bet · GG01KU30 · 1993-05-13 00:00:00 — Det ligger alltså ett stortsocialt problem i stålindustrin.Anläggningarna är omoderna och nedslitna och saknar i storutsträckning modern stålteknologi, t.ex i fråga omstränggjutning och annat som kan göra industrinkonkurrenskraftig. Det är med andra ord stora sociala problem,och man har framför sig en lång och mödosam väg innan Polensstålindustri kommer i ordning. Det kommer att bli ett mycketstort problem i . exporterar tillväst för att få valuta och har därmed satt den europeiskastålindustrin under starkt tryck.Detta var helt kort något om de förhållanden som råder iPolen.Så några ord om konsulter i branschen!Man talar om olika sorters konsulter. När jag höll på iSverige först med SCA, sedan med och malmfälten gällde detatt ha inriktningen av verksamheten klar för sig. Vilkamarknader skall vi vara på? Vilka produkter skall vi tillverka?Vilka anläggningar skall vi investera i?Strukturfrågorna kring basnäringarna är stora frågor. Sedanfinns det allmänna ingenjörsfrågor som rör enskilda enheter --kanske ett valsverk, kanske en byggnad eller vägar. Där finnsdet mängder av konsulter, men det är få konsulter i världen somkan ta hand om de stora strukturfrågorna.SSAB anlitade i . är detstörsta stålverket i världen och har ett eget konsultbolag medkanske 4000 anställda. Flertalet av de modernastålindustrierna i världen har som signatur påritningarna. Företaget är oerhört duktigt. Grunden till vårtdilemma i stålindustrin var naturligtvis att vi inte hade följtmed i den teknologiska utvecklingen och i marknadsutvecklingen.Jag hade för egen del mycket stor nytta av ochsatte dem oerhört högt. Resultatet kan ni se i --diskussionerna med har i hög grad varit vägledandeför inriktningen där. Sedan har vi anlitat mängder av konsulterför andra ändamål.För skogsindustrins del finns det några konsultgrupper. JaakkoPöyry i är ett världsnamn, likaså i ,och det finns någon ytterligare, men inte så många. Det vardärför NLK-Celpap bildades som ett samgående mellan ochEuropa för att skapa ett starkt skogsindustrielltkonsultföretag.Tyvärr gick marknaden för skogsindustrin drastiskt i bottenunder 1991. Praktiskt taget allting föll bort. Ett storföretagsom Wayerhauser i gick med förlust, och nivet hur det har gått för de skandinaviska skogsbolagen.Jag säger detta för att ni skall ha klart för er vilka områdendet är man funderar kring när jag skall gå över till attbeskriva händelseförloppet.Den 28 maj 1990 var jag bjuden på lunch på regeringskansliethos tillsammans med . Det var enlunch av många som han hade med näringslivets företrädare. Vidiskuterade allmänna frågor. ville väl orienterasig om vad som hände i näringslivet. hade IngvarCarlsson gjort ett utspel i EG-frågan, så hela lunchen kom atthandla om EG. Inom näringslivet var man deprimerad över dennegativa inställning till EG som då hade presenterats. Vi ägnadekanske åt det och åt annat.Mot slutet sade jag att det inom pågick enomfattande omställning, och man undrade som industriman vad vikunde göra. Jag sade att jag tyckte att gjorde för litetallmänt sett för de här länderna. Gjorde vi ingenting, skulleden sociala oron bli påtaglig.Det nämndes inte mycket om detta. Han sade att han skullesammanträffa med Attali i den nya och med någrapolacker under eller veckan därpå. Sedan skildesvi åt. Det var första gången som jag över huvud taget börjadetänka kring de här frågorna.Någon vecka eller blev jag uppringd avAllan . Han sade att han hade haft ett möte med en polack-- troligen vice utrikesministern, om jag minns rätt -- och medAttali. Man var angelägen om att kunna göra någonting för ,och han frågade om jag kunde ställa upp och göra någonting därnere.Jag frågade: "Finns det pengar?" -- "Ja", sade han, "det äravsatt 300miljoner för insatser i . Det håller Sohlmanoch BITS i." Han sade att hade beslutat om pengarnaoch att polackerna var angelägna om att få hjälp. "Jag tror attpolackerna