mot · GG02K321 · 1993-01-26 00:00:00 — Riksdagsledamöter -- eller bara regeringenstransportkompani?All offentlig makt utgår från folket heter det sombekant. Frasen placerar den valde riksdagsledamoten ifokus för den nationella politiken. Men de stoltaformuleringarna döljer en politisk verklighet som nog allakänner, men få är nöjda med. Vi kan se det i olika fenomen:En allt större distansering av det politiska livet frånvardagen utanför. En ökande skepsis bland inte minst ungamänniskor gentemot partipolitiken. Färre och färremänniskor har en personlig kontakt med en politiker. ''Expertifieringen'' av politiken, och bara det faktum attantalet beslut är så många att inte ens de ansvarigapolitikerna själva lyckas hålla reda på allt, gör attperspektivet har förvridits.Perspektivet måste i stället vara den enskilderiksdagsledamotens. Den förtroendevalda politikern, honsom har ett väljarmandat att förvalta, människorsförtroende att motsvara och en egen övertygelse att driva.Det är han eller hon som har ett förtroendeuppdrag, intepartiorganisationer, kanslier, riksdagstjänstemän ellerregeringstjänstemän. Utan detta i fokus, kommerriksdagsmannen -- och därmed folkets valde representant --att förbli längst ner i den politiska hierarkin.Riksdagen fattar tusentals beslut . Man kan sägaatt riksdagsmännen är mäktiga, men maktlösa. Vi fattarbeslut och tar formellt ansvar för oerhört mycket, men detreella inflytandet över besluten är för var och enförsumbart.1. Inför personval!Att vara riksdagsman ska vara ett personligtförtroendeuppdrag, ett sätt för väljarna att medvetet läggamakt och ansvar för det gemensamma på någon som de harförtroende för. Hon ska inte vara någon expert, honbehöver inte ha någon särskild utbildning eller kompetens,men hon ska vara förtroendeman. Hon ska kunna avsättasom hon inte motsvarar förtroendet. Hon ska vararedovisningsskyldig gentemot sina egna väljare, inte främstmot media, partier eller regering.Så borde det vara, men så är det inte . De ''listval''eller ''partival'' vi har i är egentligen ovärdigaen verklig demokrati och påminner mycket lite om hur detborde vara. De ger väljarna mycket små möjligheter attpåverka vem som väljs till riksdagsman. Ett fåtal harmycket stor makt. Man måste vara partimedlem för att allskunna påverka valsedeln, som de allra flestaväljare inte är medlemmar i något parti. I realiteten är detinte ens alla partimedlemmar utan ett litet fåtal som har detavgörande inflytandet.Det politiska intresset riktas därför inåt motpartibyråkratin i stället för utåt mot väljarna. Andraegenskaper än att verkligen vara den välkända,respektingivande och självständiga förtroendemannen blirviktigare. Sammanträden blir viktigare än kontakter medväljarna. Smidighet blir viktigare än självständighet.Kompromissen blir viktigare än övertygelsen. Samtidigtsom många politiker klagar över att det är så svårt att nå utmed sitt budskap till väljarna, undrar nog fler och flerirriterade väljare hur man gör för att nå in med sitt budskaptill politikerna!Den beryktade partipiskan -- där ledamöterna primärtges utrymme att ha en egen uppfattning i frågor som deflesta inte tycker är så viktiga -- måste ersättas av enväljarpiska och väljar-morot.Annars blir partierna inte de dynamiska, modernaforum för politisk debatt som de borde vara. I stället blir dealltmer åldrande folkrörelser, med allt mindre folk och alltmindre rörelse. Det är ett svek mot de väljare virepresenterar och det är i förlängningen en fara fördemokratins trovärdighet. Om demokratins institutionerföraktas, kommer även demokratin i kläm.Den personvalskommitté som arbetar måste landa påen slutsats som innebär en dramatisk förändring ochverkliga personvalsinslag. Varje försök till kosmetiskaförändringar där det mesta förblir vid det gamla, vore ettsvek mot våra uppdragsgivare.2. Färre ledamöter -- större möjligheter!Sverige har orimligt många riksdagsledamöter, där varjeledamot har orimligt litet inflytande. Det leder till fleraproblem. Många ledamöter blir naturligtvis onödigt dyrt,vilket i sin tur leder till att varje ledamot har orimligt dåligaresurser till sin hjälp i sitt arbete och det blir ständiga bråkom vad får kosta i fråga om löner.Riksdagsmännen är många och behandlas därefter. Mankan utan att överdriva säga att ledamöter stårlängst ner i den politiska hierarkin, och så känner nogmånga också. Vi är som en skolklass som bevakas av lärareoch rektorer. Detta bekräftas också av de informellakarriärstegar -- statusmässigt och lönemässigt -- som finns istatlig förvaltning. Att vara chef i ett ellerregeringen underställt verk betraktas av många sombetydligt ''finare'' än att vara en av många relativt anonymariksdagsmän. Åtminstone betalas det betydligt bättre.Det stora antalet riksdagsmän leder också naturligt tillden felaktiga tron att varje riksdagsman ska vara ''expert''på sitt område. Den är en mänsklig reaktion för att klara sigi ett system som inte tillåter några förtroendemän utan baraanvändbara experter. Men i längden kan interiksdagsmännen betraktas som en ''resurs'' åt kanslier,partier eller regeringskonstellationer. I längden är det intefler experter vi behöver utan fler ansvariga förtroendemän. ''Expertifieringen'' gör mentala tjänstemän avförtroendevalda politiker. Politikerrollen, det genuinapolitiska ledarskapet, nonchaleras och alla blir sin egenrådgivare och utredningssekreterare.Demokrati mäts naturligtvis inte i antalet riksdagsmän,utan i kvaliteten