bet · GG01UU15 · 1993-04-01 00:00:00 — Enindustrialiseringsprocess utan motstycke i historien har genomförts på några fåårtionden i en del länder.Det är inte längre meningsfullt att tala om som enenhetlig grupp, och man borde egentligen försöka undvika att göra det. Störredelen av befolkningen i och lever i länder som redanhar moderniserats på ett genomgripande sätt.Däremot har det inte alls gått bra i de många små och svaga länderna --framför allt inte i . Där tyder både statistiken, hur dålig den än är,och otaliga vittnesmål på att levnadsvillkoren snarare torde vara sämre än för30 år sedan. Flera länder har lidit totalt sammanbrott, och det är svårt att sehur de skall kunna återskapas.Vilken roll har då biståndet spelat i dessa motgångar och framgångar? Det ären omstridd och svårbesvarad fråga. Det går inte att bara jämförabiståndsstatistiken med den ekonomiska statistiken. Många givare hade främststrategiska eller diplomatiska syften. De ville främja sin egen export ochbrydde sig inte alls särskilt mycket om utvecklingsresultaten. Många regeringari och var mest intresserade av att köpa vapen och stärka sin egenställning.Det samlade biståndet var kanske inte heller så kolossalt stort som man oftatror. är det 50--. Det är en hel del pengar,men det är mindre än vad de råvaruexporterande har förlorat varje årsedan 80-talets början på exceptionellt låga råvarupriser. Detta harnaturligtvis huvudsakligen gynnat givarländerna.En stor del av biståndet går också avsiktligt till de fattigaste länderna,och får en i förhållande till befolkning oproportionerligt stor del. Mendet är också där man lidit mest av råvaruprisernas nedgång och av politiskakriser.Länder som är beroende av inkomster från t.ex. kaffe ock kakao har sett sinapriser och exportintäkter gå ned till en tredjedel av vad de var för bara någraår sedan. Det är en ekonomisk chock av en storleksordning som det är svårt attgöra sig en föreställning om.Det finns otaliga hårresande rapporter om befängda biståndsprojekt, bristandeomdöme, missbruk och korruption. En del av de historierna är sanna. Det finnsockså otaliga rapporter om framgångsrika projekt. Många av de asiatiskaländerna är inte längre beroende av bistånd. En del är t.o.m. biståndsgivare.På ett tidigare stadium var biståndet dock utomordentligt viktigt för dem.Man måste se biståndssystemet som ett led i en internationell ansträngningför att underlätta de nya staternas införlivande i ett internationelltsamarbete. Man lyckades inte förhindra det som hände i , eller för dendelen många andra konflikter. Konflikter föröder en stor del av i dagoch härjar svårt i andra delar av världen. Ändå lyckades man med kolossaltmycket i detta stora politiska syfte. Jag tror att historiens dom kommer attbli rätt välvillig.Impulserna bakom denna postkoloniala politik är för länge sedan förbrukade.En faktor som bidragit till det är just denna uppsplittring av iolika grupper. De stora framgångarna för en del länder har gjort att de t.o.m.gör inbrytningar på världsmarknaden för industrivaror. De är konkurrenter. Fördem är det handelspolitiken och inte biståndspolitiken som är viktig.En annan faktor som har bidragit mycket är naturligtvis globaliseringen avvärldsekonomin och de stora framstegen inom transporter och kommunikationer somhar bidragit så mycket till integrationen i världen.En tredje faktor som jag vill trycka på är slutet på öst--väst-konflikten,som jag nämnde i början.Låt mig bara göra några summariska antydningar om vidden av de förändringarsom skett på senare tid.Slutet på det har eliminerat biståndet från . Det varinte stort, men inte helt obetydligt. Det har reducerat strategiskabetydelse, försvagat deras förhandlingsstyrka och gjort slut på denideologiska konflikten på det ekonomiska området.Krisen i har avlett uppmärksamhet och resurser från gamlamottagare i , och den kan ha inlett en viss förtroendekris för demarknadsekonomiska utvecklingspropåer som för bara tycktes heltdominerande.Kritiken