mot · GG02L606 · 1993-01-26 00:00:00 — Staten och den enskilde Att söka sin rätt -- att få sin rättFöre skadeståndslagens tillkomst fanns ingaallmänna regler om statens och kommunernasskadeståndsansvar i samband med myndighetsutövning,endast regler för vissa speciella fall. Den förhärskandeuppfattningen var att det allmänna inte kunde åläggas någotskadeståndsansvar, vilket ytterst kunde härledas urprincipen om statens ofelbarhet. De skadelidande varhänvisade till att försöka få ut ersättning från de tjänstemänsom kunde visas ha felat. luckradesuppfattningen upp i rättspraxis.1972 års skadeståndslag innebar visserligen enförbättring men lagen innehöll väsentliga inskränkningar iskadeståndsansvaret. Genom en lagändring togsvissa begränsningar bort genom att 3 kap 3--5§§ i lagen upphävdes samt gjordes en mindre jämkning iregeln om rätten att föra talan om skadestånd på grund avfel av de högsta statsmakterna och dömande instanserna.Samma år tillsattes kommittén (Ju 1989:03) för att se överreglerna om det allmännas skadeståndsansvar. Kommitténberäknas presentera sina förslag . Förslagenkan leda till en ytterligare utvidgning av det allmännasskadeståndsansvar.Det är många som lidit skada på grundav handlingar och underlåtenheter från stat och kommun.De flesta har gett upp i sina försök att få rätt mot stat ochkommun, ett mindra antal har dock inte velat finna sig i enorättvisa, som de uppfattar det, och har under många årkämpat för upprättelse och ersättning. Ett par har lyckats.Det ena fallet är , det andra är LarsLorenius, vilka båda fått ersättning av staten efter mångårigkamp (1990/91:LU27, 1992/92:JoU1).I detta sammanhang må även nämnas att staten ''exgratia'' betalat ut ersättning till dödsbona efter personersom förolyckades vid flygolyckan i den 8 maj1989 (1989/90:LU39, 1990/91:LU7).Frågan om ersättning ''ex '' har ocksåuppmärksammats i betänkandet 1985:26 -- Enöversyn. I betänkandet framhölls att i enskilda fall därstarka billighetshänsyn talade för skadestånd kunde JOanvända sig av sin rätt att göra framställning till regeringenom ersättning till den skadelidande ''ex '' (s 236--237).Utvecklingen har gått från enrestriktiv inställning i fråga om det allmännasskadeståndsansvar till en mera öppen hållning, kanskeockså en vilja och beredvillighet att ställa till rätta ochgottgöra gångna tiders försumligheter och övergrepp.Det är alltså dags för stat och kommun att göra bokslut.Räkningen med offren och alla de andra som for illa isystemet måste göras upp.Hur en verksamhet som går ut på att det allmänna ''exgratia'' eller av billighetshänsyn eller av andra rimliga skäl ividgad omfattning bör betala ersättning till skadelidandeeller andra som farit illa av handlingar och underlåtenheterfrån stat och kommun, inklusive landstingskommun,kommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet,vilka händelser kan ligga långt tillbaka i tiden, börorganiseras eller finansieras är inte givet. Dessutom måsteklara och lättfattliga regler för ersättning skapas.För en del som drabbats kanske det räcker medupprättelse eventuellt med en symbolisk ersättning. Ävenden frågan bör redas ut. Det kanske till och med i mångafall skulle kunna räcka med att statsministern i egenskap avjust statsminister eller den tidigare statsministern ellerannan lämplig person i ansvarig ställning skriver ett enkeltbrev, upprättelsebrev, till den berörde. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att det måste skapas ökadeförutsättningar för de personer som lidit skada eller påannat sätt farit illa av handlingar eller underlåtenheter frånstat och kommun att få ersättning från det allmänna ''exgratia'' eller av billighetshänsyn eller av andra rimliga skäl,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att utreda förutsättningarna ochformerna för att ge upprättelse åt personer som lidit skadaeller på annat sätt farit illa av handlingar ellerunderlåtenheter från stat eller kommun.