bet · GH01KU9 · 1993-11-11 00:00:00 — Dock råder enligt utskottet en bred enighet om att denkommunala verksamheten i största möjliga utsträckning bör ske inämndform (s. 14, 44).I en reservation (fp) anfördes att verksamhet somdrivs i privaträttsliga former måste bedrivas med ytterstarestriktivitet och under så stor laglig och medborgerligkontroll som möjligt. Det bedömdes som en allvarlig brist i detföreliggande förslaget till ny kommunallag att det saknades enhuvudregel enligt vilken offentlig verksamhet i regiskall bedrivas i nämndform.Lagreglerna syftar till att legalisera kommunalföretagsbildning inom lagens ramar, men kommunerna får intebilda företag i syfte att bakvägen gå runt den kommunalakompetensen eller för att minska insynen i verksamheten.Enligt kommunallagskommentaren (m.fl., a.a., s. 145)får utskottets ovan refererade uttalande (bet. 1990/91:KU38)närmast ses som en rikspolitisk rekommendation till kommuner ochlandsting att iaktta återhållsamhet med företagsbildningar.Lagen i sig ger inte nämndformen uttryckligen företräde, varförutrymmet för företagsbildning inom lagens ram är ganska stort.Lokaldemokratikommittén har i sitt betänkande Lokal demokratii utveckling (SOU 1993:90) behandlat frågan om kommunalaföretag. I betänkandet redovisas en studie Kommunalaverksamheter i egen förvaltning och i kommunala aktiebolag (SOU1993:48), som Statskontoret genomfört på kommitténs uppdrag. Istudien jämförs verksamhet i bolagsform med verksamhet i egenregi. Studien visar bl.a. att organisationsformen inte äravgörande för om verksamheten bedrivs effektivt.Förvaltningsformen resultat- eller balansenhet ger i principsamma förutsättningar som bolagsformen. Enligt studien bör enverksamhets speciella förutsättningar och den samlade kommunalanyttan vara utgångspunkten för organisatoriska överväganden.I rapporten föreslås att kommuner och landsting i syfte attförbättra styrningen av sina företag ser över bolagsordningaroch ägardirektiv m.m. och att de kommunala företagen bör bliföremål för regelbunden verksamhetsrevision. Kommittén ställersig bakom dessa förslag. Utan att lämna något konkret förslagtill ändring föreslår kommittén att kommunallagen förtydligasvad gäller verksamhetsrevisionen.I samband med behandlingen av kommunallagspropositionen (prop.1990/91:117) gav utskottet (bet. 1990/91:KU38 s. 46) som sinmening regeringen till känna att en översyn av insynen ikommunala företag var påkallad.En översyn av det slag som begärde har kommit tillstånd genom arbete. I delbetänkandetHandlingsoffentlighet hos kommunala företag (SOU 1992:134) harkommittén lämnat förslag till förändringar i bl.a.sekretesslagstiftningen.Efter remiss till Lagrådet (protokoll ) harregeringen beslutat om propositionen (prop. 1993/94:48)Handlingsoffentlighet hos kommunala företag. Denna har nyligenöverlämnats till . Propositionen behandlas i ettkommande betänkande (bet. 1993/94:KU13).5.3 Utskottets bedömningSom framgått av det ovan anförda finns det inte någonsjälvklar avgränsning av vad som kan anses vara kommunalverksamhet i genuin mening och vad som kan anses ligga utanfördenna. Enligt förarbetena till regeringsformen är det denoreglerade sektorn som utgör kärnan i det kommunalasjälvbestämmandet. På vissa områden, som från resurssynpunkt ärdominerande, har kommunerna obligatoriska uppgifter reglerade ispeciallagar. På andra områden finns viss befogenhetsutvidgandelagstiftning i form av s.k. smålagar.En begränsning av den kommunala verksamheten skulle mot dennabakgrund kräva en lagstiftning som upphäver kommunernas ochlandstingens allmänna kompetens enligt 2 kap. 1 och 6 §§kommunallagen. Det skulle innebära att kommunernas friaverksamhet skulle förbjudas i lag, vilket enligt utskottetsmening uppenbart strider mot lagstiftningens anda. Ett sådantingrepp vore enligt utskottets mening en allvarlig inskränkningi det kommunala självbestämmandet.Utskottet har tidigare uttalat dels att den kommunalaverksamheten i största möjliga utsträckning bör ske i nämndform,dels