bet · GG01JuU34 · 1993-05-18 00:00:00 — Utskottet tillstyrker således ett införande avprövningstillstånd för brottmål i hovrätt och avstyrker bifalltill motionerna Ju28, Ju29, Ju32 och Ju33 i här behandladedelar.Målsägandens talerättMålsägande är den, mot vilken brott är begånget eller somdärav blivit förnärmad eller lidit skada (20 kap. 8 § fjärdestycket RB)En målsägande har två möjligheter att själv med rättsligamedel reagera på brott i straffrättsligt hänseende. Han kan delsange brottet till åtal, dels själv väcka åtal. Målsäganden kandärutöver föra talan om enskilt anspråk i anledning av brott.Denna fråga behandlar utskottet i ett särskilt avsnitt nedan.I BrB och annan lagstiftning anges vilka brott som är sådanaatt endast målsäganden äger åtala (målsägandebrott) och vilkasom är sådana att angivelse av målsäganden förutsätts för attallmänt åtal skall få äga rum (angivelsebrott). I övriga fallkan åklagaren åtala utan begränsning -- målen ligger underallmänt åtal (åklagarbrott).RB utgår från den förutsättningen att målsäganden i och försig har rätt att föra ansvarstalan. Bakom regleringen liggerantagandet av en s.k. naturlig rättighet i detta avseende. 8 § görs emellertid viktiga inskränkningar i denna antagnarättighet på det sättet att målsägandens talerätt genom dennareglering görs subsidiär vid åklagarbrott och angivelsebrott.Detta innebär att målsäganden som regel får föra ansvarstalanför brott som ligger under allmänt åtal bara i de fall hanangivit brottet till åtal och åklagaren beslutat att åtal inteskall äga rum eller nedlagt ett av honom väckt åtal. Undantaggäller enligt 20 kap. 8 § tredje stycket RB för talan om ansvarför falskt eller obefogat åtal, falsk angivelse eller annanosann tillvitelse angående brott. I dessa fall får målsägandenväcka talan utan att först ha angivit brottet till åtal.I de fall åklagaren väckt åtal äger målsäganden enligt 20 kap.8 § andra stycket RB biträda åtalet. Han blir part i målet vidsidan av åklagaren och har samma rätt som denne att förebringautredning och bevisning. Målsäganden kan emellertid inte medstöd av denna regel yrka ansvar för någon annan gärning än densom är föremål för åklagarens talan, men han kan för dennagärning framställa ett annat ansvarsyrkande än åklagaren gjort.Ett exempel kan vara att åklagaren yrkar ansvar för grovmisshandel medan målsäganden anser att gärningen skall bedömassom mordförsök. Vill målsäganden föra talan om någon annangärning än den åklagaren åtalat måste det ske på sätt somangivits i det föregående.Målsägandens subsidiära åtalsrätt innebär att han också, ävenom åklagaren inte fullföljer talan mot domen, kan föra talan motdenna i högre rätt. Denna befogenhet tillkommer honom oberoendeav om han biträtt åtalet vid den lägre rätten eller inte.Målsägandens rätt att överklaga inbegriper inte bara domar utanockså andra rättens beslut i målet.Regeringens förslag till prövningstillstånd är utformat så attsvaret på frågan om det krävs sådant tillstånd eller inte blirdetsamma oavsett vem av parterna som överklagar domen ochoavsett i vilken del den överklagas. Detta innebär att förutomden tilltalade också målsäganden och åklagaren enligt förslagetomfattas av regeln om prövningstillstånd för överklagande avdomar där den tilltalade dömts till böter. Den föreslagnaordningen innebär ingen annan ändring i målsägandens rätt attföra talan än att det i vissa fall krävs prövningstillstånd.Utskottet delar den i propositionen redovisade uppfattningenatt systemet av rättviseskäl bör gälla inte bara den tilltaladeutan också målsäganden och godtar förslaget i denna del.En särskild fråga är om det också skall krävasprövningstillstånd vid talan mot en frikännande dom. Denna frågabehandlas i ett särskilt avsnitt nedan.Prövningstillstånd för åklagarenAtt målsäganden av rättviseskäl bör vara jämställd med dentilltalade i fråga om kravet på prövningstillstånd kan knappastifrågasättas. Frågan är om åklagaren, som inte för talan föregen del utan i egenskap av ämbetsman och representant förstaten, skall vara underkastad kravet på prövningstillstånd.