mot · GG02Bo232 · 1993-01-26 00:00:00 — Den sociala bostadspolitik som har förts i vårt land ändasedan slutet av hade fram till gått utvecklingsstörda människor helt förbi. Denomsorg som de flesta av dem behöver kunde de få endastunder föutsättning att de var beredda att avstå från normalabostadsförhållanden och att leva hela sitt liv i ett kollektiv.Det var t.o.m. så att en kollektiv livsmiljö ansågs vara vadutvecklingsstörda människor behövde.All vår erfarenhet och all tillgänglig forskning talaremellertid för motsatsen. En egen bostad är lika viktig förden som är utvecklingsstörd som för alla andra. Ettindividuellt anpassat stöd ger de bästa förutsättningar för ettrikt liv efter egna intressen.Stor förväntanDet var därför naturligt att man med stor glädje och enenorm förväntan tog del av beslut omatt förbättra boendeförhållandena för äldre, handikappadeoch långvarit sjuka. I propostionen (1984/85:142) uttaladesbl.a., att alla människor har rätt till en bostad där frihetenoch integriteten är skyddad. Där sades också att allamänniskor -- oberoende av behovet av stöd, hjälp ochvård -- har rätt till en bostad med god tillgänglighet och godutrymmes- och utrustningsstandard i en miljö som gerförutsättningar för ett aktivt deltagande i samhällslivet.Bostadsförsörjningslagen ändrades som en följd avriksdagsbeslutet. Kommunernas ansvar för atttillhandahålla goda bostäder åt alla slogs fast.Möjligheter öppnades för landstingen och kommunernaatt få de då förmånliga statliga lånen för att bygga bostäderför omvårdnadskrävande människor som varithänvisade till att bo på stora institutioner eller underovärdiga förhållanden i andra kollektiva miljöer.Några år senare infördes också ett särskiltstimulansbidrag för att skynda på utbyggnaden av godaprivata bostäder i gruppbostadens form, där godomvårdnad skulle kunna kombineras med en godbostadsstandard.En för utvecklingsstörda vuxna människor mycketpositiv utveckling inleddes. Vi har sett vilken glädje manhar känt över att få ett eget hem. Glädjen har varit storockså hos anhöriga. Personal vittnar om att deras attitydertill dem som de skall stödja har förändrats. Att arbeta i enpersons eget hem är nämligen något annat än att ge vård ochomsorg i kollektiva former. Även om inte allt har varitproblemfritt finns det dock inte något som motsäger våruppfattning, att den utveckling som inletts ärutomordentligt positiv och måste ges möjligheter att fortgå.Förbytt i sin motsatsVi kan nu konstatera att den positiva utvecklingen påkort tid förbytts i sin motsats. På många håll i landetifrågasätts utvecklingsstörda människors behov av ''enbostad med god tillgänglig och god utrymmes- ochutrustningsstandard i en miljö som ger förutsättningar förett aktivt deltagande i samhällslivet''. Också i hargång efter annan detta behov ifrågasatts. Man har gettsignaler ut till landet, att ambitionsnivån från mitten av1980-talet var för hög.Nu har av allt att döma dessutom alla statligastyrinstrument försvunnit och det är fritt fram förhuvudmännen att bygga efter lokala ambitioner. Eftersomden insikt som riksdagsbeslutet byggde på intefinns spridd ute i landet och huvudmännens ekonomi ärkärv betraktas den bostadsstandard som är gängse ivårt land som överstandard när det är fråga om dem som ärutvecklingsstörda. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att fullfölja beslut1985 om att förbättra boendeförhållandena för äldre,handikappade och långvarigt sjuka.