av de politiska missförhållandena i har blivit alltstarkare. Allmänheten och de intellektuella upprörs av brott mot mänskligarättigheter, korruption och brist på demokrati och jämlikhet och vänder sig motregeringarna i biståndsländerna.I kritiserar man biståndet alltmer, antingen för att det stöderreformfientliga grupper eller därför att man påtvingas ogenomtänkta reformerutan förankring i ländernas egna politiska realiteter.Etniska och regionala konflikter har trappats upp. har detta skett pågrund av stagnation, och ibland tvärtom till följd av snabb ekonomiskutveckling som blivit ojämnt fördelad eller som hotar traditionellainstitutioner.Listan på länder i politiskt kaos är lång: , , ,, , , , osv.Internationella hjälpinsatser domineras alltmer av politisktkatastrofbistånd, fredsbevarande operationer och av oron inför ett slagsplanetära polisaktioner som man inte är beredd för.De politiska och ekonomiska flyktingarna blir allt fler i en alltmer öppenvärld. Folk rör sig över gränserna som de vill. Immigrationen har skjutit fart.Irritationen över befolkningstillväxt har kommit tillbaka. Detfinns terrorism och narkotikahandel.Samtidigt som de moraliska, politiska och strategiska motiven för att biståde fattigaste länderna har försvagats har man i i-länderna blivit medveten omatt samarbetet är nödvändigt om man vill försvara den globala miljön.Det svenska biståndet hinner jag inte säga mycket om. Låt mig bara nämna även här måste komma ihåg att biståndspolitiken inte har varit en enkelinvestering i ekonomisk tillväxt.Jag tycker att biståndspolitiken har fyllt tre väsentliga funktioner.Biståndet har för det första varit en humanitär och solidarisk åtgärd för attbekämpa fattigdom och nöd. Det har motsvarat starka önskemål hos folkrörelseroch allmänhet. En del av de biståndsprojekt man startade i övermod var totaltmisslyckade, men man har lärt mycket av sina erfarenheter. Andra projekt harlyckats över all förväntan. Ingenting tyder på att andra biståndsgivare harlyckats bättre än Sverige.För det andra har biståndet givit våra relationer till de nya länderna ettinnehåll. Det har förkommit dispyter om valet av länder -- de behöver jag integå in på -- men har fått ett gott renommé och meningsfulla relationertill länderna.För det tredje har aktiva biståndspolitik gjort det möjligt attdelta som en viktig aktör och partner i det internationella samarbetet mellangivarländerna. Detta har skett i , , och iandra forum. har gått i bräschen för sak och haft ettinflytande långt utöver dess blygsamma andel av det totala biståndet.Om man ser biståndspolitiken på detta sätt, tycker jag att den harfyllt sin uppgift väl. Det betyder inte att man kan fortsätta efter sammalinjer i all evighet, och det gör man inte heller. talar mer omsamarbete än om bistånd, och det är alldeles riktigt. Biståndspolitiken måsteses som en aktiv samarbetspolitik och inte främst som välgörenhet och gåvor.Jag vill avslutningsvis understryka att en sådan politik helt enkelt är ettofrånkomligt inslag i våra relationer till mycket fattiga länder.Daniel Tarschys: Tack, . Nästa talare är . Hanhar bakgrund här i och i Röda korset och är för närvarandegeneraldirektör i SAREC -- styrelsen för forskningssamarbete med u-länderna.Anders : Tack för ordet, herr ordförande. Om man ser tillbakanågot decennium kan man konstatera att vi tyvärr har haft väldigt litet avbiståndsdebatt i detta land. Biståndet var under många, närmastheligt. Om det förekom debatt, handlade den möjligen om länderval och om vilkenprocentnivå biståndet skulle ligga på.I dag har vi närmast motsatt läge. diskuteras det mesta inom biståndet,och ibland på ett ganska osakligt sätt. Jag tror att vi kan vara överens om ensak: vi är alla betjänta av en innehållsdiskussion, men då förhoppningsvis ensaklig sådan.Det är framför allt tre begrepp som träder i förgrunden när jag funderar övervad som motiverar biståndssamarbetet med tredje världen. Det är för det förstasolidaritet och