bet · GG01LU41 · 1993-04-15 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet sju motionsyrkanden i olikaskadeståndsfrågor. Två motionsyrkanden rör spörsmålet om högreskadestånd till kvinnor som utsatts för våldtäkt och andravåldsbrott. Fyra motionsyrkanden angår det allmännasskadeståndsansvar och ett motionsyrkande frågan om arbetstagaresskadeståndsansvar.Utskottet avstyrker bifall till motionsyrkandena.Till betänkandet har fogats en reservation (nyd) i fråga omdet allmännas skadeståndsansvar. 1992/93:L602 av () vari yrkas att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförtsom behovet av översyn av skadeståndslagens möjligheter att krävaskadestånd för arbetstagare som genom sitt agerande allvarligtskadat företaget eller tredje part, t.ex. skattebetalarna.1992/93:L606 av m.fl. (nyd) vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att det måste skapas ökade förutsättningarför de personer som lidit skada eller på annat sätt farit illaav handlingar eller underlåtenheter från stat och kommun att fåersättning från det allmänna "ex " eller avbillighetshänsyn eller av andra rimliga skäl,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att utreda förutsättningarna och formernaför att ge upprättelse åt personer som lidit skada eller påannat sätt farit illa av handlingar eller underlåtenheter frånstat eller kommun.1992/93:L609 av (nyd) vari yrkas att somsin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts omatt inrätta en med syfte att handläggaersättningsfrågor för personer som söker sin rätt, i vissasammanhang kallade "rättshaverister".1992/93:Sk811 av m.fl. (nyd) vari yrkas2. att som sin mening ger regeringen till känna attden enskilde måste få full ersättning när fel begås avmyndigheter,3. att som sin mening ger regeringen till känna attersättning bör ges för psykiskt lidande.1992/93:Ju839 av m.fl. (fp, s, kds, nyd, v)vari yrkas3. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om lag om högre skadestånd till misshandladekvinnor.1992/93:A811 av m.fl. (c) vari yrkas35. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om ersättning och skadestånd tillvåldtäktsoffer. AllmäntDen grundläggande regeln om skadeståndsansvar på grund av egetvållande finns i 2 kap. 1 § skadeståndslagen (SkL). Detta lagruminnehåller den i gällande culparegeln, sominnebär att var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshetvållar person- eller sakskada är skyldig att ersätta skadan.Regler om skadeståndets bestämmande finns i 5 kap. SkL. Densom har tillfogats personskada kan enligt 5 kap. 1 § fåersättning både för ekonomisk och för s.k. ideell skada.Principen är att en skadelidande skall få full ersättning försina skador. Som ekonomisk skada ersätts sjukvårdskostnader ochandra utgifter till följd av skadan samt förloradarbetsförtjänst och framtida inkomstförlust.Skadestånd till brottsofferGällande ordningIdeell skada gottgörs i form av ersättning för sveda ochvärk samt lyte eller annat stadigvarande men. Sveda och värkavser i huvudsak fysiskt och psykiskt lidande som skadan förtmed sig under den akuta sjuktiden. Lyte och annat stadigvarandemen omfattar lidande eller obehag som kvarstår efter dentidpunkt då den skadelidandes invaliditet kan bedömas somvaraktig. Till ideell skada hänförs även vissa olägenheter iövrigt till följd av skadan.Ett utmärkande drag inom den svenska skadeståndsrätten är attersättningsnivån vid ideella skador i hög grad bestämts genomett samspel mellan domstolspraxis och försäkringspraxis.Skadestånd för sveda och värk samt lyte och framtida menfastställs i praktiken med ledning av tabeller som upptarschablonbelopp vid olika grader av lidande och olika typer avskador. Tabellerna anger riktpunkter, och varje skadeärendebedöms efter en prövning av förhållandena i det enskilda fallet.Tabellerna används av både domstolar och försäkringsbolag. Atttabellerna fått denna genomslagskraft hänger samman med att enrättstillämpning