skulle uppskatta att få ta del av dina erfarenheterfrån svensk omstrukturering. Kan du sedan göra någon affär, ärdet bra, men det är din sak." Han gjorde alldeles klart att detvar BITS som höll i pengarna och att Sohlman hade ett överordnatansvar.Vi hade inte ens ett sammanträffande om detta. Jag blev snartuppringd av ambassadör , som ville att jag skulle komma neromgående -- han var oerhört angelägen. Han hade arbetat längemed detta, sade han. Jag kände honom inte tidigare. Jag kändenaturligtvis hans namn, men jag hade aldrig träffat honompersonligen.Jag kände mig hedrad av att få delge mina erfarenheter, så jagåkte ner. vill jag säga att han i första hand kom medstålfrågorna till mig, för de är de absolut svåraste. Jag troratt jag sade att det jag kan bedöma bäst är nog denskogsindustriella sidan. Det var inget långt samtal. Jagfrågade: "Finns det några pengar?" -- "Det får du söka hosSohlman och BITS," sade han.Sedan träffades vi icke mer i denna fråga. Jag träffadenaturligtvis Sohlman och BITS chef . Jag ringdenågon gång till när jag varit nere och sade att vihade fått kontakt. Jag sade också att jag hade dragit in Celpap,eftersom de hade kompetens att göra ett bra jobb där nere.Mina funderingar gällde då i första hand stål. Jag funderademycket på vad vi kunde göra. sade att det gällde bådestål, skog och varv. Vad gäller varven hade jag varit ordförandeunder , men jag sade att jag inte orkade med det, menjag skulle i övrigt se vad vi kunde göra.Mina funderingar gällde i första hand hur arbetet skulle kunnaläggas upp för att ge bästa resultat. NLK-Celpap hade kompetensi att göra en utredning. På stålsidan hade vi ingenkompetens. Vi hade den i och kanske i något annat företag.Jag ringde , som hade varit min nära medarbetare iSSAB och var chef för . Jag frågade om vi kundebilda en konsultgrupp som kunde förhandla med polackerna. "Harvi kompetens så att vi på ett hederligt sätt kan ta oss anfrågan om stålindustri?" var litet tveksam ochsade: "Jag skall fara ner och se hur det ser ut, så kan vifundera på saken. "Jag drömde aldrig om att det fanns någon annan kompetens --det gör det inte heller -- som skulle kunna göra en studie omskogsindustrins strategiska inriktning med marknadsfrågor osv.annat än NLK-Celpap. Jag var helt okunnig om Scandia ochSpangenberg.Jag visste från min post som ordförande i att JaakkoPöyry höll på i . De hade också gjort vad man kallar enmasterplan, jag tror det var för och --stora jobb.Jag åkte ner till den 6--och hade mig. Han var oerhört entusiastisk --han var verkligen entusiastisk. Detta är en man som haravlidit, och det är svårt att göra några negativa omdömen omhonom, men jag kan säga att han tog emot oss med enorm inlevelseoch entusiasm. Han tog med mig hem, och vi talades vid omuppläggningen och hur vi hade arbetat.Sedan kom vi i diskussion med regeringen -- Kaniaoch samordningsministern. förde in oss. Han sade att hanville att jag skulle ställa mig till förfogande och arbeta menhan gjorde också fullständigt klart att jag inte uppträdde förregeringens räkning. Kania sade vid det tillfället att det fannsmånga som kunde ta på sig det här uppdraget. Jag kände direktatt här fanns en affärsmöjlighet för NLK-Celpap. Någon fullmakthade jag definitivt inte. Det var helt klart för . Han sadeockså att polackerna måste anse uppläggningen och inriktningenvara värdefulla för att kunna tas upp hemma och för att manskulle kunna diskutera en finansiering. Då sade jag: "Skall debli något allmänt anbudsförfarande? Jag har ett sätt att arbeta,och det kan jag stå upp för." Det skall jag strax redovisa. Jagjagade inte uppdrag. Men han var mycket engagerad, och han togså att säga mer eller mindre över projektet.Vid de här mötena redovisade jag de förslag som jag hade tilluppläggning av affären. Det skulle enligt min mening vara påprecis samma sätt som jag hade arbetat i och i SCA. Manskulle först ha en analysfas där man analyserade