för det andra det faktum att den rika världen står i ettdefinitivt skuldförhållande till den fattiga världen. Det är för det tredjeegenintresse eller självbevarelsedrift.Solidaritetsaspekten hinner jag inte gå in på; den är för mig självklar. Vihar det relativt sett mycket bra, och andra människor har det mycket, mycketsämre. Det är naturligt att räcka ut en hand och försöka hjälpa till.De rika ländernas skuld diskuterar vi väldigt litet, men den är central.Tidigare talades mest om att i-länderna drog nytta av billiga råvaror frånu-länderna. Det förekommer naturligtvis fortfarande. Vi har dessutomhandelsregler, vilket underströk, som är föga positiva föru-länderna. Till det kommer att vi under de senaste 15, 20 åren fått endefinitiv skuld på den ekologiska sidan. Det är tveklöst så, att den rikavärldens konsumtions-och produktionsformer har orsakat de hot mot den globalamiljön som vi upplever. Dessa hot drabbar både nord och syd. Jagvill, precis som , understryka att detta är ett mycket starkt motiv föratt fortsätta ett aktivt samarbete.Egenintresset är ganska självklart. Om vi inte hjälps åt med en del av de härgemensamma problemen, kommer naturligtvis framtiden att te sig mycket kärv föross alla.Vi skall också ha klart för oss att många av de konflikter och spänningar viser i tredje världen faktiskt är resultatet av det . Under desenaste decennierna har stöttat landet. Den politiska ledningen ilandet var korrupt men det generade ingendera stormakten. Det är ju först nunär det har upphört som många av de här länderna är mer beroendeav sina befolkningar än av Kreml eller . Jag tycker att det är mycketviktigt att komma ihåg.Det finns ett antal globala trender som är mycket allvarliga:befolkningsökningen, miljöproblemen och inte minst de tilltagande skillnadernamellan de rika och de fattiga länderna. Jag håller med om att man intekan dra länderna över en kam -- det är en mycket heterogen grupp -- men om viändå ser det i stort, har skillnaderna mellan de fattigaste och de rikasteländerna ökat.Jag såg en siffra som presenterades av chefekonomLarry Summers. Han konstaterade att av den nya arbetskraften under dekommande 20 åren kommer att finnas i det vi kallar , men bara mellan10% och av investeringarna, om nuvarande trender fortsätter. Detinnebär att mer kapital ofrånkomligen måste pumpas in i dessa länder. I annatfall ökar inkomstskillnaderna på ett sådant sätt att massmigration blir ettfaktum. Jag kan inte se det på något annat sätt.Penningflödena är starkt negativa. Det går netto från det vi kallar till i-länder på grund av skuldbördaoch annat.Problemen är självklart mycket komplicerade. Det finns inga enkla lösningar.Biståndets roll skall på intet sätt överdrivas. Ländernas egen politik,skuldproblemen och handelsreglerna har avgörande betydelse. Jag vill dock slåfast att det för mig inte är fråga om frihandel eller bistånd, utan om attde två kompletterar varandra. Det finns en rad exempel på att det är på detviset.Det är självklart att vi skall granska biståndet kritiskt. Det finns alltiden väldigt stor risk att det på ena hållet utvecklas ett slags givaridentitetoch på andra en mottagaridentitet, samt att vi försöker överföra färdiga,ibland blågula, lösningar. Jag såg det i Röda korset, och jag ser det även nu iSAREC.Det finns över huvud taget anledning att kritiskt granska en radaspekter. Hur stor kunskap har vi om de lokala miljöerna? Vilka blirmiljöeffekterna av olika typer av insatser? Har vi tagit för stor hänsyn tillvåra egna politiska eller kommersiella syften? Hur är det med långsiktigheten?Hur är koordineringen med andra givare? Hur är det med MR-frågorna?En fråga -- det är en samvetsfråga som jag ständigt går med i bakhuvudet --gäller om det över huvud taget långsiktigt är rätt typ av utvecklingsmodell viför närvarande är med om att överföra. Den frågan diskuteras alltför litet.Kulturella mönster påverkas starkt, ekologin skadas och de av oss, som tror påRiodokumenten, vet att den