grundad på sådana normer uttryckligen godtogsunder förarbetena till ändringar i SkL (prop. 109--111, 149) och med att i flera domargodtagit normerna (se t.ex. NJA 1982 s. 793).De tabeller som allmänt används har utarbetats avTrafikskadenämnden, vars verksamhet är författningsreglerad.Nämnden är liksom andra skadeprövningsnämnder främst ettrådgivande organ.Som framgår av redogörelsen ovan knyter rätten till ersättningför ideell skada an till att en personskada uppkommit. I vissafall kan emellertid ideell skada ersättas även om någon direktpersonskada inte föreligger. Enligt 1 kap. 3 § SkL skallsålunda bestämmelserna om skyldighet att ersätta personskadatillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annangenom brott mot den personliga friheten, genom annat ofredandesom innefattar brott samt genom vissa andra i bestämmelsenuppräknade brott. Syftet med regeln om ersättning för personligtlidande är att gottgöra den integritetskränkning som följer medde brott som avses med regeln. Ersättningen kan också utgörakompensation för den oro och det obehag som kan bli följden avett brottsligt angrepp på den personliga integriteten.När det gäller ersättning enligt 1 kap. 3 § SkL för psykisktlidande till följd av brott finns inte några normer motsvarandedem som tillämpas inom försäkringsbranschen. I stället blir detenligt förarbetena till lagrummet (prop. 1972:5 s. 572) i förstahand fråga om en skönsmässig bedömning av graden av det lidandesom har tillfogats den kränkte. Därvid skall visserligen denkränktes personliga upplevelse beaktas. I första hand skall dockförhärskande etiska och sociala värderingar läggas till grundför bedömningen. Förhållandena kan dock vara mycket varierande,och det torde enligt dessa förarbeten inte vara möjligt attlagfästa generella normer eller göra mera preciserade uttalandenom skadeståndens beräkning. Det bör i första hand ankomma pådomstolarna att sörja för att rättstillämpningen anpassas tilltidens krav.På senare tid har en relativt omfattande domstolspraxisutvecklats i frågan om skadeståndets storlek enligt 1 kap. 3 §SkL (se t.ex. Högsta domstolens avgöranden NJA 1991 s. 766 ochNJA 1992 s. 541). Domstolen har i de båda fallen uttalat attersättningen enligt ifrågavarande lagrum skall motsvara ettbelopp som åtminstone i någon mån kan bidra till att gebrottsoffret upprättelse för det lidande som han eller hondrabbats av, särskilt när det är fråga om brott med högtstraffvärde som vittnar om betydande hänsynslöshet eller rentavgrymhet och som till följd därav måste ha medfört ett mycketstort lidande för brottsoffret.Under vissa förutsättningar kan den som har skadats till följdav brott få ersättning av statliga medel. Bestämmelser häromfinns i brottsskadelagen (1978:413). Enligt denna lag prövasansökningar om ersättning av statliga medel för brottsskador(brottsskadeersättning) av en särskild myndighet,. Reglerna i brottsskadelagen ombrottsskadeersättningens omfattning anknyter till regleringen iSkL. utvidgades möjligheterna till ersättning avstatsmedel till att omfatta även lidande som någon tillfogarannan genom brott mot den personliga friheten eller genom annatofredande som innefattar brott.MotionernaEnligt motion A811 av m.fl. (c) börskadestånd till våldtäktsoffer ökas avsevärt. På så sätt skullesamhället markera hur allvarligt man ser på dessa övergrepp(yrkande 35).I motion Ju839 av m.fl. (fp, s, kds, nyd,v) anförs att regeringen skyndsamt bör återkomma till riksdagenmed förslag om lagstiftning om högre skadestånd tillmisshandlade kvinnor (yrkande 3).Utredningsarbete m.m.På begäran av tillkallade regeringen i slutet av år1988 en kommitté (Ju 1989:01) med uppgift att se över reglernaom ersättning för ideell skada i samband med personskada m.m.Av direktiven (dir. 1988:76) framgår att en huvuduppgift förkommittén är att överväga om och i så fall i vilken utsträckningersättningsnivån vid ideell skada bör höjas. Det framhålls