavägens'' politik. I stället för en ökning av produktionen med20 miljarder kronor blir det en minskning på ungefär 40miljarder kronor.Tabell 3. Jämförelse mellan regeringens BNP-prognoserför 1993BNP-tillväxt 1993Budgetpropositionen 1992+1,3 procentKompletteringspropen 1992+0,4 procentBudgetpropositionen 1993- 1,4 procentÖkad arbetslöshetDen låga aktiviteten i ekonomin leder till minskadsysselsättning och ökad arbetslöshet.På bara har antalet sysselsatta sjunkit med 191 000 personer. Arbetslösheten var uppei 241 000 personer enligt SCB, en ökning med 82 000 . beräknassysselsättningen minska med uppåt 400 000 personer. Det innebär att 400 000 personer ofrivilligt blir en utgift för staten ochkommunerna.Regeringen räknar med att den öppna arbetslöshetenblir 1993. Trovärdigheten i denna prognos kanemellertid starkt ifrågasättas. Hitintills har regeringenkonsekvent felbedömt arbetslöshetens utveckling för 1993:u4,3o4,1Tabell 4. Jämförelse mellan regeringens prognoserför arbetslösheten 1993. Procent.Prognos för 1993Rivstartspropositionen ,7Budgetpropositionen 19924,5Kompletteringspropen 19925,0Budgetpropositionen 19936,2eArbetslösheten har nått en sådan omfattning attekonomins tillväxtmöjligheter skadas. Antaletlångtidsarbetslösa ökar och risken för en omfattande ochpermanent arbetslöshet är överhängande. Detta skulle intebara vara socialt katastrofalt, utan ävensamhällsekonomiskt förödande. I en framtidakonjunkturuppgång skulle riskera att tidigt slå ikapacitetstaket med flaskhalsar, löneglidning och inflationsom följd, och utan att arbetslösheten minskar nämnvärt.De långsiktiga tillväxtmöjligheterna försämras ochinflationsbekämpningen försvåras.Underminerade statsfinanserDet statliga budgetunderskottet kommer enligtregeringen att uppgå till av BNP förinnevarande budgetår. beräknas statensupplåningsbehov uppgå till /93.Orsakerna till de underminerade statsfinanserna skallsökas i den försvagade inhemska efterfrågan, det lågakapacitetsutnyttjandet, finanskrisen och den stigandearbetslösheten.För närvarande försvagas skattebaserna till följd avlågkonjukturen. De offentliga inkomsterna viker, trotsbetydande skattehöjningar. Men framför allt ökar deoffentliga utgifterna, främst beroende på utgifter förarbetslösheten. Enligt regeringen kan minskningen isysselsättningen och ökningen av arbetslösheten förklarauppemot av statens budgetunderskott.Underskotten i statens finanser får omedelbara ochvaraktiga konsekvenser för statsskuldens storlek. Bördanav statsskuldräntorna blir allt tyngre. Under det kommandeåret beräknas statsskulden överstiga . Statsskuldräntorna skjuter ihöjden och beräknas uppgå till 95 miljarder kronorför /94. Räntebördan på statsskulden ärdärmed den enskilt största och snabbast växandeutgiftsposten i statens budget.Även på detta område har regeringen kraftigt felbedömtutvecklingen. beräknadesbudgetunderskottet uppgå till för1992/93. I kompletteringspropositionen trodde man attunderskottet skulle bli . Och nuprognostiserar man det till närmare 200 miljarderkronor.Tabell 5. Regeringens prognos för budgetsaldot 1992/93.Mdr kr.Budgetsaldo 1992/93Budgetpropositionen 1992-- 70,8Kompletteringspropen 1992--101,8Budgetpropositionen 1993--198,3 6. En ny ekonomisk politik 6.1 Mål och inriktningDe övergripande målen för den ekonomiska politikenbör även framgent vara full sysselsättning, ökad tillväxt,stabila priser, rättvis fördelning, regional balans och godmiljö.Det omedelbara syftet med den ekonomiska politikenmåste vara att förhindra den depression som närmarsig och som leder till en omfattande utslagning av företag,förödande massarbetslöshet och undermineradestatsfinanser.En fortsatt ekonomisk tillbakagång innebär att viunderutnyttjar vårt lands produktionsförmåga ochmänniskors vilja till arbete. En depression skulle fåbestående sociala och samhällsekonomiska skador för långtid framöver. Detta måste förhindras.Den ekonomiska politiken måste därför inriktas mot attpå en och samma gång hejda utslagningen:bromsautslagningen av produktionsresurser ökatillväxtmöjligheterna och skapa nya arbetstillfällenåterställa