bet · GG01UU13 · 1993-04-29 00:00:00 — 1992/93UU13ÄrendetI detta betänkande behandlas regeringens skrivelse 1992/93:145med redogörelse för svenska företags verksamhet i Sydafrikajämte motioner, regeringens skrivelse 1992/93:204 om avskaffandeav handelsförbudet mot m.m. jämte motioner, samt ettantal motioner från allmänna motionstiden.Skrivelserna1992/93:145 vari yrkas att bereds tillfälle att tadel av vad som anförts i skrivelsen.1992/93:204 vari yrkas att bereds tillfälle att tadel av vad som anförts i skrivelsen om upphävande avhandelsförbudet och vissa andra sanktioner mot . 1992/93:U11 av () vari yrkas att somsin mening ger regeringen till känna att sanktionerna motSydafrika bör upphävas.1992/93:U12 av och () vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att upphäva lagen (1985:98) om förbud motinvesteringar i ,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att förbudet mot handel med (SFS1990:77) bör upphävas,3. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att lagen (1985:1052) om rätt för kommuneroch landstingskommuner att vidta bojkottåtgärder m.m. motSydafrika upphävs.1992/93:U13 av m.fl. (nyd) vari yrkas1. att upphäver lagen om förbud motinvesteringar i ,2. att upphäver lagen om rätt förkommuner och landstingskommuner att vidta bojkottåtgärder m.m.mot ,3. att som sin mening ger regeringen till känna attalla former av sanktioner riktade mot måsteupphöra.1992/93:U16 av m.fl. (v) vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om förutsättningarna för upphävande avSydafrikasanktionerna.1992/93:U17 av m.fl. (nyd) vari yrkas1. att upphäver alla sanktioner motSydafrika,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om nödvändigheten av att svenska företagkommer i åtnjutande av statliga export- och investeringskrediterpå konkurrenskraftiga villkor för investeringar i ,3. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att ett "" upprättas iJohannesburg för att där sammanföra alla aktiviteter som rörutrikeshandelsfrågor, bistånd, exportkrediter m.m. i södraAfrika.1992/93:U607 av och () vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att upphäva lagen (1985:98) om förbud motinvesteringar i ,2. att beslutar upphäva lagen (SFS 1990:78) omförbud mot finansiell leasing,3. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att förbudet mot handel med (SFS1990:77) bör upphävas,4. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att lagen (1985:1052) om rätt för kommuneroch landstingskommuner att vidta bojkottåtgärder m.m. motSydafrika upphävs.1992/93:U623 av m.fl. (v) vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om fortsatt restriktivitet i beviljandet avdispenser för handel med ,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om s.k. generella dispenser för handel medSydafrika,4. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om aktivare svenskt stöd tillförhandlingsprocessen i med exempelvis experthjälp,5. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om bistånd till utbildning av väljare iSydafrika,6. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att sända observatörer till föreoch under valet,7. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om medel för att möjliggöra för svenskaorganisationer att skicka observatörer till ,8. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att skall verka för att FN:soljeembargo och det bindande vapenembargot mot skallbestå till dess fått en demokratisk författning medlika rätt för alla oavsett hudfärg,9. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om svenskt bistånd till demokratiska rörelseri Sydafrika.1992/93:U625 av m.fl. (s) vari yrkas2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att ge stöd till förhandlingsprocessen,3. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att kontinuerligt sända observatörer föratt övervaka demokratiseringsprocessen och kommande val,4. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att ge stöd till de demokratiskaorganisationernas väljarutbildning,5. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att skicka observatörer med specifikauppdrag för att understödja arbetet mot det politiska våldet,6. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att undersöka möjligheterna till initiativför utökade och förbättrade FN-insatser i i enlighetmed säkerhetsrådets resolution 772,7. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att erbjuda Goldstonekommissionenexperthjälp i olika former,9. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att verka för att FN:s oljeembargo och detbindande vapenembargot bibehålls fram till dess att endemokratisk konstitution antagits i eller parterna(främst ANC och nationalistregeringen) träffat annanöverenskommelse om internationella sanktioner,10. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att upprätthålla restriktivitet i alldispensgivning och att generella dispenser skall upphöra sålänge sanktionerna består eller om en överenskommelse träffatsmellan parterna i enlighet med uttalande,11. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om ingående förberedelsearbete för snabbaoch verksamma biståndsinsatser till ett demokratiskticke-rasistiskt Sydafrika.BakgrundApartheid och det internationella samfundets reaktionRasdiskrimineringen i utgör ett arv frånkolonialtiden. Motståndet mot diskrimineringen i Sydafrikabörjade . ANC (), som bildades1912, tillämpade länge icke-våldsprincipen, efter föredöme frånM.K. som verkade i i över 20 år.Genom seger i valet började ensystematisk och i lag förankrad rasåtskillnadspolitik --apartheid -- genomföras i på ett sätt som saknarmotstycke i modern tid. Hela samhällsstrukturen byggde på enuppdelning av människor i olika raskategorier. Uppdelningenstyrde valet av utbildning, arbete och bostadsort samt reglerademänniskors vardag även på det allra mest personliga planet.Sharpeville-massakern 1960 blev en vattendelare i sydafrikanskhistoria. I Sharpeville sköts 69 demonstranter ihjäl av polisenoch 180 skadades. Myndigheterna förbjöd såväl ANC som PAC(), som bildats genom enutbrytning ur ANC . ANC konstaterade att den fredligavägens möjligheter var uttömda och inledde en väpnad kamp motregimen. I den långa motståndskampen mot apartheid har ANC varittongivande. Såväl ANC som PAC har av FN och OAU (Organization ofAfrican Unity) erkänts som befrielserörelser och givitsställning som observatörer i de båda organisationerna.Sydafrikas raspolitik har stått på FN:s dagordning alltsedanden första generalförsamlingen 1946. Det var dock först , iSharpeville-massakerns spår, som generalförsamlingen uppmanademedlemsstaterna att överväga möjliga åtgärder enligt FN-stadganför att få slut på den sydafrikanska regeringensapartheidpolitik.Säkerhetsrådet fattade sitt första sanktionsbeslut 1963avseende militär utrustning, men inte antog rådetdet för alla medlemsländer bindande vapenembargot mot Sydafrika.1985 rekommenderade rådet frivilligaekonomiska sanktioner mot , däriblandinvesteringsförbud. Rekommendationen följdes dock inte upp medbeslut om bindande ekonomiska sanktioner mot . SåvälFörenta staterna som motsatte sig sådanaåtgärder.FN:s rekommendation och utvecklingen i , bl.a.införandet av partiellt -- senare även totalt --undantagstillstånd, föranledde likväl många länder att under1980-talets senare hälft införa restriktioner i utbytet medSydafrika. Detta gäller bl.a. EG och Förenta staterna.Sverige har i FN och andra internationellafora konsekvent fördömt rasåtskillnadspolitik.Sverige var bl.a. en av initiativtagarna tillgeneralförsamlingens resolution om sanktioner mot Sydafrika1985. Enligt svensk uppfattning har apartheidpolitiken inteendast utgjort en allvarlig kränkning av de mänskligarättigheterna i , utan den har även bidragit till attgöra situationen i södra till ett hot mot internationellfred och säkerhet. För en