typ av industriekonomier vi byggt upp måsteförändras om den här lilla planeten skall fungera på sikt.Den typen av innehållsdiskussion skulle ju vara rasande intressant att föra.Den måste såvitt jag förstår föras i ökad utsträckning.Vad är då bra bistånd? Om jag får ta upp några för mig absolut självklaraområden vill jag först och främst nämna kunskapsuppbyggnad. Kunskap är A och O.Utan kunskap blir det ingen utveckling. Därför är satsningar på utbildning ochforskning väldigt angelägna.Det andra området är självfallet hälsoområdet. Det satsas i genomsnittmellan och av BNP på hälsa i vid bemärkelse i de fattigaste länderna.I vårt land är vi uppe på . Detta leder till enorma problem i många av defattiga länderna. Stora grupper saknar helt tillgång till hälsovård. Det finnsockså en mycket stark koppling till befolkningsfrågan, eftersom en utbyggdhälsovård rimligen också kommer att medföra bättre mödra-och barnavård ochbättre möjligheter att få tillgång till bl.a. preventivmedel.Det tredje området är föga förvånande miljöområdet. Jag vill understryka attmiljöbiståndets katalytiska effekt icke kan överskattas. Länderna har i regelinte råd -- eller anser sig inte ha råd -- att satsa på vare sig naturskyddeller miljöskydd. Där kan biståndet på marginalen göra stor nytta.Förvaltnings-och demokratibistånd är också viktigt, liksom naturligtvishumanitära insatser.Kunskapsutveckling är svårt. Biståndet måste här bedrivas väldigtlångsiktigt. Jag vill understryka att samarbete mellan nord och syd här är avutomordentligt stor betydelse. Vi skall dock inte därav dra slutsatsen attvetenskap och teknik i vår del av världen automatiskt kan överföras och passahundraprocentigt på fattiga länder med andra klimat, andra kulturer och andraekosystem. Det är en av huvudorsakerna till att det är så viktigt att försökahjälpa dem att bygga upp en egen kompetensbas. Forskningsbiståndet utgör i dagendast av det totala biståndet.Vi har blivit ombedda av inbjudarna att också peka på resultat. Det är, somOhlin antydde, självfallet alltid svårt att urskilja vad biståndsinsatsen harmedverkat till. Det är svårt generellt, och det är ännu svårare när det gällerdet område jag sysslar med, nämligen kunskapsuppbyggnad. Jag vill ge någraexempel.Vi har via forskare i och i medverkat till att ta framett nytt koleravaccin som kan intas oralt. Det är en oerhört stor framgång. Vitror att det kommer att få stor betydelse i olika delar av världen.Vi har avslutat ett projekt i , där vi i ett slagsjordbruk/skogsbruk i integrerad form har fått till stånd näranog en tredubblingav skördarna i detta torra klimat. Om detta kan överföras på andra torraregioner blir det av central betydelse.Vi har stött samhällsvetenskaplig forskning i ochindirekt medverkat till demokratiseringsprocessen. Vi har ett marintforskningsprogram i , där man på ett mycket intressant sätt hållerpå att bygga upp en kompetensbas för att kunna klara frågan om kustskyddet ochdärmed också fisket.Herr ordförande! Framtidens stora utmaningar handlar naturligtvis inte baraom och Europasamarbetet. Som sade kommer inte heller våregen situation att vara bra om inte världen utanför fungerar.Jag vill peka på problem som t.ex. matförsörjningen i en värld med kanske 10miljarder invånare om 30--. Ett stort antal länder upplever redan i dagkronisk brist på vatten för hushållsändamål, men kanske framför allt förjordbruk och industri. Miljöfrågorna och flyktingrörelserna är också viktiga.Det är centralt att vi ökar vår egen kunskap om detta, och att vi bidrar tillatt ta fram lösningar.Herr ordförande! Jag vill avslutningsvis säga att det är naturligt attbiståndet diskuteras och ifrågasätts. Det är viktigt av effektivitetsskäl, ochockså för att det ofta är väldigt svårt för oss som bor i det här landet attidentifiera oss med de problem som finns långt borta. Jag menar därför att ensådan här diskussion, där pressen är med, är väldigt viktig för att vi skallkunna göra dessa mycket svåra problem och