mot · GG02Fi402 · 1993-01-11 00:00:00 — När en avdelning efter kanske ettår -- och kanske 20 sammanträden -- redovisar sitt förslaginför hela revisionen blir det lätt en diskussion omsakområdet, polis, skola eller vad det nu kan var utifrånegna erfarenheter. Det är betydligt svårare att få endiskussion om metodfrågor.Var det tillräckligt att i en enkät tillfråga 200 avnämare?Vad gör man om statlig myndighet vägrar att ge revisionenbegärda upplysningar? Vilken intressegrupp kan antas varamesta motståndare till att effektiviteten i en viss verksamhetgranskas, och finns det risk att vi i den här granskningen harlurats därför att den gruppen på olika sätt sökt påverka oss?Problemet ligger alltså i att vid tidsbrist -- sammanträdetkanske har börjat 7.30 för att vara klart föreutskottsgruppernas försammanträden kl 9 -- så hinner manbara beröra sakområdet men inte inte metodfrågorna.Detta är olyckligt eftersom det väsentliga med en revisionsom kan granska hela statsverksamheten just är att den kanutveckla metoder för mätning av effektivitet och sätt attjämföra riksdagsbeslut med vad som sedan verkligenskedde.Samverkan med utskottSamarbetet mellan revision och utskott fungerar enligtmin mening bäst om utskottet inte bara ställer sig fråganvilka uppslag till granskning man tycker sig böra sända tillrevisionen utan också säger sig att den här aspekten villutskottet självt granska.Ett utskott kan säga sig att i treårsbudgeteringen har vinästa år att behandla t.ex. högskolan. I den finns ettproblem som utskottet har stött . Året innan kanutskottet då begära att en viss funktionsfråga blir belyst medhjälp av en handläggare som tidigare behandlat likartadefrågor inom andra sektorer. Man har kanske en träff medvederbörande . Ber honom eller henne attinför sommaren komma tillbaka med ett förslag tilluppläggning av studien. När man återkommer till höstenläggs två eller tre sammanträden -- eventuellt medinkallande av utomstående man kan fråga ut -- där olikaalternativ diskuteras. Men man skriver ingenting nu iutskottets namn. Men när man behandlarproposition och motioner inom hela högskoleområdetlägger utskottet in ett avsnitt just om det man trängt djuparein innan. För helt klart är att en granskning ochutvärdering aldrig kan vara något man stressar fram just närman är som mest upptagen med ett stort ärende.Den personal som utskottet kan behöva för enuppföljning eller för djupare granskningar måste nogdefinitionsmässigt hämtas utifrån. Antag att riksdagenanställde en person extra till utskott för att bistå i dettaarbete. Det skulle inte dröja förrän vederbörande skullevara involverad i det vanliga arbetet med att skrivaavslagsmotiveringar på motioner och göra juridiskt riktigaklämmar. Dessutom kan man inte bli bra påförvaltningsrevision om man bara får impulser inom ettdepartementsområde. Det ger en helt annan effekt om manfår arbeta tillsammans med andra och då kan geoch ta ifråga om metodutveckling. Detta är f.ö. också ettskäl till att jag är skeptisk till att man i riksdagsrevisionenskansli inför strikta ansvarsområden utifråndepartement/utskott. Det finns skäl att indelastatsverksamheten i tårtbitar. Men särskilt i ett litet land ärdet en stor nackdel att impulser har så svårt att tränga översektorsgränser. , departement och utskott inomen sektor tenderar att hålla ihop.Vilka är aktörerna?I sjukvårdsärendet valde jag medvetet att låtaavdelningen kraftsamla på information ute frånverkligheten. Vi hade naturligtvis kunnat inleda med attfråga och landstingsförbundet vad som ärbra och dåligt. Vi skulle säkert ha fått pärmvis medinformation. Men om något är fel inom en sektor lönar detsig föga att som primär informationskälla ha aktörer som ihög grad är ansvariga för att det gått som det gått.Jag hade hoppats att vi skulle ha kunnat göra ett försöktill studie av vilka aktörer som format den svenskasjukvården. De områden som i nära två årtiondenpekat ut som angelägna att förstärka -- primärvård,psykiatri och äldreomsorg -- ökade inte alls i sammaomfattning som den tunga sjukhusvården.Men släppte vi det försöket. Det varmetodmässigt för svårt att kunna klarlägga detta spel mellanolika aktörer. Men på slutet fick vi en god hjälp avremissinstanserna. Ty rader av remissvar sade föga elleringet av intresse om de svåra avvägningsfrågorna menvisade desto tydligare hur man ansåg sig trampad på tårna.Jag var mycket glad över remissvaren, särskilt de mestnegativa. De sade föga om sakområdet men desto mer omremissinstanserna.Jag tror allmänt att politiker kan ha större nytta avremissvar för att få en bild över olika aktörers ochsärintressens värderingar och taktik än man har avremissvaren för belysning i sak av det aktuella området.Det är ett problem att ledamöter i utskotten så sällanhinner berätta för kolleger i andra utskott om deerfarenheter man har av myndigheters och andra aktörersmetoder i strävanden att påverka . Kvalitén iriksdagsbeslut skulle självklart ha varit större om detfolkvalda organet varit mer medvetet om hur påtryckare avolika slag agerar gentemot . Det går naturligtvisinte att dra en absolut gräns, bl.a. därför att åtskilliga avriksdagens ledamöter också ser sig som företrädare för denena eller andra sektorn. Detta är inget konstigt, men inompartierna borde man mer seriöst än jag tror man gjort hittillsdiskutera etiska problem kring vilka partsföreträdarerimligen inte bör sitta i sakutskott. Jordbruk och utbildningär två exempel.Det sektoriserade samhälletDet verkar oerhört svårt att i den