bet · GG01SoU16 · 1993-02-25 00:00:00 — Den här bilden visar språklig förmåga, och nästa bildillustrerar korttidsminne.Det är vår bestämda uppfattning att sjukdomar spelar en mycketviktigare roll för den genomsnittlige äldre än det normalaåldrandet i sig.Slutsatser av den här typen kan man dra bara av långvarigabefolkningsundersökningar av den typ som vi har bedrivit under20 års tid i . Bilden föreställer den allmännauppläggningen av undersökningarna. Vi har under tidföljt en grupp 70-åringar födda . De har senast undersöktsvid . På det sättet kan man få fram en bild avåldrandet.Man måste också se på grupper av individer med sammakronologiska ålder, t.ex. som på bilden, vilken visar individeri åldrarna 70--75--, men tillhörande olika generationer.För närvarande undersöker vi en fjärde grupp 70-åringar, födda1922.Åldrandet, dess manifestationer och sjukdomspanoramat äralltså inte någonting statiskt utan i allra högsta graddynamiskt. De äldre är generellt sett vitalare ängårdagens äldre. Det gäller främst de yngre äldre, mellan 65 och75 år -- en grupp som man numera kanske inte behöver kalla förgamla.Några siffermässiga exempel kommer i följande bilder. Det varfler 70-åringar som kände sig friska 1981 än vad det var 1971.Det är färre som behöver institutionell vård. Det är många färresom är helt tandlösa, 1971 och 1981. För närvarandeär andelen litet större än . Vi räknar med att den siffranskall vara vid sekelskiftet.Riskfaktorer ändras också. 70-åriga rökare utgjorde 1971och 1981. Dessa siffror gäller män. Tyvärr är siffrornaoförändrade när det gäller kvinnor.Dubbelt så många 70-åringar, , hade egen bil 1981 jämförtmed 70-åringarna 1971. En mycket viktig faktor är den ökadeutbildningen. På bilden kan man se att det 1971 var av70-åringar som hade utbildning efter folkskola. 1981 var det25%. kommer hälften av pensionärernai att ha någon form av postgymnasial utbildning jämförtmed i 1971.Om kommer vi att möta en helt ny grupppensionärer med nya behov, förväntningar och krav.I debatten om samhällets insatser för äldre kan man se enoklarhet om vad som menas med service, hälsovård och sjukvård.Inte sällan används begreppet äldreomsorg på ett åtminstone förmig oklart sätt. Vad menas med äldreomsorg i dagens debatt? Ärdet service, är det hälsovård eller är det sjukvård? När detgäller sjukvården, innebär äldreomsorg omvårdnad ellerspecialiserad geriatrisk sjukvård?Oklarheterna har delvis sin grund i svårigheten att i högreåldersgrupper skilja det normala åldrandet från sjuklighet. Envidgad forskning, inte minst i , försöker att reda utdessa begrepp.Utvecklingen av nya teknologier inom äldresjukvården har varitframgångsrik. By pass-operationer, höftprotes och modernastarroperationer är exempel där allt vitalare äldre kan leva ettnästan normalt liv efter ett medicinskt ingrepp. Studier hos osshar visat att ledsjukdomar är den viktigaste orsaken tillnedsatt förmåga att utföra det dagliga livets aktiviteter,snarare än det normala åldrandet i sig.Höftproteser har visat sig vara en samhällsekonomiskt godaffär, som de leder till ökad livskvalitet för denenskilde individen.Debatten om äldreomsorg kan inte heller fokuseras alltförmycket på fysiska och sociala faktorer, såsom t.ex. boende ochtransporter. Man måste också uppmärksamma bl.a. ensamhet ochsocial isolering.Sammanfattningsvis är en fortsatt god social och medicinskservice naturligtvis av stor betydelse för framtidens äldre iSverige. Omvårdnadsinsatserna måste öka med det ökande antaletmycket gamla i vårt land. Enligt min uppfattning måste manemellertid -- på grundval av undersökningar som har gjorts inteminst i -- särskilt uppmärksamma balansen mellan socialaoch rent medicinska geriatriska insatser. De närmastedecennierna kommer att innebära ökade krav på kvalificerad ochspecialiserad diagnostik, behandling och rehabilitering inom dengeriatriska medicinen -- detta såväl av humanitära ochmedicinska som av samhällsekonomiska skäl.Bengt : Jag tänkte använda tiden till att ge ettfaktaunderlag i siffror kring demenssjukdomar. Detta kananvändas vid senare planering av hälso- och sjukvården. Jagbörjar med att visa några siffror från , eftersomjag har varit verksam där.Vi har tagit fram data och tittat på andelen dementa påinstitutioner. Vårt intryck är att andelen ökade under slutet av70-talet och . Det som förvånade oss allramest var att 1975 var av pensionärerna på ålderdomshemmengravt dementa. 