förtroendet för och restaurera finanssektornhävda den uppnådda prisstabiliteten på god europeisk nivåsanera statsfinanserna få till stånd en lägre räntenivåI följande avsnitt redovisar vi socialdemokraternasekonomiska politik.6.2 Internationellt ekonomiskt samarbeteInternationellt samarbete för tillväxt och arbeteLändernas ekonomier är så sammanflätade attmånga ekonomiska problem knappast längre kan klarasmed endast nationella lösningar. Få länder kan t.ex. självaexpandera sig ur en situation med lågkonjunktur ocharbetslöshet, alltför mycket av effekten spiller över tillandra länder och resultaten riskerar att bli underskott ibytesbalansen, inflation och höga räntor snarare än tillväxtoch fler jobb.Den globala ekonomin är ett faktum. Därför krävsinternationellt samarbete kring en politik för ökad tillväxtoch fler jobb.20 miljoner människor är nu arbetslösa i . Sågott som alla länder lider av svag tillväxt och växandearbetslöshet. Förutsättningarna torde vara bättre än på långtid att nu kunna åstadkomma ett brett samarbete kring dengemensamma uppgiften att öka tillväxten och nedbringaarbetslösheten.Inom EG har viktiga initiativ tagits för att få till stånd ettomfattande program för investeringar i infrastruktur somomfattar hela EG. I har den nytillträdde presidentenställt stora infrastrukturinvesteringar i utsikt i syfte attstimulera ekonomin.Svensk socialdemokrati är för sin del starkt engagerad iatt tillsammans med socialdemokratiska partier i andraländer driva på detta samarbete.Den nordiska arbetarrörelsen presenterade den 22januari programmet , vari föreslåsåtgärder med inriktning på att halvera arbetslösheten iEuropa på fem år.Vid socialdemokratiska Europapartiets förstapartiledarmöte i sattes behovetav en ny strategi för full sysselsättning främst. Arbetet på enny sysselsättningsstrategi för kommer att inledas viden konferens i . socialdemokraterkommer att verka pådrivande i detta arbete.Det är ett starkt svenskt intresse att alla möjligheter tillsådant samarbete tas tillvara. Regeringen bör i alla deinternationella organ där den företräder verkapådrivande i arbetet på att få till stånd ett samarbete förtillväxt och arbete. Det gäller framförallt i och isamarbetet med EG. Detta bör som sin meningge regeringen till känna.Det västeuropeiska valutasamarbetetUnder höjdes gradvis ambitionsnivåernai det valutapolitiska samarbetet i . Sedan 1987gällde helt oförändrade växelkurser mellan de deltagandeländernas valutor; de möjligheter till justeringar avvalutakurserna som systemet medgav utnyttjades inte. Istället inleddes arbetet på att vidareutveckla samarbetet formell valutaunion, där ländernas valutor efter en långtids fasta växelkurser skulle överges och ersättas av engemensam valuta.Samarbetet ansågs länge mycket framgångsrikt. Dettillskrevs en avgörande betydelse för de stora framgångarsom uppnåddes i när det gälldeatt få ner inflationen och att minska skillnaderna mellan deolika ländernas inflationstakt. De uppenbara fördelar somstabila och förutsebara växelkurser har för handeln mellanländerna kom också allt mer i förgrunden allt eftersom denekonomiska integrationen i vidareutvecklades.Men har också problemenoch nackdelarna kommit att bli allt tydligare. Fastaväxelkurser mellan länderna i innebär atträntenivån och penningpolitiken måste samordnas, liksomatt valutarörelserna mot omvärlden -- t.ex. dollarn -- blirgemensamma. Detta skapar stora problem när denekonomiska situationen skiljer sig alltför mycket mellan desamarbetande länderna. har präglats avjust detta tillstånd. Inom samarbetsområdet fanns samtidigtbetydande områden som kännetecknades av akutöverhettning av ekonomin, som krävde åtstramning för attbemästra en stigande inflation, liksom andra områden somgenomlevde en djup och långvarig lågkonjunktur.Följden blev att hela tvingades leva med demycket höga räntor som den tyska satte för attdämpa överhettningen i den tyska ekonomin. Därmed komvalutasamarbetet i praktiken att innebära att t.ex. denengelska ekonomin stramades åt mitt i den kraftigastelågkonjunktur som upplevts i mannaminne.Ett samarbete som