svenska miljön fågenomslag för åtgärder som går över sektorsgränserna. Föregen del upplevde jag detta starkt i polisärendet inomrevisionen. Efter ganska få sammanträden stod det klart attfrågan om brottsförebyggande bara till liten del är en frågaom polis. De avgörande impulserna om en person blirallvarlig brottsling eller inte kommer i de flesta fall tidigt,före eller under tonåren. Den avgörande frågan blir därförom vi kan få till stånd en samverkan mellan skola,socialtjänst, hem och föreningsliv och naturligtvis ocksåpolis. Vi kan optimera var och en av dessa sektorer, menförmår de inte samverka blir resultatet klent.Fördelen när utskottet självt gör granskningen ärsjälvfallet att ledamöterna ju kan sakområdet och väl vetvad riksdagsbeslutet var avsett att leda till. Nackdelen är saknar överblick och därför kan ha svårt att bedömavilka trögheter som måste betecknas somanmärkningsvärda.En mycket intressant iakttagelse under det år utskottetarbetade med gymnasieärendet var vilken drastisk skillnaddet var mellan elever, lärare och administratörer. De elevervi talade med var oerhört öppna och spontana. De ägnadesig nästan helt åt viktiga frågor i undervisningen, särskiltden kvalitetsfråga som ligger i vilken avgörande skillnad detär om man har en bra eller dålig lärare i undervisningen.Det är väl det minne man har från den egna skoltiden, mendagens elever visade med oerhörd tydlighet att dåliga lärareär skolans dominerande problem. Lokaler, läromedel ochalla de administrativa frågor som ofta diskuteras är i sakytterst marginella jämfört med detta.Jag är rätt säker på att om vi baserat vårt arbete påmaterial från eller de vanliga aktörerna skulledetta inte ha kommit fram med samma skärpa som när vigick ut till elever. Den information vi fick från skolledareoch lärare var långt mindre engagerad och gällde mermarginella frågor. Den avnämarundersökning vi beställdeför att få synpunkter från arbetsliv och högskola på elevernafrån gymnasiet var ytterst intressant, inte bara i denuppmärksammade delen om dålig förmåga att skrivasvenska. Det som förvånade mig, som inte tidigare sysslatmed skola, var att så ytterst lite av informationen hittillshämtats från avnämare och elever medan skolans''producenter'' (lärare och administratörer) alltid hörs.På motsvarande sätt i polisärendet. Det är i mycketpolisernas egna intressen som kommit fram i debatten. Desåvitt jag förstår mycket allvarliga bristerna i polisensarbetsmetoder, särskilt i den genom decennierna mycketstarkt expanderande polisiära kontorsverksamheten harinte alls kommit fram lika tydligt. Hela verksamhetenkännetecknas av obalans mellan anställda och utrustning,av bristande ledning (däremot vimlar det av chefer) ochdålig förmåga att analysera och skriva. Det synes uppenbartatt långt större intresse ägnats frågan att få fler poliser än attfå ut effekt av dem man har.Jag vet självfallet inte hur man diskuterat dessa frågor ijustitieutskottet. Men kan det vara så att om man uppleversig stå nära en verksamhet blir dagsläget lätt betraktat somnågot nästan självklart rätt, alltså att man tar sin referensfrån hur det är i stället för att söka jämföra med hur detarbetas i andra länder eller andra samhällssektorer. Ändå ärdet ju inte de flesta svenska poliserarbetade ute bland folk och inte på kontor.Referens och balansMin egen erfarenhet från försvarsområdet är att jagskulle ha varit chanslös mot militärerna om jag låtit derasunderlag bli styrande för mina beräkningar ochöverväganden. Man måste ha någon form av referensutanför det just aktuella. När det gäller försvaret är tresådana referenser rätt självklara för den som vill bilda sig enegen uppfattning. Se hur man gör i andra länder. Närmilitären här säger att rullande värnpliktsutbildning är enomöjlighet så kan det inte vara en allmängiltig sanning närFinland alltid tillämpat sådan utbildning och inte förstår hurvi kan ha ett system där man nyttjar anläggningarna baradelar av året. Man kan jämföra bakåt i tiden. Den utdragnadiskussionen kvalitet -- numerär under senare årtionden harju en nästan exakt parallell i motsvarande debatt . Varför skulle de fånigaste argumenten från dengången tillmätas större vikt nu? Och den tredje jämförelsenär med andra delar av offentlig sektor. Den fallandeproduktiviteten i försvaret under senare årtionden har jumycket klara paralleller med motsvarande utveckling inomskola och sjukvård. Problemen med den hierarkiskaorganisationen där överordnade nivåer söker tala om förnivåerna under hur de ska handla men där man är mycketdålig på att analysera vad som reellt åstadkoms är till stordel gemensamma i hela den offentliga sektorn.Den person som tillbringat hela sin tid i en vissverksamhet kan säkert oerhört mycket om detaljer inomdenna. Men det hela blir till slut en cirkel där man hela tidenrefererar till det invanda.Det grundläggande problemet i -- utöver attden allmänt håller på att storkna till följd av för storbelastning -- är att finna en balans mellan kunskap pådelområdet (vilket utskottet står för) och den vidareöverblick som möjliggör att erfarenheter förs mellansamhällsområden och att gemensamma metoder för godhushållning kan utvecklas. Allmänt tycker jag att alltförmycket intresse ägnas åt tänkbara förändringar ikammarens arbete medan den långt viktigare verksamheteni utskott och som beslutsorgan inte alls ägnassamma intresse. Med hänvisning till det anförda hemställsatt beslutar om sådana former förriksdagsarbete och förvaltningsrevision som anges imotionen.