att det inte finns skäl att införa regler som allmäntförbjuder eller begränsar kommunala företag. Utskottet erinrarockså om att kommunerna inte får bilda företag i syfte att gårunt den kommunala kompetensen eller för att minska dendemokratiska insynen i och kontrollen av verksamheten. Utskottetdelar också uppfattningen att utgångspunkten för organisatoriskaöverväganden bör vara verksamhetens speciella förutsättningaroch den samlade kommunala nyttan.Med hänvisning till detta avstyrks motionerna K619 och K625.6. Sanktionsmöjligheter mot kommuner och landsting6.1 MotionenI motion 1992/93:K611 av m.fl. (v) yrkas attriksdagen begär att regeringen tillsätter en utredning meduppgift att lämna förslag till införande av sanktionsmöjlighetermot kommunerna enligt vad i motionen anförts om brott moträttighetslagstiftningens och förvaltningslagens bestämmelser.Motionärerna anför att det är relativt vanligt att landstingoch kommuner bryter mot omsorgslagen, när det t.ex. gällerförståndshandikappades rätt till eget boende. De menar också attdet inom handikapprörelsen finns en oro för att privatiseringarav offentliga verksamheter och decentralisering avbeslutsfattande kan medföra en risk för att rättssäkerheten ochden enskildes integritet hotas. Enligt motionärerna bör dessaproblem analyseras. Åtgärder som förespråkas är skärpttillsynsskyldighet och ökat rättsligt stöd samtsanktionsmöjligheter mot kommuner och landsting som inte leverupp till sina skyldigheter.6.2 BakgrundUnder senare år har det förekommit att kommuner har vidhållitbeslut som förklarats olagliga i domstol eller också har defattat nya beslut med liknande innehåll, s.k. domstolstrots. Dethar även förekommit att kommunala organ har verkställt beslut,trots att en förvaltningsdomstol har meddelat förbud motverkställigheten i samband med att beslutet överklagats.Det finns också exempel på att ansvariga huvudmän underlåtitatt inom rimlig tid verkställa förvaltningsdomar i mål avseendebistånd enligt 6 § socialtjänstlagen (1980:620) och särskildaomsorger enligt 4 § lagen (1985:568) om särskilda omsorger ompsykiskt utvecklingsstörda m.fl.Ytterligare finns det en del uppmärksammade fall där kommunermedvetet har satt sig över tvingande lagregler avoffentligrättslig karaktär, s.k. lagtrots.För närvarande saknas verkningsfulla sanktioner ellerpåföljder mot domstolstrots, lagtrots och liknande.Kommunalansvarsutredningen (C 1986:02) har utrett frågan omhur man kan lösa de beskrivna problemen. Utredningen föreslog isitt betänkande Kommunalbot (SOU 1989:64) ett ekonomisktsanktionssystem som direkt avsågs riktas mot vederbörande kommuneller landsting. Flertalet remissinstanser som yttrade sig överförslaget (Ds 1990:62) tog avstånd från just den lösningutredningen föreslog men menade att det finns ett klart behov avmera verkningsfulla sanktionsregler.Dessa frågor togs också upp i ett antal motioner (m, fp) vidriksdagens behandling av propositionen om en ny kommunallag(prop. 1990/91:117). I motionerna efterlystes regler ompersonligt straffansvar för kommunalt förtroendevalda i fall avdomstolstrots eller lagtrots.Utskottet anförde (bet. KU 1990/91:KU38) bl.a. att det ärangeläget att frågorna fick sin lösning . Utskottetförordade att regeringen på lämpligt sätt beredde dessa frågor,vilket som sin mening gav regeringen till känna.Riksdagen följde utskottet.Lokaldemokratikommittén, som tillsattes , har enligtsina direktiv (dir. 1992:12) haft i uppdrag att slutföra arbetetmed frågan om hur ett sanktionssystem bör utformas som gör detmöjligt att komma till rätta med överträdelser av det aktuellaslaget.Kommittén bör enligt sina direktiv överväga möjligheten attinföra ett personligt ansvar, som inte nödvändigtvis behöver haformen av ett straffansvar. I direktiven hänvisas till yttrande över Kommunalansvarsutredningensbetänkande (SOU 1989:64) där förbundet föreslagit ett personligtvitesansvar.I den mån kommittén stannar för ett system med personligtansvar, bör den enligt direktiven överväga i