1988 var siffran , alltså 4 av 10pensionärer. Denna trend kan man också se på servicehusennär det flyttade in friska pensionärer. Utvecklingen är exaktdensamma där. 1988 var 8 av 10 sängplatser på sjukhemmen belagdamed senila dementa patienter.När jag flyttade till , fick jag möjlighet att viaStockholms läns Äldrecentrum titta på en totalpopulation när detgäller institutionsbundna personer. Vi valde delsför att Äldrecentrum var beläget på , dels föratt det finns en mycket ålderstät befolkning på , 33av 100 invånare är pensionärer. I är 15 av 100invånare . Vi tittade på alla som var ochäldre. Den äldste var 104 år.Vi har fokuserat oss på hjärnskador hos äldre. Det är ofta dengruppen som dominerar på institutionerna och som mest kommer iåtnjutande av rehabiliteringsinsatser, vilka kanske inte alltidlyckas optimalt. Jag skall redovisa siffror angånde dementa.Vi har för det första undersökt om patienterna var dementaeller inte, och för det andra avgjort vilken demenstyp de liderav. Alzheimers sjukdom är den vanligaste demensformen. Sedankommer vaskulär demens, där åderförkalkningssjukdom ofta liggeri bakgrunden. Hjärtfunktionen kan ha varit nedsatt, vilketresulterat i små proppar i hjärnan. Sekundära demenser kan oftavara sekundära till följd av alkoholmissbruk, vitaminbrist ellertill följd av underfunktion av sköldkörteln. Det förekom ocksåandra demensformer, där vi helt enkelt inte kunde ställa någonsäker diagnos.Vi har också försökt att göra en stadieindelning för att se påvilken nivå man bäst kan gå in med hjälp- och stödåtgärder. Vihar använt oss av en skala som heter . Det finns en mild,en moderat, en svår och en tveksam demens.Kungsholmsstudien omfattade således alla som var ochäldre i . I studiens första fas1988--1989 undersöktes personer. Vi "screenade" dem mednågonting som kallades för en minimentaltest, vilket mäterframför allt olika minnesfunktioner och visuospatiellafunktioner -- t.ex. ritförmåga. Efter denna test fann vi engrupp på 385 personer som var suspekt dementa och som fickgenomgå en omfattande klinisk läkarundersökning. Vi intervjuadeanhöriga för att få en heltäckande sjukdomshistoria. Vi togockså ut en matchad kontrollgrupp ur gruppen bestående av 1400personer, som var mer intakt, dvs. mer frisk.Av denna Kungsholmspopulation på 1810 personer var 216 -- ca12% -- dementa. Hälften hade Alzheimers sjukdom. En fjärdedelhade vaskulär demens. 20 personer hade en sekundär demens medframför allt alkoholmissbruk som orsak. I ungefär lika mångafall hade vi svårigheter att klassificera demenstillståndet.Det är helt klart att ökande ålder är en riskfaktor. Denöversta kurvan här visar att var dementa. I90-årsåldern var det , alltså var tredje individ. Närdet gäller en stor grupp , har vi detintrycket att den är ganska frisk. Jag tror inte att kurvanfortsätter att stiga, utan att den planar ut.Ett annat intryck som vi fick är att det är en klar dominansav kvinnor på demensavdelningarna. Vi har undersökt om kvinnligtkön skulle utgöra en riskfaktor för demenssjukdom, men när vihade korrigerat för att det finns så många fler kvinnor fann viatt kön inte är någon riskfaktor. Alzheimers sjukdom ärprocentuellt lika vanligt hos kvinnor som hos män såväl i80-årsåldern som . Beträffande 90-årsåldern ärdata mycket osäkra. Det finns väldigt få män i den åldern kvar ilivet. Detta visar klart att kön inte är en riskfaktor. Om detfinns en överrepresentation på institutionerna, är orsakernaandra och mer sociala.Inte heller låg utbildning utgör någon riskfaktor för attutveckla Alzheimers sjukdom. Jag