sammanhang mer begripliga, så attmänniskor kan identifiera sig och bättre förstå varför vi är med i samarbetet.Daniel Tarschys: Jag lämnar härnäst över ordet till ,biståndschef på . Hon har tidigare erfarenhet som bl.a.biståndskontorschef i Bangladesh.Alfhild : Jag tänkte ge en kommentar om vad man från en enskildorganisations perspektiv ser som ett effektivt bistånd.För oss är sammanhang ett nyckelord. Biståndet som sådant bör inte sesisolerat från andra medel för att arbeta för frihet och ekonomisk och socialrättvisa. Biståndet måste vara ett inslag i en samlad politik för relationernamed länder i syd. Andra inslag är då självklart handelspolitiken och den övrigautrikespolitiken, miljön, hållningen till flyktingfrågorna och arbetet förmänskliga rättigheter.Samtliga dessa instrument måste samordnas i en mer genomtänkt hållning tillde fattiga länderna. Detta skulle vara verkliga bidrag till enförändring av nord--syd-relationerna.Det är också viktigt med sammanhang och samordning inom biståndsprogrammen.Det finns en tendens inom många biståndsorganisationer att arbetet delas upp påolika sektorer, vilket gör att det hänger dåligt samman. Därmed förloras endynamisk verkan. Hos oss ser vi t.ex. att barn, när de i skolan har fått lärasig grundläggande och förebyggande hälsovård, är mycket bra hälsoupplysarehemma i sina familjer. Men för att se detta krävs det att undervisningssektornå ena sidan och hälsosektorn å andra sidan samarbetar.Samordningen brister ofta också mellan insatser på mikronivå och påmakronivå. Enskilda projekt på lokal nivå faller inte inom ramen för enövergripande nationell ram eller analys. Det viktigaste exemplet ärnaturligtvis att stöden till strukturanpassningsprogrammen måste stämmas av medsociala insatser på basplanet.Vi kan vända på steken. Då ser vi att vi ofta stöder kvinnokooperativ i olikasysselsättningar, medan vi vet att de produkter som tillverkas ganskasnart inte kommer att ha någon marknad. Vi kopplar alltså inte mikroinsatsertill makroanalyser.Samordningen bör vidare ske mellan olika aktörer inom biståndet. Ett samspelbör också ske mellan statliga och enskilda organisationer. Vi borde mycket merta till vara den värdegemenskap som vi trots allt har i . I mångaandra länder är de enskilda biståndsorganisationerna på kollisionskurs med destatliga biståndsorganen, i varje fall har de stora svårigheter att samarbetamed dem. Det har vi inte i , men vi har inte tagit vara på detta. Viskulle kunna komplettera varandra, så att helheten av arbetet blev mermeningsfull än delarna.Vilken roll kan då en enskild organisation åta sig? Låt mig på en gång sägaatt vi inte ser oss som en kanal för att det statliga biståndsmedlet skall nåner på gräsrotsnivå, vilket ibland är en vanlig föreställning. Vi har en egenidé om vår roll. För Rädda barnen, den organisation som jag representerar,handlar det förstås om barnens rättigheter. Vad kan vi somfrivillighetsorganisation i den rika världen göra för att främja barnensrättigheter i de fattiga länderna? Vi relaterar till det som vi brukar kalladet civila samhället.På flera håll har förtroendet för statsmakten försvagats. Den ekonomiskakrisen har underminerat den offentliga administrationen och servicen. Vi hördenyss om socialismens fall och att vi i dess spår har fått en demokratisering imånga av de fattiga länderna. Ekonomin har liberaliserats. Allt detta harbidragit till att den enskilda sektorn har blivit mycket viktigare. Vi harockså fått ett helt annat spelrum. Vi ser det därför som en uppgift att stärkade krafter som arbetar för barnens rättigheter i det civila samhället.Det handlar om ett samarbete. Vi och våra partner har olika kompetens ocherfarenheter. Vi måste göra en arbetsfördelning. Våra komparativa fördelar, detvi kan tillföra samarbetet, är bl.a. den kunskap som vi har om barn ochungdomar i och i väst. Vidare har vi en folkrörelseerfarenhet. Vi harkunskap om hur man bygger upp och leder en organisation -- hur man mobiliserar.Vi