vad mån kretsen avansvariga bör begränsas och även möjligheten att ge kommun-eller rätt att vägra verkställighet avuppenbart olagliga fullmäktigebeslut. Kommittén förväntas läggafram sina överväganden och förslag i ett delbetänkande undernovember 1993.6.3 Utskottets bedömningSom framgått av det ovan anförda pågår ett utredningarbeteinom med inriktning på de frågor som tasupp i motionen. Ett förslag avseende åtgärder mot domstolstrotsoch lagtrots kommer att läggas fram . Mot dennabakgrund avstyrks motion K611.7. Benämningen stad7.1 MotionenI motion 1992/93:K609 begär () att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförtsom att en stad bör kallas en stad också i officiella sammanhang.7.2 Bakgrund1969 års riksdagsbeslut om införande av enhetligkommunbeteckning (prop. 1969:63, bet. KU44) innebar att dedittillsvarande beteckningarna på de borgerliga primärkommunerna-- landskommun, och stad -- mönstrades ut urkommunallagarna och ersattes av den enhetliga beteckningenkommun. I utskottsbetänkandet underströks att ändringen inteinnebar att de tidigare begreppen skulle förvinna i den mån dehar betydelse utöver sin administrativa innebörd. Detta gälldeframför allt stadsbegreppet. Enligt utskottet var det sålundasannolikt att beteckningen stad även i fortsättningen skullekomma att begagnas för de dåvarande stadskommunernastätbebyggelsekärna och troligen dessutom tillämpas även förandra tätorter av större omfattning. Utskottet delade ocksådepartementschefens uppfattning att några särskilda föreskrifterom användandet av beteckningen stad inte behövdes, utan att enfri språkutveckling borde få vara avgörande härvidlag.Utskottets förslag var inte enhälligt. I en reservation framhöllsåledes ledamöter från flera partier att förslaget var alltförlångtgående och att de enskilda kommunerna -- med tillgodoseendeav det berättigade kravet på ett enhetligt kommunbegrepp --borde lämnas "viss frihet att framträda under hävdvunnabeteckningar".I Kommunallagsgruppens (C 1986:A) slutbetänkande Ny lag omkommuner och landsting (Ds 1988:52) anfördes att det somhittills borde stå öppet för kommunerna att använda ordet stad ide fall där det saknar kommunalrättslig betydelse. Gruppen fanningen anledning att lämna förslag om att lagfästa begreppetstad. Varken i betänkande Ny kommunallag(SOU 1990:24) eller i propositionen (1990/91:117) Ny kommunallagredovisades några överväganden i denna fråga.Vid behandlingen av kommunallagspropositionen togkonstitutionsutskottet (bet. 1990/91:KU38) upp några motionermed anknytning till begreppet stad. I en motion (m) yrkades atten lagändring borde komma till stånd som gjorde det möjligt fören kommun som så önskade att bruka uttrycket stad även somkommunalrättsligt och administrativt begrepp. Utskottet erinradeom att det inte finns något hinder i detta hänseende i de falldet inte har någon kommunalrättslig betydelse och avstyrktemotionen. I en reservation (m, fp) anfördes att det varmotiverat att genom en lagändring göra det möjligt för kommuneratt använda uttrycket stad som kommunalrättsligt ochadministrativt begrepp.I två motioner (m) yrkades att benämningen stadsfullmäktigeskulle godkännas som benämning på fullmäktige i kommuner somvalt benämningen stad. Utskottet hänvisade till tidigare avslagpå motionsyrkanden av samma innehåll, där utskottet åberopatintresset för ett enhetligt kommunbegrepp i rättsligt hänseende,och avstyrkte motionerna. I en reservation (m, fp) anfördesbl.a. att det inte kunde anses rimligt att en kommun, sombeslutat sig för att använda beteckningen stad, inte får användasig av benämningen stadsfullmäktige som beteckning påkommunfullmäktige, varför kommunallagen borde ändras så attdetta blev möjligt.Lokaldemokratikommittén fick enligt sina direktiv (dir.1992:12) i uppgift att överväga möjligheten för en kommun som såönskar att använda sig av beteckningen stad även somkommunalrättsligt uttryck.Kommittén anför i sitt slutbetänkande Lokal demokrati iutveckling (SOU 1993:90) sammanfattningsvis att