är skapat för att ge ökadsysselsättning och välfärd misskrediteras när det för allasynliga resultatet i stället blir ökad arbetslöshet och minskadvälfärd.Påfrestningarna inom valutasamarbetet blev underhösten så starka att närmare hälften av de deltagandeländerna tvingades devalvera eller lämna systemet. Trotsdetta har oron bestått och hela systemetsöverlevnadsmöjligheter sätts i fråga. Den vidareutvecklingen mot en valutaunion fortsätter attförberedas men måste nu betecknas som mer osäker äntidigare.De svårigheter som demonstrerats att i ekonomiermed olika ekonomisk utveckling bedriva en gemensampenningpolitik skulle också kunna känneteckna envalutaunion. Visserligen skulle inte starka spekulativavalutaflöden kunna utlösa kriser inom en valutaunion på detsätt de gjort inom EMS, men problemen som följer av attstörningar i ett land sprids till de andra deltagande ländernakan bli än svårare att bemästra i en valutaunion. En mycketlångtgående samordning av de deltagande ländernasekonomiska politik skulle kunna minska riskerna för en delsådana störningar, men det skulle kräva överstatligabeslutsmekanismer framför allt på finans- ochbudgetpolitikens område som det är tveksamt ommedlemsländerna är beredda att underordna sig.En annan faktor som gör valutaunionen mer osäker i dagän tidigare gäller hur stort område som skulle komma attingå i unionen. och har redan iMaastricht tillförsäkrat sig rätten att stå utanför. Tysklandhar beslutat att inte ansluta sig utan att först fatta ett särskiltbeslut därom i Förbundsdagen när inrättandet av unionenstår för dörren.Dessutom är det osäkert hur många länder somkommer att klara de konvergensvillkor om inflation,budgetunderskott och statsskuld som bl.a. måste uppfyllasför att ett land skall kunna delta. är detenligt senaste prognos endast ett land, ,som klarar alla dessa tre villkor. klarar bara ett avvillkoren. , tillsammans med och ,klarar inte något av kraven.Med hänsyn till den oklarhet som råder om detframtida valutasamarbetets karaktär och omfattning är detnaturligt att inte nu binder upp sig för en automatiskanslutning till den gemensamma och dengemensamma valutan.Europa behöver ett penning- och valutapolitisktsamarbete för stabilitet, låga räntor och en låg inflation.Den situation som hade på valutamarknadenhösten ligger i ingens intresse. Men det är viktigt attdet finns en jämbördighet mellan det ekonomiska och detmonetära samarbetet. Därför bör , om vi blirmedlemmar, vid de möten som 1996 skall lägga fast denärmare formerna för det fortsatta samarbetet verka för attlika ambitiösa gemensamma mål fastläggs för sådanafaktorer som tillväxt, sysselsättning och social välfärd somde gemensamma målen för det monetära samarbetet. Dettabedömer vi som en förutsättning för att EMU skall kunnauppfylla de mål om bland annat hög sysselsättning och högsocial skyddsnivå som ställts upp i Maastrichtavtalet.Intill dess ett positivt resultat från regeringskonferensenföreligger bör bevara sin handlingsfrihet vad gällerden gemensamma valutan och centralbanken.6.3 En politik för ökad tillväxtSedan trendbrottet i världsekonomin i samband denförsta oljekrisen harproduktionsförmågan i ekonomi fortlöpandeförsvagats. Den industriella basen har krympt -- trotsuppgången . Investeringari och underhåll av infrastrukturen har trängts ut från deoffentliga budgetarna av ökade transfereringar ochkonsumtion. Utbildning och forskning, särskilt sådan somhar direkt betydelse för industrins utveckling, har inteutvecklats tillräckligt för att motsvara de krav på snabbförändring som den hårdnande internationellakonkurrensen ställer.Under senare år har den globala konkurrensenytterligare hårdnat. Det skärper kraven på en politik, somsyftar till att återupprätta som industrination. Detkan bara ske genom att vår konkurrenskraft är godsamtidigt som produktiviteten och reallönerna är höga.Sverige skall inte vara ett land som konkurrerar med lågareallöner. Konkurrens skall bygga på produktivitet ochkvalitet i produktionen.Teknisk utveckling, höjd kompetens och ökadproduktivitet är nyckeln till industriell återhämtning.