atten vanlig uppfattning är att den nuvarande ersättningen vidallvarliga skador är låg i förhållande till den ersättning sombetalas vid små skador. Kommittén bör undersöka om det finns fogför denna uppfattning. En väsentlig fråga för kommittén är,enligt vad som anförs i direktiven, om de allmänna höjningarnaav ersättningsnivån vid ideell skada som har genomförts påsenare tid är tillräckliga eller om en ytterligare anpassningtill den ökade levnadsstandarden är befogad. Kommittén börvidare överväga om det finns skäl att beakta också förluster avandra livskvaliteter än vad som ersätts , t.ex. skadansinverkan på den egna självkänslan. Enligt direktiven börkommittén även undersöka om det finns fog för det påståendesom ofta förs fram i den allmänna debatten att skadestånden iSverige för ideell skada vid en internationell jämförelse liggerpå en påfallande låg nivå.En annan huvudfråga som kommittén enligt direktiven bör taställning till är vilka ersättningsprinciper som skall tillämpasnär ersättningen för ideell skada bestäms och hurersättningsnormer för ideell skada skall fastställas. Kommitténbör därvid överväga om det är möjligt att ge domstolarna en meraframträdande roll beträffande dessa frågor än de har förnärvarande.I sitt av godkända betänkande 1989/90:LU25behandlade utskottet bl.a. en motion om högre skadestånd tillkvinnor som utsatts för våldtäkt eller misshandel. Utskottetanförde därvid att de ersättningar som utgår vid sexuellaövergrepp och misshandel inte kan anses utgöra en fullgodkompensation för det lidande och obehag som brotten medför. Ilikhet med motionärerna ansåg utskottet därför att det ärangeläget att de drabbade ges rätt till högre ersättning förlidandet och detta oavsett om de tillfogats en personskada vidbrottet eller ej. Utskottet kunde också dela uppfattningen att iersättningen bör inrymmas ekonomiskt stöd för de skadelidandeatt på olika sätt komma ur den livssituation de hamnat i pågrund av brotten. Utskottet hänvisade till att olika frågor omersättningsnivån vid bl.a. sexuella övergrepp skulle övervägas isamband med den pågående översynen av reglerna om ersättning förideell skada. Enligt utskottet borde emellertid direktiven pådenna punkt förtydligas så att det klart framgick attutredningsarbetet skulle syfta till en höjning aversättningsnivån som ger utrymme för inte bara kompensation förlidandet utan också hjälp till en förändring av livssituationen.Utskottet underströk bl.a. vikten av att regeringen så snart skekan framlägger förslag till erforderliga lagändringar.Med anledning av riksdagsbeslutet meddelade regeringen inovember 1990 tilläggsdirektiv till Kommittén om ideell skada(dir. 1990:66). Enligt dessa skall kommittén överväga enförändring av ersättningsnivån och regelverket vid skadeståndtill våldtäktsoffer och offer för andra våldsbrott som gerutrymme för inte bara en kompensation för lidandet utan ocksåhjälp till en förändring av livssituationen.Kommittén har behandlat frågan om ersättning för kränkninggenom brott i ett delbetänkande (SOU 1992:84) Ersättning förkränkning genom brott.Enligt utredningen skiljer sig ersättningen för kränkninggenom brott från den ersättning för ideell skada i samband medpersonskada som regleras i 5 kap. 1 § SkL. Förutom attersättningen för kränkning genom brott har till syfte att lindraverkningarna av kränkningen och ge den skadelidande möjlighetatt förändra sin livssituation har den inslag av upprättelse förden förnedrande och kränkande behandling eller den oförrätt somden skadelidande har utsatts för. Själva kränkningen bör enligtutredningen ersättas särskilt för sig, vid sidan av denersättning för sveda och värk etc. som den skadelidande kan harätt till om han eller hon har tillfogats enpersonskada. En utgångspunkt för utredningens överväganden harvarit att brottsoffrens ställning bör stärkas. Det gäller inteminst kvinnor och barn som utsätts för sexualbrott eller annatvåld i