ingen ändring avlagstiftningen på området bör göras. De kommuner som inom sigrymmer en tidigare stad har full rätt att kalla sig stad sålänge detta inte sker i kommunalrättsligt sammanhang.Stadsbegreppet hade i stort sett förlorat all rättslig betydelsedå den gemensamma kommunbeteckningen infördes. torde ingarättsliga skillnader mellan dessa kommuner och övriga finnaskvar. Att återinföra ordet stad i kommunalrättsliga sammanhangter sig något märkligt enligt kommitténs mening. Inte heller närdet gäller beteckningarna stadsfullmäktige och stadsstyrelsefinns det enligt kommittén några skäl att återinföra de äldrebeteckningarna, vilkas ställning i det allmänna språkbrukettorde ha utmönstrats helt till skillnad från ordet stad.Kommittén fäster även uppmärksamheten på att bestämmelsen i 10kap. 9 § kommunallagen om att beslut som överklagats genomkommunalbesvär inte behöver upphävas, om ett fel har saknatbetydelse för ärendets utgång. En enligt kommittén rimligtolkning av detta är att beslut som fattats av"stadsfullmäktige" inte upphävs enbart på denna grund. Andralagliga möjligheter att ingripa mot en kommun som införbeteckningen stad respektive stadsfullmäktige torde enligtkommittén saknas.7.3 Utskottets bedömningSom framgått av redovisningen ovan har utskottet tidigareuttalat att det inte finns något hinder för en kommun som såönskar att använda uttrycket stad i de fall där det inte harnågon kommunalrättslig betydelse. harfäst uppmärksamheten på att ett beslut som fattats av"stadsfullmäktige" inte torde upphävas enbart på denna formellagrund. I sammanhanget finner utskottet dock skäl att erinra omsina tidigare principiella uttalanden om intresset för att ettenhetligt kommunbegrepp i rättsligt hänseende upprätthålls.Med hänvisning till detta får enligt utskottets meningmotionärens önskemål anses tillgodosett. Motion K609 avstyrks.8. De förtroendevaldas arbetsförutsättningar8.1 MotionernaI motion 1992/93:K612 yrkar m.fl. (nyd) attriksdagen beslutar komplettera kommunallagen med bestämmelserom att ett parti, som erhållit mandat i fullmäktige men som inteär företrätt i styrelsen, har rätt att låta en ledamot ellersuppleant som företräder partiet i fullmäktige närvara vidstyrelsens sammanträden och delta i överläggningarna och få sinmening antecknad till protokollet (yrkande 1). I motionen yrkasockså att fullmäktige, om det föreligger särskilda skäl, påförslag av ett parti som har erhållit mandat i fullmäktige fårutse person som inte är förtroendevald att ha rätt att närvara inämnd eller styrelse i kommun och landsting (yrkande 2). Imotionen yrkas vidare att, om de förut nämnda yrkandena intebifalls, som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att reglerna måste ändras i syfte attstärka närvarorätten för partirepresentanter i nämnder ochstyrelser i kommuner och landsting (yrkande 3).Motionärerna erinrar om att de små partiernas rätt tillnärvaro i kommunala organ diskuterades vid tillkomsten avkommunallagen och att vid beslutet principen om valutslagetsbetydelse för ett partis ställning och inflytande fick förstegframför minoritetsintresset. Dock underströks vikten av att demindre partiernas intressen av information och insyn skulletillgodoses.Frågan om vem som har rätt att inneha en observatörspost istyrelsen och övriga nämnder har enligt motionärernaaktualiserats i en del kommuner . En fråga hardärvid varit om endast en förtroendevald får inneha enobservatörspost eller om även en annan person kan komma i fråga.En annan fråga har varit att vissa kommuner inte spontant velatmedverka till att skapa insynsplatser eller medge fullständigarättigheter enligt närvarorättsbestämmelsen enligt 4 kap. 23 §kommunallagen. Motionärerna menar också att den närvarorätt förutomstående som regleras i 6 kap. 19 § kommunallagen får ansesvara ett bräckligt stöd för ett fungerande observatörskap.I motion 1992/93:K805 begär () att somsin mening ger regeringen till känna att de lagbestämmelser somreglerar rätten till ledighet för politiska