Åklagaren har vid sin ämbetsutövning att iakttaobjektivitetsprincipen, i första hand under förundersökningen,men principen äger i praktiken giltighet under åklagarens helaarbete med ett mål. Han skall alltså se inte bara till deomständigheter som talar till den tilltalades nackdel utan ocksåta till vara det som talar till den tilltalades förmån. Mycketnoggranna överväganden görs också regelmässigt innan ett målförs vidare. Utskottet finner, liksom många remissinstanser, attnågon risk för onödiga överklaganden inte föreligger omåklagaren skulle undantas från kravet på prövningstillstånd.Härtill kommer att åklagarna står för en mycket begränsad del avöverklagandena i bötesmål. Ett krav på prövningstillstånd föråklagaren skulle inte få någon praktisk betydelse förhovrätternas arbetssituation.Utskottet konstaterar emellertid att frågan inte bara gällerhuruvida förslaget tillgodoser rimliga krav på rättssäkerhet ochutgör en lämplig avvägning ur effektivitetssynpunkt m.m. Enbetydelsefull aspekt i sammanhanget är också allmänhetensförtroende för och krav på rättsskipningen. Utskottet delar denuppfattning som framförs i propositionen att det är väsentligtatt rättssystemet för den enskilde ter sig rättvist och biträderregeringens förslag att åklagaren inte helt kan undantas frånkravet på prövningstillstånd.I de sällsynta fall åklagarens talan förs av Riksåklagaren,eller ombudsmän är dessa inteunderkastade något krav på prövningstillstånd i Högstadomstolen. Utskottet instämmer i att det skulle varainkonsekvent att kräva prövningstillstånd för deras talan ihovrätt. Utskottet har ingen erinran mot regeringens förslag idenna del.Prövningstillstånd vid talan mot en frikännande domRegeringen föreslår en särskild regel som innebär attdispensprövning krävs för åklagarens och målsägandens talan moten dom i vilken den tilltalade helt frikänts.I motion Ju30 yrkas att regeln om prövningstillstånd vidfrikännande dom inte skall omfatta brott för vilket stadgassvårare straff än fängelse . Motionsyrkandetöverensstämmer med förslag i denna del.Regeringsförslaget innebär att prövningstillstånd krävs delsom den tilltalade helt frikänts från ansvar, dels om han dömtstill böter för något annat brott i samma dom. Däremot krävs inteprövningstillstånd om den tilltalade utöver den frikännandedomen dömts till fängelse för ett annat brott i samma dom.Kravet på prövningstillstånd gäller vidare oavsett hur svårtbrott frikännandet avser. Ett åtal för grov misshandel somogillats skulle alltså komma att kräva prövningstillstånd omåtalet endast avsåg misshandeln eller om tingsrätten samtidigtdömt den tilltalade till böter för t.ex. trafikbrott. Däremotskulle prövningstillstånd inte krävas om domen också inkluderadeett fängelsestraff för t.ex. stöld.Det sagda innebär, som konstateras i propositionen (s. 63),att frågan om det krävs prövningstillstånd vid frikännande dom ivissa fall blir beroende av om åtal har väckts förandra gärningar och om dessa andra gärningar är allvarliga brotteller inte.Enligt utskottets mening är den bristen på precisering enolägenhet med regeringsförslaget. Däremot har förslaget denfördelen att svaret på frågan om det krävs prövningstillståndeller inte i det konkreta fallet blir detsamma oavsett vem avparterna som överklagar och oavsett i vilken del domenöverklagas.Regeringsförslaget får emellertid ytterligare konsekvenser.Utskottet tänker här på att prövningstillstånd kommer att krävasvid frikännande dom även beträffande mycket allvarligbrottslighet.Domstolsutredningen kommer i sitt betänkande (del A s. 315 f)fram till att den konsekvensen bör undvikas genom attlagstiftningen utformas så att det inte i något fall skallkrävas prövningstillstånd vid talan mot en frikännande dombeträffande brott av viss