mot · GH02Bo13 · 1993-11-18 00:00:00 — med anledning av prop. 1993/94:76 Åtgärder för att stabilisera bostadskreditmarknaden Som ett delprojekt i LOs stora rättviseutredning ingår''djupintervjuer'' med ett antal lågavlönade medlemmar. Irapporten sägs bl.a. så här:De människor jag mött har inte sociala problem. De hardålig ekonomi, men de super inte, knarkar inte, har aldrigsuttit i fängelse och har aldrig begått värre brott änfelparkering ... det enda dessa människor har gemensamt äratt de är LO-medlemmar med låga inkomster. I övrigtskiljer de sig i allt från varandra. Ingen av dem skulle kunnapresenteras som en genomsnittlig svensk låginkomsttagare.Den figuren finns inte ... finns det något generellt att sägaom dessa personer? Kanske en sak: de bor bra.Välfärdsprojektet har lyckats när det gäller bostäderna ...De intervjuade bor alltså bra men har i övrigt minimalfrihet i sin tillvaro.Den bostadspolitiska debatten har under senare årfrämst handlat om statens kostnader och i allt för litenutsträckning om de sociala målen för bostadspolitiken.Dessvärre har kostnadsdebatten varit mycket smal ochenbart handlat om statsbudgetens bostadspolitiskakostnadskonton, intäktssidan har förtigits. Denna sidamåste nu flyttas fram och göras tydlig. Saldot förbostadspolitiken är redan nu positivt och överskottet ärstarkt ökande. Detta framgår mycket tydligt av Boverketsberäkningar. De sammanvägda statliga bostadskostnadernaär inte längre en restriktion utan en möjlighet till en socialoch progressiv bostadspolitik. Med den bostadspolitik somnu bedrivs kan inte en socialt fungerande bostadspolitiköverleva. I den mycket blygsamma nyproduktion som ändåkommer igång kommer det att finnas två vitt skilda typer avbostäder. En för vanligt folk där det byggs med lågstandard, och en för välbemedlade i goda lägen och medhög standard. Klassklyftorna i boendet kommer att blitydliga och ökande. Bryts inte trenden kommer kommandegenerationer att bo segregerat. Överefterfrågan kommer attråda på äldre billiga bostäder. Efterfrågan pånyproduktionen blir låg, ett fåtal välbeställda står för den.Arbetslösheten och bostadspolitikenFöreträdare för regeringspolitiken anser att en avbostadssubventioner omanipulerad efterfrågan skall styrabostadsbyggandet. Vi är mycket nära den situationen ,och logiskt nog är efterfrågan nu mycket låg. Sommaren1993 stod mer än 50 000 lägenheter tomma, inte för att deinte behövdes för att bo i. På grund av på tok för höga hyror,bristande framtidstro och arbetslöshet kan de inteefterfrågas.Jämför man utvecklingen av tomma lägenheter ocharbetslösheten ser man att kurvorna följer varandra på ettanslående sätt. Arbetslösheten genererar tommalägenheter och bristande minskar nyproduktionen, vilket isin tur skapar arbetslöshet. Det bildas en ond cirkel, ochutfallet blir ofärd och sjunkande bostadsstandard förbetalningssvaga grupper.I början av 80-talet gick återhämtningen snabbt, menmed en regering som medvetet väljer arbetslöshet sompolitisk metod kommer problemet med tomma lägenheteratt bli långvarigt.Vi motionärer är medvetna om att bostadsbyggandet idet långa perspektivet inte kan vara basen förbyggbranschen på det sätt det har varit underefterkrigstiden. Vi kommer därför att återkomma tillriksdagen med förslag om ett EKO-ROT-program (ettprogram för att bygga miljövänligt), som skullekunna överta bostadsproduktionens basfunktion förbranschen för mycket lång tid framåt.Bostadspolitikens utvecklingSkattereformen innebar kraftigt höjt relativpris påboendet, men genomfördes på ett fördelningspolitisktacceptabelt sätt. Olika metoder användes för de olikaupplåtelseformerna i ett försök att skapa rättvisa.Den borgerliga regering som tillträdde 1991 gav siggenast i kast med att avveckla räntebidragssystemet ochROT-stimulanserna. Effekten lät inte vänta på sig.Nyproduktion och har så gott som upphört. Underårets sju första månader har endast 5 000 lägenheterpåbörjats, en stor andel av dessa är äldre- ochomvårdnadsboende.Det Danellska systemets kostnadsmaximering gynnarenkla hus utan gemensamma utrymmen och på billig mark.Detta gynnar knappast ett kreativt byggande, snarareuniformitet med klara 60-talssymptom.Under tiden till 1998 dras 13,2 miljarder urräntebidragssystemet. Endast den indragning som ärhänförlig till skattereformen kompenserades. harregeringen antytt att fastighetsskatten skulle sänkas ihyreshusenheter för att kompensera försämringarna iräntebidraget, men föreslås sänkningen kompensera denhöjda fastighetstaxeringen. Men de årgångar där deekonomiska problemen är akuta och som kan bli en källatill mycket stora kreditförluster betalar ingenfastighetsskatt och är därmed inte hjälpta av förslaget.En viktig faktor bakom regeringens ovilja moträntebidrag är regeringens uppfattning att det ärräntebidragen som drivit upp produktionskostnaderna.Man har inte tagit intryck av att det var osubventioneradekommersiella lokaler som var prisledande underöverhettningen. Inte heller att produktionskostnadernaökade betydligt mindre än konsumentprisindex under förstahalvan av 80-talet, trots att subventionerna då var degynnsammaste som förekommit. Ser man påbyggkostnadsindex från , SCB ochBoverket, kan det konstateras att SCBs och Boverketsindex