förtroendeuppdragbör ses över.Motionären anför att det inte i rätten till ledighet förkommunala förtroendeuppdrag enligt 4 kap. 11 § kommunallagenfinns något direkt stöd för att en förtroendevald medskifttjänstgöring har rätt till ledighet för påföljandenattskift. Reglernas utformning innebär att den stora grupp påarbetsmarknaden som har skiftarbete är utlämnad till sinarbetsgivares godtycke, om vederbörande vill ta på sig ettkommunalt uppdrag.Enligt motionären är det också en allvarligt brist att detinte finns någon lagstiftning som reglerar rätt till ledighetför uppdrag som nämndeman i t.ex. tingsrätt eller länsrätt.Statligt och kommunalt anställda har i allmänhet rätt till sådanledighet enligt kollektivavtal men i normalfallet inteprivatanställda, vilket går ut över representativiteten.Behövlig ledighet för politiska förtroendeuppdrag även förskiftarbetande måste enligt motionären garanteras i lag, liksomnämndemännens rätt till ledighet för uppdrag.8.2 Bakgrund8.2.1 NärvarorättEnligt 4 kap. 23 § kommunallagen får fullmäktige besluta atten förtroendevald som inte är ledamot eller ersättare i en vissnämnd skall få närvara vid nämndens sammanträden och delta iöverläggningarna men inte i besluten. Beslutet får äveninnefatta att den förtroendevalde skall ha rätt att få sinmening antecknad till protokollet.Enligt 6 kap. 19 § kommunallagen får en nämnd kalla en ledamoteller en ersättare i fullmäktige, en annan nämnd ellerberedning, en anställd hos kommunen eller eller ensärskild sakkunnig att närvara vid ett sammanträde med nämndenför att lämna upplysningar. Den som har kallats till ettsammanträde får, om nämnden beslutar det, delta iöverläggningarna men inte i besluten.Liknande bestämmelser fanns kommunallag (3 kap. 15§ respektive 3 kap. 7 §). Skillnaden i fråga om syftet är attden förstnämnda bestämmelsen avser de förtroendevaldas intresseav att få och lämna upplysningar, medan den sistnämnda syftartill att tillgodose nämndernas intresse av att få information(prop. 1975/76:187 s. 482).I betänkande föreslogs även enbestämmelse som innebar en obligatorisk rätt för företrädare förmindre partier, med vilket förstås partier med mandat ifullmäktige men utan representation i styrelsen, att varanärvarande vid sammanträden med styrelsen, delta iöverläggningarna men inte i besluten och få sin mening antecknadtill protokollet.I regeringens proposition (prop. 1990/91:117) konstateradesatt en avvägning måste göras mellan å ena sidan principen omvalutslagets betydelse för ett partis ställning och inflytandesamt å andra sidan det från demokratisk synpunkt angelägna i attde mindre partierna ges rimliga möjligheter att agera och att defår både en god information om verksamheten och insyn i denberedningsprocess som föregår fullmäktiges handläggning avärendena. Regeringens slutsats blev att den förstnämndaprincipen måste ges företräde framför minoritetsintresset. Tilldetta kom också vikten av att upprätthålla fullmäktiges rätt attbestämma om organisationen och arbetsformerna i den egnakommunen eller . Regeringen ansåg att de mindrepartiernas intressen borde tillgodoses på frivillighetens vägefter fullmäktiges egen bedömning av förhållandena i varjekommun eller landsting.Utskottet (bet. 1990/91:KU38) fann inte anledning att frångåregeringens bedömning att valutslaget borde ha företräde framförminoritetsintresset. Utskottet ville dock, i likhet med vad somskett i propositionen, starkt understryka vikten av att demindre partiernas intressen av information och insyntillgodosågs och hänvisade i denna del till de överväganden isak som redovisats i propositionen.I en reservation (m) anfördes att det inte borde finnasmöjlighet att tillerkänna förtroendevalda av aktuellt slagyttranderätt och rätt att få sin mening antecknad tillprotokollet och att de i propositionen föreslagna bestämmelsernahärom i 4 kap. 23 § kommunallagen borde utgå.I reservation (v och mp) anfördes att en komplettering avpropositionens förslag i denna del borde ske medKommunallagskommitténs