hemmet.Utredningen hänvisar till att den som kränkt någon genom brotti regel saknar möjlighet att ersätta denna kränkning av egnamedel. Ersättningen utges i stället i praktiken från detöverfallsskyddsmoment i hem- eller villahemförsäkringen som deflesta skadelidande håller sig med eller, om de inte har sådantskydd, av . Av samhällsekonomiska skäl kansådan ersättning inte ges vid alla slags kränkningar genombrott. Enligt utredningen bör ersättning komma i fråga endastvid allvarligare kränkningar, dvs. sådana som förorsakar ettlidande, och bara när kränkningen har tillfogats genom vissabrott som typiskt sett framstår som särskiltintegritetskränkande. Dessa brott beskrivs i utredningenslagförslag som brott mot annans person, frihet, frid eller ära.Sådana brott är bl.a. sexualbrott och andra våldsbrott samtärekränkningsbrott.Utredningen anför att ersättningarna för kränkning genom brottpå senare tid höjts väsentligt, särskilt när det gällersexualbrott och grövre våldsbrott. En vanlig uppfattning tordedock vara att ersättningsnivån i alltjämt är låg i dessafall. En jämförelse med ersättningarna i andra länder och inomandra rättsområden visar också enligt utredningen attersättningsnivån -- även om den för det stora flertaletkränkningar är väl avvägd -- är för låg vid sexualbrott ochgrova våldsbrott. Den svåra kränkning som dessa typer av brottregelmässigt innebär för de skadelidande bör bättre än i dagåterspeglas i den ersättning som utges till dem. Mer än enfördubbling av ersättningen jämfört med nuvarande nivå -- 40 000kr vid våldtäktsbrott samt vid incestbrott och grovavåldsbrott -- är dock enligt utredningen inte motiverad.Utredningen föreslår att vissa omständigheter, som börsärskilt beaktas när ersättning för kränkning genom brottbestäms, anges i lagen. Dessa omständigheter är att kränkningenhar haft förnedrande eller skändliga inslag, varit ägnad attframkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, riktat sig motnågon med särskilda svårigheter att värja sin personligaintegritet, inneburit missbruk av ett beroende- ellerförtroendeförhållande eller varit ägnad att väcka allmänuppmärksamhet. En markering av dessa omständigheter kan enligtutredningen ses som ett uttryck för utredningens uppfattning attskadestånden i dessa fall bör utgå med högre belopp än hittills.Betänkandet har remissbehandlats och övervägs för närvarandeinom regeringskansliet.Kommittén om ideell skada beräknas ha slutfört sitt arbete iövrigt /94.Utskottets övervägandenNär nu åter frågan om högre skadestånd till kvinnor somutsatts för våldtäkt eller misshandel aktualiseras motionsvägen,vill utskottet i likhet med tidigare (se bet. 1989/90:LU25)framhålla att olika former av sexuellt tvång är djuptintegritetskränkande handlingar och i regel orsakar starktpsykiskt lidande och obehag hos dem mot vilka brotten förövas.Detsamma torde gälla vid misshandelsbrott ochsärskilt i de fall kvinnor utsätts för misshandel. Deersättningar som utgår vid sexuella övergrepp ochmisshandel kan enligt utskottets mening inte anses utgöra enfullgod kompensation för det lidande och obehag som brottenmedför.Som framgått av redogörelsen ovan omfattas de frågor sombehandlas i motionerna av det uppdrag som Kommittén om ideellskada har. Frågan om ersättning för kränkning genom brott somkommittén behandlat särskilt övervägs inomregeringskansliet. I enlighet med tidigare inställning anserutskottet att det, i avvaktan på resultatet av det arbete somsålunda pågår, inte är erforderligt med något särskilt uttalandei saken från sida, och utskottet avstyrker bifalltill motionerna A811 yrkande 35 och Ju839 yrkande 3.Det allmännas skadeståndsansvarGällande ordningSkadeståndslagen (SkL) innehåller också särskilda regler omarbetsgivares s.k. principalansvar. Enligt 3 kap. 1 § ärarbetsgivare ansvarig för skada som vållas av hans arbetstagaregenom fel eller försummelse i tjänsten. Arbetsgivarensskyldighet enligt detta lagrum omfattar inte endast enskildaarbetsgivare utan också det allmänna. När t.ex. staten bedriverekonomisk verksamhet svarar staten sålunda på samma sätt somenskilda arbetsgivare för arbetstagarnas fel och försummelser.