utförligare bakgrundsbeskrivning tillsituationen i och de svenska övervägandena fårutskottet hänvisa till utskottets tidigare betänkanden omSydafrika (/91:UU7 samt 1991/92:UU13) samt särskilttill den s.k. Sydafrikadelegationens rapport (bilaga till prop.1991/92:146).Sverige har haft flera skäl att driva frågan om sanktioner iFN, bl.a. har en svensk utgångspunkt varit att bara gemensammainternationella åtgärder mot har utsikt att åstadkommakännbara resultat. Det har även ansetts ligga i linje med svenskutrikespolitisk tradition att vidta sanktioner först efterbeslut i säkerhetsrådet. Det har från svensk sida vidare ansettsangeläget, av omsorg om FN, att undvika en utveckling därorganisationen inte kan agera tillräckligt kraftfullt mot ettsystem som en majoritet av medlemsstaterna vill avskaffa.Efter säkerhetsrådets beslut införde ettvapenembargo genom förordningen (1977:1127) om vissa sanktionermot . 1978 antog de nordiska länderna ett gemensamthandlingsprogram mot apartheid. Detta skärptes och utvidgadesunder 1980-talet.Flera utredningar har legat till grund för SverigesSydafrikapolitik. 1977 tillsattes som 1978lade fram ett betänkande om förbud mot investeringar i (SOU 1978:53). I betänkandet uttalades att svenska ekonomiskasanktioner utgjorde ett avsteg från sedvanliga politik.Avsteget skulle dock ses som en "extraordinär åtgärd, motiveradav den unika situationen i ". En unilateral svenskaktion mot handels- och varuutbytet ansågs dock inte varamöjlig. En sådan åtgärd ansågs endast kunna regleras genomFN-stadgan. Vidare ansågs ett mer omfattande handlande frånsvensk sida strida mot (General on Tariffs andTrade). Den efterföljande propositionen, som godkändes avriksdagen, resulterade i lagen (1979:487) om förbud motinvesteringar i och som trädde i kraft den 1juli 1979.1981 tillsattes för att se över 1979 årslag. I kommitténs betänkande (SOU 1984:52) sades återigen attdet gick att göra ett undantag från traditionella linjei sanktionsfrågor. Angående mer omfattande ekonomiska sanktionerförklarade kommittén sig dock inte vara beredd att föreslå någotavsteg från principiella hållning, dvs. att endastbeslut av eller rekommendation från kanupphäva de åtaganden på handelns område som gjort sommedlem i . Kommitténs förslag ledde till lagen (1985:98) omförbud mot investeringar i och , varvidinvesteringsförbudet utvidgades till att omfatta bl.a. förbudmot finansiell leasing. Lagen riktar sig sedan den 1 april 1990endast mot Sydafrika.1985 skärptes även det svenska vapenembargot. Kommuner ochlandstingskommuner fick med stöd av lagen (1985:1052) om rättför kommuner och landstingskommuner att vidta bojkottåtgärdermot vid upphandling av varor och tjänster medsydafrikanskt ursprung rätt att vidta sådanasolidaritetsaktioner som riktar sig mot den sydafrikanskaapartheidpolitiken.1985 antog regeringen dessutom rekommendationer om begränsningav handel och sjöfart samt av upphandling och kontakter inombl.a. kulturens och vetenskapens områden. förbjödSverige även import av jordbruksprodukter från . med upphörde att gälla. Ett förbudmot exportkreditgarantier har gällt sedan år 1965.Det förhållandet att inte kunde fatta beslutom bindande ekonomiska sanktioner mot möttes med storbesvikelse i . I regeringsdeklarationen i 1987 årsutrikespolitiska debatt i framhölls att det var "enkälla till djup besvikelse att de alliansfria rådsmedlemmarnasförslag om bindande sanktioner förkastades". Regeringen uttaladesin avsikt att fortsätta försöken att få till stånd ettbindande beslut i säkerhetsrådet. Regeringen föreslog efteromfattande inrikespolitisk debatt också ensidiga svenskaåtgärder mot den sydafrikanska regimen (prop. 1986/87:110). utrikespolitiska deklarationen framhölls: "Detta är ettsteg som avviker från traditionella linje isanktionsfrågor och är en engångsföreteelse som motiveras avapartheidfrågans helt unika karaktär." En svensk handelsbojkottansågs ha möjlighet