mot · GG02Sf606 · 1993-01-26 00:00:00 — Ända präglades vårinvandrarpolitik av en uppenbar strävan att assimileranykomlingarna -- de skulle ''försvenskas'' så fort sommöjligt. Tonläget var ofta bestämt och varnande. Ettexempel på detta kunde läsas i den 3 juni1945:De balter som vill stanna här får finna sig i attundervisningen av deras barn ordnas så att assimileringenunderlättas, och om den baltiska intelligentian är missnöjdmed det, får den väl söka sig till ett annat land.Så sent som 1968 fick , trots att detblivit tillåtet , tala om att barnen faktiskt ficktala finska på rasterna i skolor.Det var också 1968 som tillsatte eninvandrarutredning. Betänkandet ''Invandrarna ochminoriteterna'' var ett tidstypiskt dokument. Underpåverkan av dåtidens radikalism slog man in på en linje sominte endast tog avstånd från assimilering, utan den ledde ini ett gungfly av kulturpluralistisk retorik. Tidsandan och ennaiv syn på den etniska integrationsprocessen förklarar tillviss del inriktningen av den svenska invandrarpolitiken,som antogs av en enhällig riksdag 1975.Jämlikhet, valfrihet och samverkan blevinvandrarpolitikens honnörsord. Jämlikhetsmålet var ingennyhet, ty om detta hade beslutat 1968.Valfrihetsmålet var däremot en uppseendeväckandeinnovation och det verkligt nya i politiken. Betydelsen avdetta betonades ytterligare när valfriheten fördes in igrundlagen året därpå. Regeringsformens första kapitel fickett tillägg i andra paragrafen:Etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheteratt behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv börfrämjas.Denna text innebär att de etniska minoriteternasrättigheter till kulturell särart läggs till en av de svenskastatsskickets grunder.Uppfattningen om kulturell valfrihet baseras påföreställningen om ett konfliktfritt, mångkulturelltsamhälle, ett samhälle som bara berikas av den etniskamångfalden. Att formulera en sådan utopi var endast möjligi ett land utan erfarenhet att hantera etniska konflikter!Dessbättre vaknade politikerna till och erkände motvilligtatt den naiva syn som präglat invandrarpolitiken saknadeförankring i verkligheten. Men målet övergavs inte. Ingenville tappa ansiktet och få ta emot ''invandrarvännernas''kritik. I stället sade man som i bok även om alla kulturer är likvärdiga så är den svenskamest likvärdig.Efter beslutet om invandringspolitiken 1975 har det råttpolitisk enighet i ämnet och denna stördes inte förrän motslutet av . En så rörande enighet om en så rörigpolitik kan inte annat än förvåna. Från början var det säkertaningslösheten som förklarade situationen. avslöjartystnaden en rädsla för att ta tag i en fråga som delarfolkopinionen och som kan provocera stormiga känslor.Priset för denna naivitet och strutspolitik har vi börjatbetala under senare tid.1975 försvann invandrarfrågan från den politiskaarenan. Framöver handlade det om praktiska ting sombostäder, arbetsmöjligheter, hemspråk, socialbidragsuttagoch kriminalitet.Följden av detta blev att en annan viktigare fråga aldrigblev offentligt formulerad. Nämligen frågan om övergångenfrån det kända och etniskt homogena , till det nyaoch okända mångetniska samhället. Människor i vetvad de lämnar bakom sig, men ingen vet hur det kommeratt bli i stället. Det finns ingen garanti, logisk princip, ellerhistorisk erfarenhet, som säger att det mångkulturella ärbättre än det enkulturella. Vill människorna i leva ien mångkulturell miljö? Sådana frågor som aldrigventilerades offentligt har grott i folkdjupet i form avökande oro och olust.Sådana frågor har inte varit legitima. Människors orooch undran har inte bemötts med allvar, respekt och sakligtbaserad kunskap vilket i längden blir förödande!Antydningar om ett ifrågasättande av svenskinvandrarpolitik har uppfattats som en otillåten avvikelsefrån det moraliska folkets självklara plikter. Idealsverige,politikernas och kulturfolkets , begärde av sinaundersåtar att de åtminstone skulle hålla tyst om sinaskamlösa tillkortakommanden som människor.Välfärdsstaten skulle självklart lyckas med denmångetniska integrationen, ty erfarenheterna varuppmuntrande och beredskapen god. Hade man inte klaratmoderniseringsprocessens påfrestningar och klasskampensfaror? Skulle man då inte klara av att integrera nya grupperi det svenska samhället? Kungsorden blev riklig informationoch mera kunskap och detta skulle råda bot på allnationalistisk kvarleva. Det mångkulturella gjordes till ettslags idealtillstånd. Det gamla framställdes ofta somtorftigheten själv, en ankdamm och något att nästanskämmas över, ovärdigt dessa nya kosmopoliter som nubefolkade Idealsverige. Man skulle per definition älskalibaneser och chilenare och tycka det är så roligt att levabland turkar, greker och jugoslaver. Det var en märkliginställning, förvisso väldigt svensk, men i längden skadligoch hämmande för ärliga möten människor emellan.Invandringspolitikens oförmåga och oklarheter att hållainvandringen under kontroll har spelat en viktig roll i dettasammanhang. Bara två invandringskanaler har stått öppnaför utomnordiska immigranter : flykting- ochanhöriginvandring. Genom dessa allt smalare kanaler skulletill myndigheternas bestörtning en ansenlig mängdmänniskor passera . De flestaförsök att göra kanalerna mer oframkomliga har kapsejsatinför människors nöd och förbryllande påhittighet.Anhöriginvandringen har utgjort den antalsmässigtviktigaste delen av de två senaste decenniernasutomnordiska