har också kontakter med andra organisationer i regionen, och därmed har viockså möjligheter att främja erfarenhetsutbyte med dessa.Vi har också kontakt med FN-organ, forskare, medier och andra regeringar. Vikan förmedla våra samarbetspartners röster i dessa kanaler -- och vi harpengar. är kanske vår största insats bara den att vi finns till, att vierbjuder skydd och moraliskt stöd i svåra tider.Det finns många olika slags organisationer i våra samarbetsländer. Iblandstöder vi gräsrotsorganisationer direkt. Det kan vara intressegrupper, t.ex.kvarterskommittéer i förstäder i . Det kan också vara småserviceorganisationer som t.ex. driver ett daghem. Men vi försöker koncentrerasamarbetet till mera professionella organisationer som fungerar sommellanhänder. De stöder dessa basorganisationer med utbildning, rådgivning ochutredningsarbete. fångar de upp de lokala erfarenheterna, artikulerarslutsatser, informerar media och trycker på beslutsfattare för att fåförbättringar i lagstiftning och politik.I vårt stöd ingår det också att skapa mötesplatser och medverka till ett ökatsamarbete mellan organisationer och yrkesfolk som arbetar med samma problem,men kanske på olika nivåer och i olika områden. Journalister, advokater,representanter för kyrkan och representanter för olika yrkessammanslutningarmöts och diskuterar -- detta för att få ett större genomslag iförändringsarbetet. Det mest slående och spännande exemplet på detta ärnaturligtvis arbetet i . Där arbetas det från gräsrotsnivå upp tillden nivå där man nu sitter och försöker skissa på konstitution och lagstiftningför ett helt nytt samhälle.Med en sådan här uppläggning är det naturligtvis svårare att visa upp mätbararesultat på kort sikt. Men vi ser bevis på att vi bidrar till endynamik för barnens rättigheter, att nya grupper bildas som gamlaförstärks, att man finner nya nätverk och framför allt att man kopplar ihopdessa på olika nivåer i samhället, så att de som har varit fattigast och mestvanmäktiga får möjlighet att få ett genomslag för sin röst.Vi kan nu se att frågan om barnens rättigheter tas på allvar i samtliga vårasamarbetsländer. Lagar har förändrats för att svara mot barnens rättigheter.Det är en ganska stor rörelse kring dessa ändå nya frågor.Barnrättskonventionen antogs 1989. Den har ganska få år på nacken, men ändå kanman märka att det finns ett stort genomslag för dessa frågor. Detta tror viberor på att vi har arbetat med ett nytt slags strategi.En viktig roll för en organisation som vår är naturligtvis också att man gerde utsatta barnen en röst här i . Inte minst de aktiva medlemmarna haren folkbildande uppgift. Vi måste sprida kunskap om barnens villkor i andraländer och skapa en bas för engagemang mot orättvisor och förtryck. Det är enuppgift som har visat sig vara ännu viktigare i dag.Till sist kan jag säga att den bästa garantin för att enfrivilligorganisation skall vara effektiv är att den redovisar sitt arbete försina uppdragsgivare, som är medlemmarna. Det är deras kritiska granskning somborgar för effektiviteten.Daniel Tarschys: Nästa talare är , generaldirektör i SIDA,tidigare generaldirektör i Energiverket.Carl : Vad ger biståndet för resultat? Det är självklart en fråga sombåde biståndsgivare och biståndsmottagare har all anledning att fundera över.Det har alltid varit en fråga som har varit viktig för en biståndsorganisationsom SIDA. Det finns få offentliga verksamheter som är så utvärderade ochanalyserade som just biståndsverksamheten. Det görs hundratals utredningar ochutvärderingar bara här i , och det är likadant i alla länder som gerbistånd.Om man tittar på dessa studier finner man att de flesta enskilda projekten ärframgångsrika. Det framgår både av nationella och internationella studier. Detkan göras mycket långa listor -- vilket vi också brukar göra, för dem som ärintresserade av att ta del av detta -- på framgångsrika och för den delen ocksåmisslyckade projekt inom snart sagt alla olika samhällsområden.