att också kunna driva på processen inom FN.Den 1 juli 1987 trädde lagen (1987:474) med bemyndigande atttillämpa lagen (1971:176) om vissa internationella sanktioner ifråga om en handelsblockad mot och i kraft.Med stöd av bemyndigandet antog regeringen förordningen(1987:477) om förbud mot handel med och Namibia.Handelsförbudet började tillämpas samma år.Sedan självständighet riktar sighandelsförbudslagen och investeringsförbudslagen endast motSydafrika (SFS 1990:78). För sydafrikanska medborgare gällerrestriktioner i viseringshänseende enligt förordningen(1991:836) om visering för sydafrikanska medborgare.Sverige har lämnat bistånd tillapartheidpolitikens offer. Stöd lämnas till sydafrikanskaflyktingar i form av förnödenheter, rättshjälp, stipendier m.m.Biståndet kanaliseras via såväl ANC som FN och frivilligaorganisationer. Dessutom lämnar bistånd till olikahumanitära projekt i och till ansträngningarna attavskaffa apartheid. För /93 beräknas detsammanlagda svenska bidraget till uppgå till omkring275 . har också gett ettomfattande utvecklingsbistånd till de stater i södra somdrabbats av den sydafrikanska politiken.Vägen mot demokrati i SydafrikaDemokratiseringsprocessen i fick sin officiellainledning med president de Klerks öppningsanförande inför detsydafrikanska parlamentet . Sydafrikaspresident tillkännagav då att och andra politiskafångar skulle komma att friges samt att (ANC) och andra organisationer åter skulle få verkafritt i landet.President de Klerks tal var ett uttryck för en växande insiktinom den vita befolkningsgruppen att den inte långsiktigt ensamkunde inneha makten i landet. Denna insikt grundade sig på flerafaktorer. Trycket från motståndet mot apartheid inom landet hadeblivit allt starkare. Också det internationella avståndstagandeti form av ekonomiska sanktioner, isolering och bojkotter motlandet spelade roll, särskilt tillsammans med pressen från deninhemska oppositionen. I takt med isoleringen ochsanktionstrycket hade också landets ekonomi försämrats steg försteg.I augusti 1990 togs ännu ett steg bort från apartheid iriktning mot demokrati i . Då undertecknade densydafrikanska regeringen och ANC en överenskommelse, det s.k.Pretoriaprotokollet, i vilket parterna uttalade att vägen lågöppen för förhandlingar om en ny författning i Sydafrika.Dessa förhandlingar kom emellertid att dröja. Ett huvudskälutgjordes av det våld som kort efter undertecknandet avprotokollet bröt ut i de svarta förstäderna runt Johannesburg.För att söka bringa våldet till ett slut slöts i september 1991ett nationellt fredsfördrag, som undertecknades av 23organisationer, däribland det regerande , ANCoch Inkatha. Trots fördraget har våldet fortsatt. Enbart iJohannesburgsområdet har 4 000 människor mördats under desenaste två åren.Vid halvårsskiftet 1991 upphävde derasåtskillnadslagar som brukar kallas apartheids grundpelare --jordlagarna, gruppområdeslagen och lagen ombefolkningsregistrering. Den sistnämnda lagen tillämpas dockalltjämt indirekt genom andra lagar som förblivit oförändrade.Den viktigaste apartheidlagen som återstår är landetsförfattning som inte ger svarta befolkning rösträtttill parlamentet.I och med öppnandet av Convention for a Democratic SouthAfrica (CODESA) gick utvecklingen i Sydafrikain i en förhandlingsfas. I CODESA deltog ursprungligen 19politiska partier, hemlandsregeringar och andra organisationer.Ytterligare grupper har sedermera tillkommit. Var och en har enröst. Genom CODESA gavs företrädare för svartaorganisationer samma ställning och rättigheter i ett avgörandepolitiskt skede som regeringen och partierna i det nuvarandeparlamentet.Vid det första plenarmötet, CODESA I, den 20--21 december1991, enades de deltagande parterna om bl.a. enavsiktsförklaring. I denna förpliktade sig parterna att utarbetaen demokratisk författning för med allmän rösträtt ochen enda gemensam röstlängd.Det vita vetotPresident de Klerks stöd