mot · GG02K322 · 1993-01-26 00:00:00 — En förutsättning för demokratins bibehållande ochutveckling är att det finns människor, som är beredda attavstå från komfort och egen för att i stället ägna sigåt det allmänna för en av sitt liv. Dåmåste också det allmänna, stat, landsting och kommun,vara berett att kompensera dem för det materiella bortfalletav vad de eljest skulle kunna få i sin civila gärning, medandra ord ge en hygglig betalning för fullgörandet av detpolitiska arbetet. Om detta har också rått ensamstämmighet mellan de politiska partier, som bär uppden svenska demokratin.Det har av naturliga skäl alltid varit besvärande förpolitiskt valda förtroendemän att fatta beslut om sina egnaarvoden. Det gäller också riksdagsledamöter. De har i dettahänseende också varit -- inte onaturligt -- särskilt känsligaför olika påhopp i massmedierna med anklagelse för att skosig. Massmediernas representanter, som ju i regel intekännetecknas av vare sig helhetssyn, realism eller förståelseför politikers problem -- och sällan för någon känsla fördessas demokratiska uppdrag -- har inte bidragit till att lösaproblemen. De har tvärtom försvårat dem och bär därmedockså ett ansvar för demokratins problem i dagens Sverige.De bär en stor del av skulden för att det kan vara svårtatt få kompetenta personer att ställa upp till omval förpolitiska förtroendeuppdrag. Självfallet gäller detta ocksånyrekryteringen.Sannolikt lever en stor del av den svenska allmänheten ien total villfarelse om svenska riksdagsledamötersersättning för utförandet av det politiska uppdraget. Mångatorde tro att det rör sig om ,''fallskärmsavtal'' och massor av olika förmåner. De vägrarsannolikt att tro, att det rör sig om ett arvode på ,usla pensionsförmåner och inga egentliga förmåner alls --att färdas kostnadsfritt från bostaden till upplevsknappast som en stor förmån.Riksdagen hade äntligen kommit fram till ett systembeträffande arvodets storlek, som var automatiskt och intekrävde detta eländiga ställningstagande vart och vartannatåt. Men det varade inte . Redan 1989 skulleriksdagsledamöternas arvoden frysas. Ingen hade juförutsett, att de grupper som ganska vettigt villejämföras med plötsligt fick en riktigt rejäl lönehöjning -- dehade ju släpat efter så . Men detta fick naturligtvis intekomma riksdagsledamöterna till del. Därför en frysning,som har bestått . Fegheten torde bestå. Det tordevara svårt och förbli svårt att samla en majoritet för attbesluta om att den ordning skall tillämpas, som man en gångvar rörande överens om. Kanske kan det sägas attdemokratins problem i i viss mån står i direktproportion till viljan och förmågan att stå för vad man engång efter ingående prövning har kommit fram till.Något särskilt yrkande behövs inte på denna punkt.Bevisbördan åvilar så att säga dem, som inte vågar låta denen gång beslutade lagen gälla, dvs. de som kräver att 1989års arvodesstopp för riksdagsledamöter skall fortsätta attgälla.Detta, liksom en del av de pensionsbestämmelser sombeslutats, får dock dessutom konsekvenser för alla deriksdagsledamöter, som är pensionerade och hade trottatt de skulle kunna få åtnjuta åtminstone en visskompensation för de uppoffringar, som de gjort för att istället ägna sig åt ett politiskt värv, som samhället i varje fallsagt sig uppskatta.Tidigare ansågs statsanställda, som tog på sig ett politisktuppdrag , vara särskilt gynnade. Kanske vardet så. De fick uppbära en del av sin ''vanliga'' lön ocksåunder tiden som de fungerade i . Så småningomblev det tvärtom! I dagens läge är de riksdagsledamöter somkommer från en statlig tjänst i sin ''civila'' gärning särskiltmissgynnade.I flertalet fall är det fråga om en individuell lönesättning.Den som är riksdagsledamot och därmed tjänstledig fråndet ordinarie arbetet hör självfallet inte till dem, för vilkanågon facklig organisation slåss för en löneuppflyttning.Det betyder, att vederbörande -- ju han/hon ärpolitiskt verksam -- halkar efter i lönehänseende. Och envacker dag är pensioneringen där. Och pensionen baseraspå lönen, som inte har följt med, eftersom vederbörandehar varit tjänstledig för fullgörande av ett politiskt uppdrag.Till följd av det politiska engagemanget blir alltså pensionenlägre än vad den annars kunde ha blivit. Det finns mångasådana exempel bland dem, som varit verksamma iriksdagen.Kanske för att undvika den här situationen finns detdock en klausul, som berättigar en tidigare riksdagsledamottill en maximal ersättning av avriksdagsarvodet -- efter 12 fullgjorda riksdagar! Dennablygsamma ersättning har förutsatts skola utgå till allaberättigade. Så har dock ej blivit fallet för de tidigarestatsanställda. För den egne företagaren eller den tidigareprivatanställde uppstår aldrig några problem. Men för dentidigare statsanställde ställs krav på samordning av hanspension som statstjänsteman och som riksdagsman. Medtanke på att riksdagsarvodet alltid varit så lågt -- ett av delägsta i -- tar i regel statstjänstemannapensionenhelt över den eventuella riksdagspensionen. Men de 16procenten? Ja, även de vill man helt orimligt ''samordna'',varför i realiteten den f.d. riksdagsledamoten måstebeklaga, att han/hon inte i stället ägnade sina sistaförvärvsår åt att slåss för en löneuppflyttning.Detta var uppenbarligen inte vad avsåg skullehända. Den inträffade situationen måste rättas till. Det bördärför stipuleras, att samtliga tidigare riksdagsledamöter --allt från ledamotskap och nedåt i en fallande skalaenligt nuvarande bestämmelser -- skall uppbära ettpensionstillskott, som uppgår till avriksdagsarvodet, oavsett övriga pensionsbestämmelser.Uppräkningen till från hängersjälvfallet samman med den sedan så länge frusna höjningenav arvodet för riksdagsledamöter och bör dessutom på ettbättre och mer rättvist sätt ge kompensation för den långatiden i det allmännas tjänst. Med hänvisning till vad som ovan sagts hemställsatt beslutar att som särskilt pensionstillskott tilltidigare riksdagsledamot skall utgå maximalt avriksdagsarvodet enligt nuvarande regler för tjänstgöringutan sammankoppling eller samordning med eventuelltövriga pensionsförmåner.