förslag om observatörsplats i styrelsenför de mindre partierna. I en reservation (c) ansågs det mindrelämpligt att bestämmelserna i 4 kap. 23 § kommunallagenutnyttjades för att inrätta insynsplatser i styrelsen för mindrepartier, och i stället förordades att bestämmelser särskiltavsedda för sådana partier skulle tas in i en ny paragraf.Representanterna skulle dock inte ha rätt att delta iöverläggningarna eller få sin mening antecknad till protokollet.Riksdagen följde utskottet.Utskottet behandlade vid 1992/en motion(1991/92:K615, nyd) med förslag om en utredning avrepresentationen i kommunala nämnder och styrelser i syfte attutöka minoriteters delaktighet och förhindra manipulationer medvalutslagen.Utskottet (bet. 1992/93:KU4) hänvisade till möjligheten förfullmäktige att medge närvarorätt vid nämndsammanträde som finnsenligt 4 kap. 23 § kommunallagen och avstyrkte motionen. Ireservation (nyd) anfördes bl.a. att regeringen itilläggsdirektiv borde ge i uppgift attsärskilt utreda frågan om representationen i kommunala nämnderoch styrelser.Lokaldemokratikommittén har inte behandlat frågan om de mindrepartiernas representation i nämnderna i sitt slutbetänkandeLokaldemokrati i utveckling (SOU 1993:90).I motion K612 behandlas även frågan om fullmäktiges rätt attutse person som inte är förtroendevald att närvara i nämnd ellerstyrelse (yrkande 2). Av förarbetena till såväl 1977 årskommunallag (prop. 1975/76:187 s. 481) som den nu gällande(prop. 1990/91:117 s. 76) framgår att närvarorätten uteslutandegäller förtroendevalda, dvs. ledamöter eller ersättare ifullmäktige, styrelsen, övriga nämnder och beredningar. Ettundantag är att förtroendevalda revisorer inte tillerkännsnärvarorätt.8.2.2 Rätt till ledighetRätten till ledighet för kommunala förtroendeuppdrag reglerasi 4 kap. 11 § kommunallagen. Enligt denna paragraf harförtroendevalda rätt till den ledighet från sina anställningarsom behövs för uppdragen. Denna bestämmelse innebar inte någonförändring i sak av de kommunallag infördabestämmelserna om ledighet för kommunala förtroendeuppdrag.Med förtroendevalda avses enligt 4 kap. 1 § kommunallagenledamöter och ersättare i fullmäktige, nämnder ochfullmäktigeberedningar samt revisorer och revisorsersättare.I förarbetena till bestämmelserna kommunallag(prop. 1975/76:187) framhöll föredraganden, som var av denuppfattningen att trygghet för de förtroendevalda borde kunnaåstadkommas utan detaljregler, bl.a. följande (s. 230 f.):Den bestämmelse om rätt till ledighet som föreslås anvisarinte lösningar på diverse praktiska problem som kan uppkomma.Ett sådant är den ekonomiska ersättningen, ett annat hurersättare skall kunna ordnas på arbetsplatsen. Jag anseremellertid att kostnader som uppstår för den förtroendevaldegenom uppdraget i princip bör betalas av kommunen resp.landstingskommunen. Frågan om ersättare på arbetsplatsen bördäremot ordnas av arbetsgivaren. Jag förutsätter vidare att denförtroendevaldes situation på arbetsplatsen inte skall försämraspå grund av förtroendeuppdraget. Frågor som rör denförtroendevaldes anställningsvillkor, arbetsförhållanden,ersättare m.m. bör enligt min mening regleras avtalsvägen efterbehov.I detta sammanhang vill jag även betona betydelsen av attkommunerna och landstingskommunerna har en sammanträdesplaneringsom ger arbetsgivarna och arbetstagarna tillfälle att planerabehovet av ledighet och vikarier.Jag avser att följa utvecklingen på detta område i framtiden.Om erfarenheterna visar att mera detaljerade lagregler skullevara att föredra ämnar jag återkomma till frågan.Nämndemän väljs av kommun- och . Reglerom ersättning till nämndemän finns i förordningen (1982:814) omersättning till nämndemän och vissa andra uppdragstagare inomdomstolsväsendet m.m.Riksdagen har vid upprepade tillfällen uttalat vikten av attlekmannamedverkan i dömandet utövas av så många yrkeskategoriersom möjligt. Även frågan om uppdragets karaktär av politisktuppdrag har varit föremål för ställningstaganden iolika sammanhang.