hinner tyvärr inte gå in påriskfaktorbegreppet, utan jag skall hålla mig till faktasiffror.I fråga om svårighetsgraden och fördelningen av de olikasjukdomarna visar den streckade linjen svår demens. Denheldragna linjen illustrerar en mild demens. Det finns mera avmild demens i Alzheimers sjukdom jämfört med vaskulär demens.Den som är generellt åderförkalkad har kanske mer av somatiskakomplikationer och dessutom en mera grav demensbild. Jag skallåterkomma till vad detta kan betyda för vården.Den här bilden visar antalet dementa fördelade på dem sombodde hemma och på dem som fanns på institutioner. Det finnslika många dementa bland de hemboende som bland dem som bor påinstitution. Vid en internationell jämförelse är det en höginstitutionalisering i . I och i är detfler som bor hemma i relation till dem som bor på institution.Vad som var intressant var att trots att vaskulära demenserbara förekom hälften så mycket som Alzheimers sjukdom, harhälften av dem som bor på institution demens av vaskulär typ.Det är helt klart att en vaskulär demens har mer somatiskakomplikationer. Vaskulär demens har ett mer svängande förlopp,ofta med hjärt- och kärlkomplikationer. Jag vill poängtera attdenna grupp dementa kräver mer sjukvårdskompetens. Det ligger enviss fara i att frångå den kompetensprincipen. Läkarbedömningaroch sjuksköterskekompetens är nödvändiga inslag i demensvården.Majoriteten av de hemboende har Alzheimers sjukdom.Beträffande fördelning av demensfall när det gäller ålder,boendeförhållanden och svårighetsgrad har de som finns påinstitutioner -- huvudsakligen sjukhem -- en mer moderat ochsvår demens jämfört med dem som bor hemma. Det kan tyckassjälvklart, men vi har faktasiffror som visar detta.Vad kan vi förvänta oss ? Här är någraprognossiffror som sträcker sig fram . Ser man påolika åldersklasser och räknar på de prevalens- ochincidenssiffror som finns, finner man att i landet som helhetkan man förvänta sig en ökning och äldre -- som har en gravare demens och en störrevårdtyngd -- med 14000 dementa. I vissa andra grupper blir deten lätt minskning eller en lätt ökning -- antalet blir i detnärmaste oförändrat.Jag har gjort en mycket preliminär beräkning, som inte vilarpå några hårda data. Jag räknade med att det som i går15--16 pensionärer per 100000 invånare. Beroende på attpopulationen blir allt äldre, kom jag fram till att det skullebehövas 15 nya vårdplatser och per 100000 invånare. Detär då fråga om 15 pensionärer som har en så pass grav demensgradatt de inte kan bo kvar hemma. Vi har tidigare här hört att deäldre kommer in senare till en institution, och trots detta harde längre vårdtider -- det finns alltså inte någon "compressionof morbidity" -- och ett större hjälpbehov. Det gäller attanpassa vården, att vara flexibel och att hitta nya, bättreomvårdnadsalternativ.Den sista bilden visar några av de vårdalternativ som är påväg att införas. finns det, grovt sagt, enbart hemboendeeller boende på institution. Det finns mycket data frånKungsholmsprojetet, både före och efter ÄDEL-reformen. Om manintervjuar anhöriga, finner man att de allra mest önskar att fåavlösning för att de skall kunna fortsätta med hemvården. Det ärde anhörigas primära önskemål.Dagvård är också bra, speciellt för de anhörigas skull. Detvarierar för patienterna. Majoriteten mår väldigt bra avdagvård, andra passar det inte för.Försök med växelvård för dementa har inte varit helt lyckade.Ofta blir de dementa ännu mer förvirrade. Med kommunen somhuvudman blir det nu möjligt att skapa växelvård, kanske med merav lägenhetstyp. Då lyckas det nog mycket bättre än om dedementa skall tas in på sjukhem.Skyddade avdelningar på påminner mycket omboendekollektiv. Man får inte glömma att i slutstadierna avsjukdomen, när beteendestörningar och de psykiatriska symtomenblir besvärliga, behöver sjukhemsavdelningarna förbättras.Specialistkliniker är nödvändiga och till för att utreda ochprognostisera.Jag hoppas att ni alla skall ge stöd för en fortsatt satsningpå