Är det fråga om myndighetsutövning sträcker sig statens ochkommunernas ansvar längre än andra arbetsgivares. I enlighethärmed svarar det allmänna inte bara för person- och sakskadautan också för ren förmögenhetsskada när fel eller försummelsebegåtts vid myndighetsutövning (3 kap. 2 § SkL). Däremot utgår iprincip inte ersättning för ideell skada enligt sistnämndalagrum.SkL gäller om annat inte är föreskrivet. Vid sidan av SkLfinns vissa specialregler som ålägger det allmänna ett längregående skadeståndsansvar. Dels är det fråga om regler som gälleroavsett om en skada uppstått vid myndighetsutövning eller ej,t.ex. skadeståndsreglerna i miljöskadelagen och datalagen, delsfinns det regler som ålägger det allmänna ett ansvar för fel --i objektiv mening -- som begåtts vid myndighetsutövning. Somexempel härpå kan nämnas lagen (1974:515) om ersättning vidfrihetsinskränkning. Ett annat exempel på regler om längregående skadeståndsansvar för staten för fel som begåtts vidmyndighetsutövning utgörs av vissa bestämmelser i jordabalken omfel begångna inom inskrivningsväsendet. I fråga om felaktigabeslut om betalningssäkring har genom lagstiftning som trätt ikraft införts förbättrade möjligheter tillersättning för den som lider ren förmögenhetsskada till följd avsådana beslut.MotionernaEnligt motion L606 av m.fl. (nyd) måste detskapas ökade förutsättningar för de personer som lidit skadaeller på annat sätt farit illa av handlingar eller underlåtenhetfrån stat och kommun att få ersättning från det allmänna exgratia eller av billighetshänsyn (yrkande 1). Vidare framställsi motionen önskemål om utredning av förutsättningar och formerför upprättelse åt personer som lidit skada av handlingar fråndet allmänna (yrkande 2).I motion L609 av (nyd) anförs att det börinrättas en med syfte att handläggaersättningsfrågor för personer som söker sin rätt.I motion Sk811 av m.fl. (nyd), somhandlar om skattebetalares rättssäkerhet, anförs bl.a. att enperson som behandlas fel av myndigheter måste få full ekonomiskkompensation för den skada han drabbats av (yrkande 2).Ersättning bör därvid ges även för psykiskt lidande (yrkande 3).Tidigare behandling m.m.Motioner om det allmännas skadeståndsansvar vidmyndighetsutövning med samma inriktning som de nu aktuella harbehandlats av vid ett flertal tillfällen tidigare. Närhithörande spörsmål prövades (bet. 1988/89:LU31)förordade utskottet att frågan om det allmännasskadeståndsansvar för fel eller försummelse i samband medmyndighetsutövning blev föremål för en utredning, vid vilkenämnets olika aspekter förutsättningslöst och omsorgsfullt bordebelysas. Vad utskottet anförde gav med anledning avmotionerna som sin mening regeringen till känna.Med anledning av begäran tillkallade regeringen år1989 en kommitté (Ju 1989:03) för att se över reglerna om detallmännas skadeståndsansvar. Enligt direktiven till utredningen(dir. 1989:52) skall en förutsättningslös och allsidig analysgöras av i vilken utsträckning det allmänna bör svara för skadorsom uppkommer för enskilda i samband med myndighetsutövning.Kommittén bör därvid undersöka bl.a. om ansvaret bör utvidgas såatt det inte krävs ett lika nära samband medmyndighetsutövningen som . Vidare bör kommitténenligt direktiven undersöka om det på vissa särskildarättsområden bör införas ett strikt skadeståndsansvar för detallmänna i samband med myndighetsutövning. Direktiven nämner härsärskilt verksamheter där myndigheten har rätt att vidtatvångsåtgärder av olika slag. En annan uppgift för kommitténanges vara att undersöka om ersättning bör bestämmas underhänsynstagande till även andra omständigheter än sådana som harrent ekonomisk betydelse. Utredningen är vidare oförhindrad attta upp andra frågor om det