i parlamentet hänför sig till det valsom hölls 1989. Inom den vita väljarkåren kom stödet förnationalistpartiet första år att urholkas. TheConservative Party (CP) vann framgångar i ett antal fyllnadsval,bl.a. i valkretsen Potchefstroom i i februari1992.I valet lovade president de att den vitabefolkningsgruppen skulle få uttala sig innan viktigaförändringar i landets författning genomfördes. Förefyllnadsvalet föreföll regeringens modell härförvara en folkomröstning i vilken alla myndiga sydafrikaner,således även de svarta, skulle ha rätt att delta. Rösternaskulle räknas såväl gemensamt som separat för de olikafolkgrupperna. Röstsammanräkningen skulle på så sätt klargöra omde vita väljarna ställt sig bakom förändringarna eller förkastatdem.Detta kunde tydas som att de vita sydafrikanerna skulle kunnainlägga sitt veto mot förändringarna av författningen, även iett läge där en överväldigande majoritet av samtliga röstandegivit sitt stöd för förändringarna.Efter motgången i fyllnadsvalet i Potchefstroom i februari1992 ändrade regeringen sina planer. Den folkomröstning somutlystes till gällde enbart den vitabefolkningsgruppen. De vita fick uttala sig om de stöddepresidentens reformpolitik eller inte. Valdeltagandet blevmycket högt, av de röstberättigade. Resultatet blev enöverväldigande framgång för presidenten, där av de vitaväljarna röstade ja.Efter folkomröstningen finns något vitt veto somhotar förhandlingsprocessen.Förhandlingsprocessen fortskriderUnder gick förhandlingsprocessen i CODESA vidareinom de fem arbetsgrupper som tillsatts vid mötet i december.Arbetsgruppernas uppgift var att utarbeta förslag tillöverenskommelser på olika områden att föreläggas CODESA II förbeslut. En av de viktigaste frågorna gällde övergångsarrangemangför tiden fram till dess att en ny, demokratisk författning förSydafrika trätt i kraft. Det var på utformningen av dessaövergångsarrangemang som CODESA II strandade vid sitt möte den15--16 maj 1992.Den 26 september 1992 undertecknade president de ochANC-ordföranden en överenskommelse som bl.a.innehåller stadganden om tillsättande av en interimsregering. Inovember tillkännagav president de en preliminär tidtabellför den fortsatta politiska processen. Enligt denna tidsplanskulle första fria val kunna hållas senast i april1994. ANC har å sin sida krävt att valen skall hållas ej senareän det sista kvartalet 1993.Sedan slutet av 1992 har intensiva bilaterala samtal pågåttmellan framför allt de Klerks regering och ANC, men också mellanregeringen och Inkatha (Inkatha Freedom Party). Inkatha, somleds av , har stöd främst blandzulubefolkningen som är den dominerande folkgruppen iNatalprovinsen. Samtalen, som har syftat till att få i gångförhandlingar i ett större forum igen, har bidragit till attdefiniera två problem som kommer att bli centrala i de fortsattadiskussionerna, nämligen frågan om maktdelning och frågan omregionernas framtida ställning. Detaljerna i dekompromisslösningar som diskuterats är inte helt klara. Detförefaller dock som om parterna enats om samregerande under dentid som en konstituerande församling skall utarbeta en nykonstitution samt om att regionerna, vars befogenheter ärföremål för diskussion, skall bli representerade icentralregeringen efter strikt geografiska -- ej etniska --kriterier.Flerpartiförhandlingarna om demokratiseringåterupptogs i i närvaro av 26grupper från hela det politiska spektrat. () och PAC, som ursprungligen ställde sig utanför CODESA, harnumera anslutit sig till processen. Vid mötet antogs bl.a. enenhällig resolution som beordrade förhandlingsrådet att snarastkomma med konkreta förslag till åtgärder för att bemöta detomfattande politiska våldet i landet.På dagordningen för förhandlingarna finns vidare de storaövergripande frågor som rör utformningen av ett framtidaicke-rasistiskt . Förhoppningen är att förhandlingarnaskall kunna resultera i beslut om tidpunkt för val