svårhet. Utredningen förordar enlösning som innebär att prövningstillstånd skall krävas endastom den frikännande domen avser brott där maximistraffet ärfängelse högst . Detta är den ordning som förespråkasi motion Ju30.Motionsförslaget innebär alltså att prövningstillstånd skallkrävas dels om påföljden i målet är böter, dels om ettfrikännande avser ett brott med maximistraffet fängelse och dels om påföljden är böter och ett frikännande isamma dom avser ett brott med nyssnämnda maximistraff. Ett åtalför exempelvis grov misshandel som ogillats skulle alltså aldrigkräva prövningstillstånd.Precis som i fråga om regeringsförslaget uppstår också medmotionsförslaget en viss brist på precisering i fråga omprövningstillstånd men med omvända förtecken. Om nämligen ettbötesstraff förenas med en frikännande dom beträffande ettallvarligt brott kommer prövningstillstånd inte att krävasbeträffande bötesbrottet. Motionsförslaget har samma fördelarsom regeringsförslaget när det gäller förutsägbarheten av kravetpå prövningstillstånd i det konkreta fallet.Skillnaden mellan regeringsförslaget och motionsförslaget kansammanfattas så att regeringsförslaget leder till attprövningstillstånd i princip krävs vid frikännande domar ocksåför mycket allvarliga brott medan motionsförslaget leder tillatt lindriga brott i vissa fall måste prövas av hovrätten utanatt prövningstillstånd först beviljats.Utskottet finner den senare olägenheten frånrättssäkerhetssynpunkt mindre betydelsefull än den förra.Utskottet måste först konstatera att frågan omprövningstillstånd vid frikännande dom är svår att reglera påett helt tillfredsställande sätt. Olägenheterna med de olikaförslagen måste i stället vägas mot varandra. Vid den prövningenkommer utskottet till slutsatsen att regeringsförslaget lederför långt. Utskottet delar motionärernas uppfattning att krav påprövningstillstånd inte bör gälla i de fall en frikännande domrör ett grövre brott och anser att det av Domstolsutredningenframlagda förslaget i denna del, bl.a. med hänsyn tillallmänhetens tilltro till det rättsliga systemet, utgör enlämplig avvägning av de olika intressen som gör sig gällande.Utskottets nu gjorda ställningstagande med anledning avpropositionen och motion Ju30 i denna del medför att vissaändringar bör göras i de av regeringen framlagda förslagen tilländring i RB (se bilaga 2).ÖvrigtI motionerna Ju417 och Ju846 förespråkas ett system meddispensprövning för att komma till rätta med den ansträngdaarbetssituationen vid hovrätterna.Genom utskottets ställningstaganden i det föregående äryrkandena i motionerna Ju417 och Ju846 tillgodosedda ochutskottet avstyrker bifall till dem i nu behandlade delar.Enskilt anspråk i anledning av brottTalan om enskilt anspråk kan antingen föras i särskildtvistemålsrättegång eller i samband (kumulerat) med talan omansvar i ett brottmål.Frågor om handläggningen av ett enskilt anspråk tillsammansmed ett brottmål regleras i 22 kap. RB. Lagen skiljer mellan tvåolika grupper av enskilda anspråk som kan kumuleras medansvarsyrkandet. De två grupperna är å ena sidan anspråk ianledning av brott och å andra sidan anspråk som grundas påbrott. Den första kategorin är mera vidsträckt än den senareoch omfattar också denna. Med anspråk på grund av brottförstås endast anspråk av målsäganden mot den tilltalade, vilkagrundas på den brottsliga gärning som läggs den tilltalade tilllast. Till anspråk i anledning av brott hänförs därutöveralla slags anspråk som äger något samband med det påståddabrottet vare sig det riktar sig mot den tilltalade eller någonannan. Hit hör t.ex. den skadelidandes anspråk mot ettförsäkringsbolag som meddelat ansvars- eller skadeförsäkring.Det förutsätts att det enskilda anspråket grundar sig på sammafaktiska omständigheter som de som ligger till grund föransvarsyrkandet.I 22 kap. 2 § första stycket RB finns en bestämmelse omskyldighet för åklagaren att i samband med åtalet förbereda