i kontakterna mellan väljare och valda.För att ändra detta bör antalet riksdagsledamöterhalveras och deras personliga resurser byggas ut kraftigt. Imånga länder är det självklart att en parlamentariker intefrämst är en utredningsekreterare eller telefonsvarare. Istället ges hon möjligheter att både i och ivalkretsen få hjälp med allt som gör kontakterna medväljarna så enkla och så bra som möjligt. somantalet halveras bör därför varje riksdagsman få personligtillgång till en politisk assistent i och en ivalkretsen. Därutöver slopas alla ''gratis'' resor och andramateriella förmåner och ersätts med ett rejält tilltaget årligtbelopp för den politiska verksamheten, för väljarkontakteroch för kampanj. Hur sedan riksdagsmannen prioriterarmellan datorer, utlandsresor, ytterligare sekreterare,omvalskampanjer och annat är naturligtvis upp till hennesjälv.Ett naturligt -- men inte nödvändigt -- inslag är attledamöter i samma parti avsätter delar av resurserna till detgemensamma riksdagskansliet där de effektivt kan dela påviktig kompetens som är partigemensam.3. Modernisera riksdagsarbetet!Riksdagens arbete är mycket formellt. Allt har sin gillagång, varje utskott behandlar sina ärenden i den lunk somär fastställd. klagar många över att riksdagensällan är centrum för den verkliga politiska debatten iSverige. De tunga politiska debatterna och utspelen skerofta någon annanstans. blir alltmer en formellarena och plattform, allt mindre ett centrum förförtroendevalda att förvalta det genuint gemensamma åtväljarna. Regelbundna små förändringar i riksdagensdebattregler ändrar inte på detta faktum.Riksdagen jobbar förfärande likt sina egnaarbetsformer . Visst görs stora och småförändringar då och då. Men något reellt försök att föra inriksdagen i ett modernt informations- och tjänstesamhällehar inte gjorts. Datasystem och ficktelefoner kan inte döljadet faktum att avståndet mellan valda politikeroch väljarna bisarrt nog är större, om än av ett annat slagnu.Formellt är naturligtvis regeringen underställd riksdageni meningen att regeringen vilar på förtroende.Men i realiteten är det ofta precis tvärtom -- regeringen styrriksdagen. Stark tradition och många och svaga enskildariksdagsmän gör kontrollen och styrningen av regeringenomöjlig. anpassar sig lydigt till vad regeringengör. En proposition läggs, den bakas in i ett fast etableratutskottsmönster, där avvikelser tillhör ovanligheterna.Därefter hålls en mer eller mindre pliktskyldig debatt ochvotering som alla i förväg känner till utgången av. Detta ärbåde oseriöst och ovärdigt. Vi föreslår i stället attregeringens propositioner läggs direkt i kammaren och attförslagen diskuteras där först, innan de går till utskotten fördetaljarbete. På det viset kan stora och viktiga frågordebatteras i stort först. Därefter börjar detaljarbetet för detfåtal som sköter just respektive fråga i utskottet.På motsvarande vis föreslår vi att alla regeringenspropositioner skall presenteras i först och iprincip behandlas på samma sätt som budgetpropositionen.Naturligtvis kan välja att inte debattera ettokontroversiellt ämne. Men bör först fåinformationen.På detta vis kan varje riksdagsman delta på den nivå somär rimlig för en kvalificerad lekman och förtroendeman; dethandlar om principerna och intrycken från samhälletutanför politiken, inte om att prestera den mest exaktalagtexten eller att gräva ner sig i de minsta detaljerna.Kommer vi inte ifrån detaljfixeringen i politiken, kommervi heller aldrig att kunna veta vad vi röstar om. Att politiskti besluta om detaljer på det sätt vi gör göratt många ledamöter faktiskt inte har en aning om vad deegentligen just har beslutat. Det är inte seriöst gentemotväljarna.Att debattera först och detaljarbeta sedan, gör också på ett bättre sätt kan diskutera frågor som ''saknar''utskott. Verkligheten är till skillnad från inteindelad i 16 definierade utskott. Människor utanförpolitiken måste känna igen sig i den politiska debatten omde skall ha förtroende för sina ombud.I samband med att man ger varje riksdagsman en störrehandlingsfrihet genom större resurser och ett eget ansvarför hur dessa bäst kommer till politisk nytta, börhuvuddelen av det direkta stödet till partikanslierna i ställetutgå direkt till ledamöterna. I stället kan enskildariksdagsmän samarbeta om gemensamma resurser. Det ärinte partier, utan enskilda riksdagsmän, som sitter iriksdagen. Den uppenbara värdegemenskap och detgemensamma intresse man kommer att ha i form av högkompetens, kommer naturligt att uppmuntra samarbeteinom partierna -- och kanske även överpartigränserna.Utskottens möjlighet att följa upp de beslut somriksdagen fattar är ett erkänt problem. beslut, men har mycket svårt att granskakonsekvenserna av sina beslut. Denna uppföljning -- ochseriösa granskning av regeringens sätt att verkställariksdagens beslut -- är inte en uppgift enbart för KU ellerrevisorerna. Utskottens kompetens och kraft måste därförbyggas ut. Detsamma gäller förutsättningarna attgenomföra verkliga utskottsförhör. Där behövsprofessionell kompetens som inte varje riksdagsmannödvändigtvis har.På dessa tre områden -- personval, ledamöternasresurser och förändring av arbetsordningen i --vill vi se förändringar. En del beslut förutsätterpropositioner från regeringen, annat kan självtbesluta om. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen ochtalmanskonferensen till känna vad i motionen har anförtsom riksdagsledamöternas ställning.