den här gruppen. Det är en stor grupp som kanske inte såmycket kan föra sin egen talan. Det behövs i fortsättningen bådeen mer basal och en mer vårdinriktad forskning.Bo Holmberg: Jag vet inte om jag var ouppmärksam. Men vardet så, att det var en tredjedel av befolkningen i gruppen 80 åroch äldre?Bengt : Nej, 90 och äldre.Bo Holmberg: Har du någon uppgift på totalbefolkningen iSverige?Bengt : Av de som är uppskattar jagatt siffran ligger på ca 4%.Bo Holmberg: Då är den obetydligt högre förtotalbefolkningen?Bengt : Ja, den är betydligt lägre om vi tar helabefolkningen från födseln.Bo Holmberg: Precis, så blir det.Mats : Hur går det ? Jag skallintroducera mig själv. Jag har en forskartjänst på , med ansvar att försöka beskriva, följa ochutvärdera utvecklingen inom äldrevården -- tvärs över allaeventuella huvudmannagränser.Jag är samhällsvetare i botten. Jag uttalar mig utifrånett riksperspektiv, väl medveten om att det finns stora lokalaskillnader.Kort historik: har antalet äldre ökat. Vi har igruppen fått flerpersoner. Vi har alltså fler mycket gamlaän vad vi hade . Vi har fler som är65--79 år.Under dessa har institutionerna byggts ut i ungefärsamma takt som antalet mycket gamla har ökat. Under 60-taletbyggde vi ålderdomshem, byggde vi ut långvårdenoch satsade vi på . Vi satsade påservicehus som vi började ta bort framför alltålderdomshem. minskade vi även pålångvården. Det betyder att vi har ungefär lika mångaplatser på institution -- om vi räknar in -- som vihade . Trots att antalet äldre har ökat mycketkraftigt.Detta innebär i praktiken att på många håll i landet ärsannolikheten för en person, eller äldre, att hamna påinstitution hälften så stor som den var . Det haralltså skett en kraftig relativ minskning.Hemhjälpen byggdes ut mycket kraftigt under 60-och 70-talet,antalet hjälptagare tredubblades. Vi har färre hjälptagare än vi hade tidigare,och från flera håll i landet har vi indikationer på att antalethjälptimmar, som faktiskt når de äldre, har minskat. Det äralltså inte så, att det är färre som får mer.Mellan 1960 och har behoven av vård ökat, genomatt vi har fått så många fler mycket gamla personer. Resursernabyggdes ut kraftigt under 60-och 70-talet, minst i samma taktsom antalet äldre ökade. var det stopp -- ikvantitativa termer. Däremot i kvalitativa termer har det sketten utbyggnad . har vi fått det somvi betraktar som den moderna äldrevården. Vi harvårdplaneringsgrupper, vi samarbetar, vi har kvälls-ochnattpatruller, vi har avlastningsplatser, vi harväxelvårdsplatser, vi har larm, vi har dagvård och vi har alltmöjligt. Vi har utbildat personalen, det har vi satsat mycketpå. När vi gick in , vill jag dessutom påstå, fannsdet en del luft i systemet. Vi hade litet för mycket resurserhelt enkelt. Flera lokala studier visadeatt av de äldre som var på institution varfelplacerade. De skulle varit någon annanstans.Vi hade klinikfärdiga av en typ som vi inte alls har . Vihade klinikfärdiga som låg och väntade på att skulleorganiseras. Sådana klinikfärdiga finns inte, eller fanns nästaninte ens före . Men detta har då lett till, som BengtWinblad visade när det gäller demensutvecklingen påinstitutioner, att det är oerhört mycket tyngre påinstitutionerna , när allt fler personer skall samsas omfärre platser.Men jag tycker ändå att man kan konstatera att 80-talet ärnågon sorts indikation på att vi har blivit bättre inomäldrevården. Vi har rationaliserat, vi har blivit effektivareinom den offentliga sektorn. Sedan är frågan: Vad händer under90-talet? Hur långt kan vi gå?Om vi räknar fram dagens vårdutnyttjande och ger sekelskiftetsbefolkning, i olika åldrar, samma chans till vård som ,skall korttidsvården byggas ut , långtidsvården med22% och psykvården . Det är ganska häftiga ökningar.Jag redovisar här endast fram , eftersom detmed ett längre tidsperspektiv kan vara svårt att veta vad somhänder när det gäller demens och benskörhet, och vad denmedicinska teknologin kommer att innebära.Behoven av vård ökar och