ochutföra även målsägandens talan. Denna skyldighet avser endastden trängre gruppen av enskilda anspråk, dvs. de som grundas påbrottet. Det är alltså endast fråga om anspråk mot dentilltalade på grund av den brottsliga gärningen. För åklagarenär det en tjänsteplikt att utföra målsägandens talan i dessafall. Det förutsätts dock att talan kan utföras av åklagarenutan väsentlig olägenhet och att talan inte är uppenbartobefogad. Skulle utförandet av målsägandens talan vara merabetungande får åklagaren hänvisa honom till att föra sin talansjälv. Detsamma gäller om målsägandens talan, som ovan nämnts,är uppenbart ogrundad.För målsäganden innebär det en stor fördel att åklagaren utförhans talan om det enskilda anspråket. Han får detta gjort utandet besvär eller den kostnad som blir följden om han skulleutföra talan själv. I flertalet fall torde en särskild rättegångknappast heller löna sig.Regeringen föreslår inte någon särskild regel omprövningstillstånd för de fall att ett enskilt anspråk handlagtstillsammans med ett brottmål. Resultatet härav blir atthuvudregeln för prövningstillstånd i tvistemål kommer att gällaäven i dessa fall. Det främsta skälet till den av regeringenföreslagna ordningen är intresset av att tvistemålen skallbehandlas lika oberoende av om de handläggs tillsammans med ettbrottmål eller i särskild rättegång. Detta innebär attdispensfrågorna enligt förslaget får avgöras var för sig enligtde för resp. målkategori gällande bestämmelserna. Hovrätten fåralltså göra två bedömningar i fråga om prövningstillstånd om endom i vilken tingsrätten också dömt ut t.ex. ett skadeståndöverklagas i båda delarna. Den situationen kan således uppkommaatt prövningstillstånd beviljas i den ena delen utan att så skeri den andra.Åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan är enligt22 kap. 2 § RB knuten till att åklagaren också för talan omansvar. I de fall prövningstillstånd medges endast rörande detenskilda anspråket får detta handläggas i en särskild rättegångoch målsäganden är hänvisad till att utföra sin talan utanåklagarens medverkan.Utskottet delar i princip regeringens bedömning att enskildaanspråk som kumulerats med en ansvarstalan skall omfattas avsystemet med prövningstillstånd. I fråga om tillämpningen villutskottet utöver vad som anförs i propositionen anföra följande.Det fallet att prövningstillstånd meddelas beträffande ettenskilt anspråk utan att sådant tillstånd medges i fråga omansvar eller påföljd erbjuder inga speciella svårigheter. Detenskilda anspråket prövas helt enligt de regler som gäller förtvistemål. Detsamma gäller om den tilltalade överklagar ipåföljdsdelen. Inte heller i det fallet finns anledning attompröva ett enskilt anspråk på grund av brottet utan härförkrävs andra skäl som kan hänföras till tvistemålet, t.ex. attett skadestånds storlek kan ifrågasättas.Om hovrätten däremot prövar brottmålet i ansvarsdelen -- efterbeviljat prövningstillstånd eller i fall där prövningstillståndinte krävs -- blir situationen en annan. I sådana fall fårutgången i ansvarsdelen som regel antas ha betydelse även förbedömningen av det enskilda anspråket. Här framstår det närmastsom självklart att prövningstillstånd (ändringsdispens) beviljasäven i den delen. Dock kan situationer också tänkas då det inteär motiverat med prövningstillstånd beträffande det enskildaanspråket trots att en ansvarsfråga prövas. Utskottet tänker härt.ex. på fall då den tilltalade yrkar att han skall frikännasfrån ansvar för ett brott och vill bli befriad frånskadeståndsskyldighet som är att hänföra till ett annat brott isamma dom. Då saknas ju det samband mellan ansvar för brottetoch det utdömda skadeståndet som är en förutsättning för attprövningstillstånd beträffande det enskilda anspråket skallbeviljas på grund av omständigheter som har med brottet attgöra. Utöver i här angivna fall skall prövningstillståndbeträffande det enskilda anspråket givetvis också