nästan fördubblades i förhållande tillkonsumentprisindex, medan innebaren real sänkning . Förklaringen är troligen attByggnadsstyrelsen var en kompetent upphandlare somkunde hålla byggbranschen stången. Är det därförregeringen slagit sönder denna organisation? Slutsatsenborde vara att det är bostadskonsumenten/ upphandlarensom borde stärkas, tvärt emot den nu förda politiken.Effekten av den förda politiken är att vi fått mångatomma lägenheter i det nyare beståndet, och bostadsbrist idet äldre. Politiken har åstadkommit kaos påbostadsmarknaden, stora kommunala bostadsföretag klararsig. Små privatvärdar med stor andel subventioneradefastigheter har problem, det finns 4 000 sådana företag.Kommunala stiftelser i samma läge ligger lika illa till medden skillnaden att det är kommunerna som tecknat borgenför dessa.Nyare bostadsrättsföreningar har mycket stora problemoch kan inte sprida sina kostnader i ett äldre bestånd.Resultatet blir hög ''hyra'' och lågt värde på lägenheten.Många kommer att, efter konkurs eller överlåtelse tillvrakpris, få dras med skulderna resten av livet. Äldrebostadsrätter har på kort sikt en mycket gynnsam situation,och försäljningspriserna kommer att stiga markant.Risken för omfattande kreditförlusterFör fastigheter byggda --1992 ärupplåningen 240 miljarder. 100 av dessa miljarder harkommunal borgen eller kommunalt förlustansvar. Det göratt Danellska utredningen betraktar dessa lån som relativtsäkra. Visst är dessa krediter relativt säkra ur kreditgivarenssynpunkt, men skattebetalarna löper stor risk att drabbas avstora kostnader. Såväl Hyresgästföreningens som SABOsinventeringar tyder på att kreditförluster ellerförlusttäckning rör sig om mycket stora belopp. För de 18kommunala bostadsföretag som är värst utsatta (enligtHyresgästernas inventering) är borgensåtagandet 12,5miljarder kr. Den summan bör kunna ses som varande iklart riskläge.Prisfallet på det återstående beståndet, belånat till 140miljarder, uppskattar till . Det innebär att 70miljarder inte har fullgod säkerhet i form av panträtt ifastigheter. Fjolårets kreditförlust på 6 miljardermotsvarade 0,. Antag att utfallet blir hälften avbankernas kreditförlustnivå alltså 2,. Det gerkreditförluster på 25 miljarder kr.Den katastrofalt höga arbetslösheten och regeringensideologiska blockering mot att via statsfinansiellt marginellakostnader använda bostadssubventioner för att undvikakreditförlusterna gör att det är en uppenbar risk för attutomordentligt stora kreditförluster uppstår. En sådanpolitik är ansvarslös och kan närmast liknas vid hasardspel.Danell nöjer sig med att konstatera att det inte föreliggernågon risk för institutens förmåga att fullgöra sinaförpliktelser eftersom samtliga institut omfattas av denstatliga garantin för stabiliteten i det finansiella systemet.Men enligt oss motionärer är det uppenbart attskattebetalarna riskerar tiotals miljarder i nyakreditförluster.Att regeringen nu tvingas söka en metod för att undvikaomfattande konkurser i bostadssektorn är ett kvitto på attden förda bostadspolitiken är ett misslyckande.Motiveringen har varit att det måste sparas för att klarastatsfinanserna, men detta sparande riskerar nu attförorsaka samhället betydligt större kostnader än vad desparåtgärder som satts in skulle ge.Det är, som framhålls i såväl propositionen som iutredningen, svårt att beräkna kreditförlustriskerna. Enligtvår uppfattning kan det röra sig om flera tiotals miljarder.Regeringen föreslår bl.a. omfördelningslån för att stävjadetta. Men regeringen gör också den begränsningen att''garantin bör således inte gälla om man dååtgärden övervägs gör bedömningen att lånet bara medföratt obeståndssituationen skjuts något framåt i tiden. ''Därmed definierar man bort ur systemet de företag som äri riskzonen. Det sägs också i propositionen: ''Det är enligtde bedömningar som kan göras i praktiken uteslutet atten fastighetsägare som är nära en obeståndssituationskulle kunna klara en större ytterligare skuldbelastning påsin fastighet.'' Det är också tvivelaktigit om långivarna, vidden omförhandling som propositionen öppnar för, ärberedda att sänka räntekostnaderna för riskföretagen.Kreditinstituten vill naturligtvis ha sin riskpremie.Det något underliga förhållandet uppstår atträddningsinsatsen från regeringen endast kan användas i deföretag som inte är i omedelbar fara. Därmed avvärjs inteden katastrof som regeringen säger sig vilja undvika. Ochpå sikt finns risken att den ökade skuldbelastningen och dendyra avgift som skall finansiera omställningslånen kommeratt slå ut även dessa företag. Den räntesänkning som i bästafall blir resultatet av omförhandlade lån skall ju betalas avlåntagaren.Förslag till åtgärderBostadspolitiken måste ses över av en parlamentariskutredning med direktiv som gör det möjligt att värna densociala bostadspolitiken och finna ett väl avvägtfinansieringssystem som inkluderar såväl neutralitet somparitet.Alla ytterligare sänkningar av räntebidraget måstestoppas.Inrätta ett bostadsdepartement med det snaraste. Det ärviktigt för att få en konsistent bostadspolitik och för att detpolitiska ansvaret skall kunna utkrävas. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om nödvändigheten av en socialbostadspolitik.