fortsätter att öka kraftigt.Resurserna är mycket svåra att beräkna, naturligtvis. Det går jublixtsnabbt att ändra storleken på äldrevårdens resurser medpolitiska beslut -- tror jag. Men ett ökat gap mellan behov ochresurser har vi att se fram emot, och min bestämda uppfattningär att det inte går att rationalisera bort så mycket mer av dethär gapet.Det här är ett ökat gap som vi ser i alla länder. Skillnadenmellan och andra länder är kanske att avståndet mellanbehov och tillgång till vård är mindre i . Vi har ett avvärldens bästa offentliga äldrevårdssystem, vill jag påstå. Menoavsett vem som skall ge vården, om det är landsting ellerkommun, har jag svårt att se att vi kan rationalisera i takt meddet ökande gapet. Då är frågan: Hur skall vi hantera det härökande gapet?Det finns naturligtvis inga enkla lösningar. Jag tycker attdet är naivt att tro på att , privatisering osv. är allenasaliggörande lösningar. Att olika organisationer skulle kunna gede rationaliseringsvinster som behövs. Det handlar nog i ställetom att det behövs prioriteringar.Att vi tillfälligtvis så hårt satsar på vissa typer avlösningar, att vi har de här trenderna, är egendomligt i den härsituationen. 80-talets satsning på är ett exempel.Servicehus för vem? Är det för biljardspelaren som kan utnyttjabiljardbordet, som står där i foajén, eller för den som det ärmest synd om eller för den som har de största behoven av serviceoch omvårdnad? På många ställen har man inte på allvar löstdessa problem. satsar vi på gruppboende. Är det värtpengarna? Ja, vem vet? Vilka dementa skall bo där? Skall de fåbo kvar där? Varför skall det vara just 6--8 boende? I Danmarkär det 8--10. I är det 12--15. Alla tror på sitt utanatt egentligen veta.Det saknas utvärderingar som kan hjälpa oss att fatta, kanskelitet klokare, beslut. Då menar jag utvärderingar på riktigt --inte att den eller de eldsjälar som har satt i gång någontingsjälva vittnar om att det är bra.Allt färre får alltså hemhjälp. Här görs ju prioriteringarvarje dag. Och det är alldeles klart att det är de ensamboendesom prioriteras. Det är rimligt, tycker jag. Det här är enutveckling som accelererar. Men att trycket härmed ökar på deanhöriga, i form av uttalade och outtalade krav från denoffentliga vårdens sida, är nog helt klart. Här tycker jag måste diskutera var gränsen går för vad den offentligtfinansierade servicen och vården skall svara för.Jag tycker att det är synd att Prioriteringsutredningensdirektiv begränsas till hälso-och sjukvården och låter densociala delen inom äldrevården vara.Anhöriga gör mycket, det vet vi. Det finns en mängdstudier över det. Sannolikt kommer de anhöriga att behöva göraännu mer, vare sig vi gillar det eller inte. I sådana falltycker jag att vi borde starta en diskussion om hur vi på bästasätt kan stötta de anhöriga som satsar stenhårt och hur vikan stötta så att framtida anhörigvårdare -- om de nu tvingasatt bli det -- skall må så bra som möjligt.Att den offentliga vården skall samarbeta medfrivilligorganisationer, pensionärsorganisationer och religiösaorganisationer kommer definitivt att behövas. Jag kan inte senågon utväg ur det.Den slutsats som jag tycker att man bör dra är att denoffentligt finansierade servicen och vården inte kommer atträcka till -- om vi inte prioriterar om i samhället,förstås.Vi skall självklart fortsätta att trimma och omorganisera.Allting går ju att göra bättre. Vi skall satsa på management.Chefsskapet är uruselt inom äldrevården, om jag fårgeneralisera. Vi skall förbättra rehabilitering. Vi skall höjakvaliteten på vården. Vi skall komma på nya tricks, nyavårdformer. Vi skall jobba på och reformera. Men ändå, jag trorinte att det räcker. Det behövs helt enkelt mer resurser. I detläget skulle jag önska att man från politiskt håll taladeklarspråk i en helt annan utsträckning än vad man gör i dag.Sluta med att försöka döpa om problemen! Sluta med blomsterspråkoch olika flumord! Om det inte finns någon valfrihet atterbjuda, säg då det i klarspråk! Utgå