beviljas omdet enskilda anspråket i sig ger anledning till det. -- Isammanhanget noterar utskottet att resultatet av en felaktigbedömning i fråga om prövningstillstånd beträffande det enskildaanspråket kan bli att den tilltalade måste angripa den honom iden delen ålagda förpliktelsen med extraordinära rättsmedel omhan frikänns från ansvar.DispensprövningenReglerna om hovrätts sammansättning återfinns i 2 kap. 4 § RB.Enligt huvudregeln är hovrätt domför med tre lagfarna domare.I tvistemål som av tingsrätt avgjorts med tre lagfarna domareskall dock hovrätten bestå av minst fyra lagfarna domare när denavgör målet. Fler än fem lagfarna domare får inte delta ihovrätten.I brottmål är hovrätt domför med tre lagfarna domare och tvånämndemän. Fler än fyra lagfarna domare och tre nämndemän fårinte delta. Dessa regler gäller också för vissa familjemål. Ibrottmål där det inte är fråga om att döma till strängare straffän böter och inte heller är fråga om företagsbot är hovrättendomför även med tre lagfarna domare.Vid avgörande av en fråga om prövningstillstånd är hovrättdomför med två lagfarna domare.Vid sidan av de nämnda bestämmelserna finns det särskildaregler om hovrätts sammansättning i bl.a. 2 kap. 4 a § RB, 67 §patentlagen (1967:837) och 13 § lagen (1969:246) om domstolar ifastighetsmål.När rätten är sammansatt av flera ledamöter skall dessavgörande föregås av en överläggning. Om enighet inte kan uppnåsunder överläggningen skall denna följas av en omröstning. Reglerrörande omröstning finns för tvistemålens del i 16 kap. och förbrottmålens del i 29 kap. RB. Huvudregeln är att den meninggäller som omfattas av mer än hälften av rättens ledamöter. Vidlika röstetal har ordföranden i princip utslagsröst. I brottmåltillämpas emellertid i detta fall principen in dubio mitius(vid tvivel det mildaste), såvida en mening rörande påföljden äratt anse som lindrigare än en annan. I ansvarsdelen leder dennyssnämnda principen till frikännande dom i dessa fall.Vid avgörande av frågor om prövningstillstånd skall, om en avledamöterna vill bevilja prövningstillstånd, hans mening gällasom hovrättens beslut (16 kap. 3 § RB).Regeringen föreslår nu att hovrättens sammansättning viddispensprövning ändras så att hovrätten skall vara domför medtre i stället för två lagfarna ledamöter och att detta skallgälla i både tvistemål och brottmål. För att prövningstillståndskall beviljas skall enligt förslaget krävas att två av rättenstre ledamöter förenar sig om ett sådant beslut.I motion Ju30 (s) yrkas att de nu gällande reglerna omsammansättning och omröstning vid dispensprövning förbliroförändrade.I propositionen anförs (s. 65 f) bl.a. att en ordning med treledamöter enligt justitieministerns uppfattning är ägnad attskapa starka garantier för att prövningen görs under mycketkvalificerade och rättssäkra former. Det anförs vidare att ensådan ordning är naturlig i det att den sammanfaller medhuvudregeln för hovrättens sammansättning i tvistemål närtingsrätten bestått av en lagfaren domare, i bötesmål och vidall skriftlig handläggning. Justitieministern anser att ensammansättning med tre ledamöter vid dispensprövningen minskarrisken för felbedömningar och anför vidare att det inte finnsnågon anledning att anta att de effektivitetsvinster som ettsystem med prövningstillstånd förväntas medföra skulle rubbas pånågot avgörande sätt med en sådan ordning.Utskottet, som instämmer i vad som anförts i propositionen idenna del, ansluter sig till uppfattningen att dispensprövningenskall göras av tre ledamöter. Att omröstningsreglerna i detläget skall överensstämma med de gängse framstår närmast somsjälvklart. Med det anförda avstyrker utskottet bifall tillmotion Ju30 i denna del.Utskottet anmärker här att regeringens förslag till ändring i2 kap. 4§ RB (prop. 1992/93:213, JuU32) som för närvarandebehandlas i bör beaktas i detta ärende, se bilaga 3.Behov av ytterligare utredningI motion Ju32 efterlyses