tillgrundlagsstiftande församling, liksom om vilka regler som skallgälla fram till dess att denna församling valts.Talesmän för ANC och regeringen anser att ett verkställandeövergångsråd () skall kunnatillsättas senast . Beslut väntas även ometablerandet av till övergångsrådet knutna oberoende val- ochmediakommissioner. Kommissionernas uppgift skall vara attorganisera och övervaka de planerade valen respektive attkontrollera opartiskheten i nyhetsbevakningen hos destatskontrollerade medierna.SydafrikadelegationenI syfte att skaffa sig ett fördjupat underlag införbedömningen av om och när förändringar av den svenskaSydafrikapolitiken kunde och borde göras, beslöt regeringen inovember 1991 att tillsätta en särskild parlamentariskdelegation. Denna, den s.k. Sydafrikadelegationen, besökteSydafrika . I sin rapport tillregeringen, som överlämnades till utrikesministern den 26 marssamma år, föreslog delegationen att de svenska restriktionernaoch sanktionerna mot skulle upphävas steg för stegunder vissa förutsättningar.I sina rekommendationer konstaterade delegationen attresultatet av folkomröstningen innebar att enklar majoritet av vita uttalat sig för demokrati. Detinnebär vidare att förändringsprocessen i måstebetecknas som i det närmaste oåterkallelig. En bekräftelse påatt så är fallet skulle enligt delegationens mening föreligga ioch med att en bindande överenskommelse om en interimsregeringträffades mellan parterna i CODESA, dvs. Convention for aDemocratic South Africa.Sydafrikadelegationen föreslog att de svenska sanktionernaskulle upphävas i takt med att de sista resterna avapartheidpolitiken avskaffas. En överenskommelse om eninterimsregering borde enligt delegationen följas av ettomedelbart upphävande av det svenska handelsförbudet. Denslutliga bekräftelsen på processen från apartheid till demokratiborde enligt delegationen kunna utgöras av själva bildandet aven interimsregering. Vid bildandet av en sådan regering borde,enligt delegationens förslag, förbudet mot investeringar iSydafrika liksom de finansiella sanktionerna upphävas.Proposition 1991/92:146 med bemyndigande att avskaffa vissasanktioner mot , m.m.I proposition 1991/92:146 med bemyndigande att avskaffa vissasanktioner mot , m.m., som överlämnades till riksdageni , lämnade regeringen en redogörelse för de svenskasanktionsåtgärderna mot och bakgrunden till att deinfördes samt regeringens bedömning av och ställningstagandentill deras avskaffande.Regeringens ställningstaganden, som i stor utsträckning byggdepå en rapport från av den särskilda delegationsom besökte , innebar en stegvisavveckling av sanktionerna enligt följande:Investeringsförbudet borde enligt regeringens bedömning intelängre tillämpas när en interimsregering bildats i Sydafrikasåvida inte en överenskommelse träffas inom ramen för CODESA(Convention for a Democratic South ) om att rekommenderaett tidigare avskaffande. Regeringen föreslog därför riksdagenatt anta de ändringar i lagen (1985:98) om förbud motinvesteringar i som skulle möjliggöra för regeringenatt besluta om att investeringsförbudet inte vidare skalltillämpas. Tekniskt sett innebar förslaget att regeringen fickrätt att själv besluta om att vissa paragrafer i lagen inteskall tillämpas. Förslaget lades fram mot bakgrund av deförhoppningar som då förelåg om att en interimsregering skullekunna tillsättas i under sensommaren 1992under den tid då inte pågick.Handelsförbudet borde enligt regeringens bedömningupphävas när det fanns en bindande överenskommelse om eninterimsregering i Sydafrika.Regeringen gjorde i proposition 1991/92:146 också bedömningenatt följande sanktioner skulle avskaffas i samband med atthandelsförbudet upphävdes: 1. Lagen (1985:1052) om rätt för kommuner ochlandstingskommuner att vidta bojkottåtgärder mot . De särskilda viseringskrav som gäller försydafrikanska medborgare enligt förordningen (1991/836) omvisering för sydafrikanska medborgare.