ifrån hur det är, istället för hur vi vill att det skall vara!Bengt : Ordförande! Låt mig för det första sägaatt vård av äldre inte bara är en fråga om långvård, utan det äri allra högsta grad en fråga om akutsjukvård. av de totalavårdkostnaderna konsumeras, om man får använda det uttrycket,efter . av kostnaden går åt under detsista levnadsåret, tämligen oberoende av när i livet dettainträffar. Detta beror naturligtvis på att de äldre är merkänsliga för höftledsfrakturer, åldersdiabetes samt hjärt-ochkärlsjukdomar, och de behöver akuta vårdinsatser.För det andra har den medicinska utvecklingen lett fram tillatt man gör ingrepp på allt äldre patienter. Det är inte frågaom att slå världsrekord och komma med i föratt man har gjort t.ex. en kataraktoperation på en 102-åring,utan det är fråga om att öka livskvaliteten hos människan,oberoende av ålder.De här faktorerna ställer naturligtvis väldigt höga krav påsjukvårdsapparaten. Vi har gjort en fördelning, eller enomfördelning, av vårdansvar i mellan kommuner ochsjukvårdshuvudmän, genom ÄDEL-reformen. Sett urLandstingsförbundets synpunkt innebär det att antalet s.k.klinikfärdiga patienter har minskat med hälften, jämfört med förett år sedan. Ur den synpunkten är det här en lyckad reform. Mendet är egentligen inte det viktiga, utan det viktiga är att manhar en medicinsk vårdkedja i alla lägen, oberoende av vad mansedan sätter för etikett på vården eller på den skattebetalaresom står för vården.Vi uttrycker en förhoppning om att den vårdkedjan skallförbättras med ett husläkarsystem, kombinerat med de insatsersom distriktssköterskor gör. Men jag uppfattar denna medicinskavårdkedja mer som en professionell angelägenhet än enorganisatorisk angelägenhet. Det är alltså inte det avgörandefrån vilket håll respektive vårdare får sin lön. Det avgörandeär att det förekommer ett vettigt utbyte av information mellande olika personalgrupperna.Låt mig sluta med att säga att en mycket väsentlig del avomhändertagandet av äldre är en fråga om att förebyggaåldersförändringar. Där har sjukvårdsorganisationen, som sådan,inte så mycket att komma med. Vi måste göra en distinktionmellan medicinsk sakkunskap och vårdapparaten. med medicinsk sakkunskap illustrerat hur antalethöftledsfrakturer ökar. Men vi vet också att en lång rad åkommorpåverkas mycket mer av människornas levnadssätt tidigt änvad vårdorganisationen, som sådan, kan göra. Därför är detviktigt att man, när man diskuterar hur vi skall ta hand om våraäldre, måste se till de samlade samhällsinsatserna. Det måstevara ett samspel mellan socialvård, sjukvård och fritid ellerhur man nu vill etikettera de här olika insatserna.Låt mig också säga att behovet att välja, när det gällerlångvarig vård, är mycket större än när det gäller akut vård.Man kan mycket väl klara av att ligga i en inte särskilt muntermiljö under två, efter en blindtarmsoperation, menbehovet av att själv få välja sin miljö när man skall vårdas pånågon form av institution, kanske livet ut, är mycket mycketstörre.Nu förstår jag att den här diskussionen inte skall gällavare sig vem som producerar den här vården eller hur denfinansieras. Därför, herr ordförande, skall jag avsluta med attsäga: Jag hoppas att inte ens herr ordförande kallar det här förmoderat demens!Bo Holmberg: Nej, det skall jag inte göra.Gun-Britt : Herr ordförande! Mina damer ochherrar! Efter att ha fått alla de här vecken i pannan, när vitänker på äldreomsorg, tycker jag ändå att vi skall påminna ossen liten stund om att det faktiskt är så, att vi är ett av deländer i världen som har den absolut äldsta befolkningen. Det ärhemskt roligt! Låt oss ibland tänka på de gamla som ettglädjeämne i livet och inte bara alltid ha pannorna riktigtihopskrynklade när vi tänker på dem.Många har sagt att har gått så fort. Jag, som har varitinvolverad i en stor del av den här processen, har snarare settdet som att är som att vara havande med en elefant. Det varett fruktansvärt långt havandeskap med många utredningar.