immigration men har uppmärksammatsmycket mindre än asylinvandringen, förmodligen beroendepå dess föga dramatiska former.Flyktinginvandringen är en sammansatt kategori. Desom erhöll uppehållstillstånd som flyktingar enligt lagensdefinition motsvarade 1987--1989 knappt en fjärdedel avden totala asylinvandringen. Resten utgjordes avkrigsvägrare, de facto-flyktingar, humanitära flyktingar ochandra som närmast kan kallas ''byråkratiska flyktingar'' --alltså de som fick stanna i huvudsak för att de väntat sålänge på att få sitt ärende behandlat.Det sammantagna intryck som många fått är att Sverigeär utsatt för en anstormning av folk från fjärran länder ochatt myndigheterna inte har kontroll över läget.Flyktingmottagningens kollaps under senare delen av 1989kom att dramatiskt bekräfta detta intryck och föranledde idecember en ändring av asylpraxis i en restriktivriktning. Dessvärre beslutade den nuvarande regeringensenare om en återgång till tidigare regler.Denna hotande känsla kom att förstärkas av ochsamspela med en annan känsla, nämligen att den''generösa'' flyktingpolitiken höll på att grovt missbrukas.Kritiken gällde inte bara att det var för många som kom,utan också att många inte hade rätt att komma. Dennakänsla var givetvis inte tagen ur luften, men den bemöttessällan på ett seriöst sätt. märks en tendens attförlöjliga människors kritiska synpunkter påflyktingpolitiken med hänvisning till deras okunnighet ochöverdrifter. I stället för undanflykter, som få tror på, bordeman erkänna att många lycksökare passerat våra gränseroch att alla flyktingar inte alltid är . Invandringeninnebär risk för att även människor med asociala beteendensöker sig hit.Att dessa självklarheter länge har förblivit osagda avansvariga politiker återspeglar invandrarpolitikensdilemma. Politiker och myndigheter vet attinvandringspolitikens folkliga förankring är alltför bräckligför att tåla en sådan form av öppenhjärtighet. Samtidigtminskar deras trovärdighet än mer eftersom det de sägerstämmer dåligt med människors vardagsupplevelser! Dennatystnad har utgjort grogrund för invandrarfientliga partieroch grupperingar. Retoriska framgångar baseras alltid påatt man har lyckats komma i kontakt med en för människorviktig men oorganiserad del av de egnavardagsupplevelserna.I detta sammanhang kom in i bilden. 1988 sadeSjöbo med klar majoritet nej till flyktingar och därmedpåbörjades en liten kommuns kamp mot etablissemanget.Det som då hände sade mer om tillståndet i landet änhundra högstämda tal i . avslöjades denbräckliga invandringspolitikens förankring blandmedborgarna och, dessutom än farligare, etablissemangetsoförmåga att hålla ordning och reda och idealsamhälletsoförmåga att bemästra det verkliga samhällets känslor. Ochen sak blev glasklar. För varje gång någon partiledare elleretablerad ''kändis'' uttalade sin avsky mot blevmotståndarna till flyktingpolitiken alltfler. Detta skall sessom ett sundhetstecken och inget annat! Ofta benämndes desom var kritiska mot asylpolitiken som ''okunniga lantisaroch korkade bönder'' med ytterst dunkla åsikter. I detsammanhanget kan konstateras, baserat på mängder avopinionsundersökningar, att samtliga riksdagspartier iöverflöd rymmer personer som ansluter sig till en liknandeuppfattning!Ur demokratisk synpunkt var denna debatt olustig. Vemvågade stå upp och försvara folkmajoriteten och riskera attbli ''avrättad'' av det samlade ''tyckaretablissemanget''?Endast ett fåtal vågade, och de fick utstå många svårigheter.Sverige befinner sig i otakt med sig själv.Moderniseringsprocessens snabba växlingar ochomvälvande följder har inte givit människorna mångachanser att skilja sig från det gamla på ett bra sätt ellersmälta in i det nya. Krisen förvärrar situationen. Det gällervår ekonomi, social välfärd och trygghet. Den omtaladesvenska modellen har fastnat och efter att ha varit enledande nation i många hänssenden är vi nu en bland allaandra. Många medborgare förstår inte eller vill inteacceptera att sänder ut signaler till omvärlden sominnebär att ett stort antal personer söker sig hit i avsikt atterhålla asyl. Detta särskilt mot bakgrund av den asylpolitikvåra nordiska grannar bedriver!Dessutom är det egendomligt hur signalerna konkretfortsätter att uppfattas utomlands eftersom man numerafrån ansvarigt håll poängterar att de flesta som kommit tillSverige inte får stanna. Det borde varadags att ändra ''signalsystemet''!Det är i detta perspektiv som övergången till ettmångetniskt samhälle får hela sin konfliktfyllda relief. Detsorgearbete som man undertryckte kommernu till ytan i former som inte alltid går att känna igen elleracceptera. -- ''Det som göms i snö kommer upp i tö.''Vi måste få till stånd en öppen debatt och intenonchalera eller strunta i de många som faktiskt ifrågasättersvensk flyktingpolitik. Det är tystnaden som är hotande,med dess många aggressioner bakom den prydliga fasaden.Om vi bör frukta något så är det realiserandet av förträngdakänslors utbrott. Men då är det försent.Svensk flyktingpolitik bör anpassas till vad som ärförankrat och förståeligt för den stora majoriteten väljare,och detta innebär att bestående asyl i huvudsak endast börbeviljas de utlänningar vilka kan definieras som politiskaflyktingar enligt definition. Vidarebör anhörigbegreppet ha den definition som anges iDublinkonventionen . Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om en förändrad svensk asylpolitik.