ytterligare utredning för att finnaformer som kan leda till att måltillströmningen och balansernavid hovrätterna kan minskas och rättegångskostnadernas betydelsei sammanhanget aktualiseras.I propositionen anges att regeringen tillsatt en särskildutredare med uppdrag att se över formerna för rättegången ihovrätt och överklagande av mål dit (dir. 1993:38).Enligt direktiven skall utredaren göra en översyn och lämnaförslag om vad som bör gälla för hovrätternas handläggning avmålkategorierna tvistemål, brottmål och övriga mål mot bakgrundav vilka funktioner hovrätterna skall fylla och hur de lämpligenkan fullgöra dessa. Vidare skall utredaren gå igenom olikatänkbara sätt att begränsa flödet av mål till hovrätterna ochföreslå ändringar även i dessa delar. Utredaren skall ocksåutvärdera tillämpningen av det system med prövningstillstånd somnu föreslås. Slutligen lämnas utredaren fria händer att föreslåde ändringar i övrigt som kan leda till att hovrättsförfarandetkan göras snabbare, effektivare och mera ändamålsenligt medhänsyn till hovrätternas roll i instansordningen.Utskottet konstaterar att utredningsinsatser igångsatts föratt göra hovrättsprocessen mera effektiv och ändamålsenlig.Motion Ju32 får anses i allt väsentligt tillgodosedd ochutskottet avstyrker bifall till den i nu berörda delar.Avräkning av häktningstidTill de straffprocessuella frihetsberövandena räknas framförallt anhållande och häktning. I 33 kap. (BrB) finnsregler om tillgodoräknande eller avräkning av tid för sådanafrihetsberövanden.Reglerna om tillgodoräknande av häktningstid fick i aktuelltavseende sitt nuvarande innehåll (prop. 1972:146,JuU1973:3, rskr. Då blev avräkning i de flesta fallobligatorisk och fullständig. var huvudregeln attavräkning kunde ske fakultativt, dvs. efter vad som ansågsskäligt i det enskilda fallet. Lagändringen innebar bl.a. attstörre nordisk rättsenlighet på området kom till stånd.Den nu gällande ordningen innebär i princip att från ettfängelsestraff dras av den tid som den dömde varit anhålleneller häktad i målet. I lagstiftningen uttrycks saken så atttiden för frihetsberövandet anses som tid under vilken denådömda påföljden verkställts i anstalt. Tillgodoräknande skallske av tid för frihetsberövande när någon döms till fängelse påviss tid eller när rätten förordnar att sådan påföljd skall avseytterligare brott. Tillgodoräknandet skall omfatta den tidvarunder den dömde med anledning av misstanke om brott, somprövats genom dom i målet, varit berövad friheten som anhålleneller häktad m.m. Härvid gäller dock att ett frihetsberövandesom har understigit inte får avräknas. Detsamma gälleranhållnings- och häktningstid under vilken skettverkställighet av dom i annat mål. Beslut om avräkning skallintas i domen. Domstolen skall där ange det antal dagar sompåföljden skall anses verkställd genom det straffprocessuellafrihetsberövande som förekommit.I motion Ju31 yrkas avskaffande av den ovillkorliga rättentill avräkning av häktestiden mellan tingsrättens och hovrättensdomar för den som har dömts till fängelse och överklagar. Imotionen förespråkas en återgång till de fakultativa regler somgällde . Motionsyrkandet bygger på att det inte tordevara alldeles ovanligt med överklaganden som har sin grund inågot annat än att den dömde anser tingsrättens dom vara pånågot sätt felaktig eller avvikande från praxis.Utskottet uttalade i samband med lagändring (JuU1973:3 s.9) att obligatorisk avräkning i högre instans skullekunna komma att leda till en ökad fullföljdsfrekvens och därmedockså till en ökad belastning på framför allt överrätterna ochhäktesorganisationen. Utskottet anförde vidare rörandeöverklagandefrekvensen att det från principiell synpunkt måstevara felaktigt att söka begränsa tillströmningen av mål tillöverrätterna genom restriktiva avräkningsregler och att riskenatt inte få häktningstiden tillgodoräknad inte borde få avhållanågon från fullföljd av talan.