allmännas skadeståndsansvar ochframlägga förslag i dessa. Kommittén om det allmännasskadeståndsansvar beräknas vara klar med sitt arbete underförsta halvåret 1993.Utskottets övervägandenI linje med vad utskottet tidigare uttalat vid prövning avliknande motionsyrkanden (se bl.a. bet. 1991/92:LU29) villutskottet framhålla att de aktualiserade spörsmålen ryms inomramen för de uppdrag som se över reglerna omdet allmännas skadeståndsansvar har. Vad särskilt gäller defrågor som tas upp i motion Sk811 vill utskottet även peka påden tillkallade (Fi 1992:07)arbete. Kommittén, som skall se över rättssäkerheten vidbeskattningen, har enligt direktiven (dir. 1992:27) som en avsina huvuduppgifter att lägga fram förslag som stärker denenskildes ställning vid betalningssäkring enligt lagen(1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar ochavgifter.Utskottet vill vidare, beträffande den särskilda fråga omersättning ex från det allmänna som tas upp i motionL606, uttala att det ligger i sakens natur att intekan ge några generella riktlinjer för när sådan ersättning börutgå. har också, bl.a. då fråga om ersättning exgratia aktualiserades motionsvägen i detuppmärksammade fallet (bet. 1990/91:LU27),framhållit att inte är ett förvaltande ellerrättsskipande organ. Inte heller disponerar överstatens penningmedel, fordringar och andra tillgångar, utandessa står enligt 9 kap. 8 § regeringsformen till regeringensdisposition med de inskränkningar som följer av regeringsformen.I enlighet med det anförda, fortsatte utskottet, ankommer detinte på att avgöra huruvida i det enskilda fallet enstatens fordran på t.ex. rättegångskostnader skall efterges. Detligger också i sakens natur att inte -- med förregeringen bindande verkan -- kan uttala sig i frågor huruvidaersättning ex skall utbetalas i enskilda fall. Ävensådana spörsmål får, anförde utskottet, överlåtas på regeringenatt avgöra. är dock oförhindrad att -- på egetinitiativ eller efter framställning från regeringen -- anvisamedel för utbetalning av ex gratia-ersättning. Mot den angivnabakgrunden ställde sig utskottet i princip avvisande till attfrågor rörande ersättning ex skall tas upp till närmareövervägande i i andra sammanhang än då särskilda medelbehöver anslås för ändamålet.Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet bifalltill motionerna L606, L609 och Sk811 (yrkandena 2 och 3).Arbetstagares skadeståndsansvarGällande ordningI SkL finns en särskild bestämmelse om arbetstagaresskadeståndsansvar (4 kap. 1 §). Enligt denna är arbetstagareansvarig för skada som han vållar genom fel eller försummelse itjänsten endast i den mån synnerliga skäl föreligger med hänsyntill handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, denskadelidandes intresse och övriga omständigheter.Paragrafen gäller i förhållande till såväl arbetsgivaren somskadelidande tredje man. Vidare avser den inte baraarbetstagarens direkta skadeståndsansvar mot arbetsgivareneller tredje man utan också hans regressansvar, när någon -- iallmänhet arbetsgivaren -- av honom söker åter ersättningsbeloppsom den regressökande har måst utge till den skadelidande pågrund av arbetstagarens vållande i tjänsten. Bestämmelsen ärvidare tillämplig på all slags skada, sålunda inte bara person-eller sakskada utan också bl.a. ren förmögenhetsskada.Tillämpningsområdet för bestämmelsen om arbetstagaresskadeståndsansvar liksom innebörden av uttrycket "synnerligaskäl" behandlades utförligt i förarbetena till SkL (se prop.1972:5, bet LU 1972:10). I frågan om uttrycket synnerliga skäldelade utskottet departementschefens uppfattning attutgångspunkten vid tillämpningen av förevarande paragraf börvara att en arbetstagare normalt inte skall drabbas avpersonligt skadeståndsansvar med anledning av vållande itjänsten. Självfallet kan det dock -- om än undantagsvis --förekomma fall där anledning förekommer att ålägga arbetstagarefull eller jämkad ersättningsskyldighet.