alla fakta:skogarna, fabrikernas tillstånd, hemmamarknad ochbortamarknader. Det var inget litet jobb, utan ett stort jobb.Jag har haft ett grundkrav i alla sammanhang att först göra enanalys för att kunna sortera upp problemen och hitta lösningar.Fas 2 är en kreativ fas, där man går igenom problemen och servilka lösningar som finns. Den tredje fasen gäller hur man kanfå det genomfört.Jag har redovisat detta öppet. Jag sade också att när detgällde fick man sedan förhandla separat med Celpap omuppläggningen. Jag tyckte att det skulle vara tre faser: analysfas -- den kunde Celpap göra, och i den kunde jagdelta. Den är ostridig, eftersom fakta ligger på bordet. I fasB, problemfasen, ville jag koppla in expertis från omgivningen,eftersom polackerna själva inte hade färska kunskaper vare sigom marknaden eller om skogsindustrins allmänna tillstånd. Så viskulle skapa något slags rådgivande grupp som behandlade de härfrågorna så att problemlösningarna kunde få en riktiginriktning, naturligtvis med skoglig tyngdpunkt.Roger fick presentera Celpap. Polackerna var mycketpositiva och ville fortsätta diskussionerna. Kania sade redan dåatt det fanns andra som tryckte på dörren. Jag svarade att jagvisste det. Vad jag kunde erbjuda var en viss praktiskerfarenhet. Det var ingen tvekan om att det fanns andra somkunde komma i fråga.Det här första mötet skulle avlösas av ett andra de sistadagarna , då Celpap skulle lägga upp en mer konkret plan.Jag talade också om stålindustrin mycket ingående. Jag fördesamtalen med Kania, som kom från stålindustrin och kände tillden väl. Jag sade att där fanns oerhörda problem. Det är intemöjligt att gå in och bara rationalisera en bit avstålindustrin, där så stora delar skulle behöva bytas ut. Manhade föråldrade masugnar och föråldrad gjutningsteknik -- alltskulle behöva göras om. Han höll med om det. Jag sade att jagmåste åka hem och fundera över om jag kunde få ihop entillräckligt kraftfull konsultgrupp. Jag hade vid det förstamötet ingen aning om att Scandia hade arbetat med detta, ochÖberg sade då ingenting om det.Kania sade att hade åtagit sig att betalastålstudien, och flera företag var aktuella. Jag insåg attjapanerna var de som borde ha stått i första linjen. Jag hördeockså att det fanns en misstro mot alltför stort tyskt ochfranskt deltagande -- det finns tyska och franska konsulter ibranschen. Däremot framhöll jag skogsindustrin som oerhörtpositiv för Polen.Vi skulle gå vidare. Kania ville ha en offert snabbt, eftersomman pressade på. Jag kände att framför allt låg på.Den 30 juni hade vi ett nytt möte, och då hade jag med OrvarNykvist. , chef för , hade med sig YngveStade, som var Europachef -- han är verkställandedirektör i KAMYR i , en mycket duktig skogsman ochpappersman.Vid det tillfället förde och heltegna diskussioner med Bibropap, som hade utsetts av den polskaregeringen att ta hand om frågorna, och med Kania. Jag deltogöver huvud taget aldrig i NLK-Celpaps förhandlingar vare sig däreller med BITS.Däremot hade jag långa diskussioner med ochKania om stålindustrin. Jag sade att vi funderade på att bildaett bolag. Jag hade i funderat på att bildaSSAB Konsult, som skulle åta sig rekonstruktioner, men vi fannatt det bara skulle bli kostnader, och vi var ärligt sagt intekompetenta i branschen. Vi var för små -- är trots allt ettmycket litet företag i stålbranschen om vi jämför oss medkanadensare och britter. Vårt företag är litet och i hög gradspecialiserat.Orvar och jag var på det klara med att det inte fanns någonmöjlighet att bilda något konsultbolag. Vi sade till Kania attvi kanske kunde hjälpa till på annat sätt, genom att skapa enrådgivande grupp för att se på de offerter som kom in och bedömainriktningen. Det är stora jobb det gäller. Han var mycketintresserad av detta.Vi hade mycket ärliga samtal med Kania om detta. Jag sade tillhonom att jag inte trodde att jag orkade med detta. Jag menaratt skogen är viktigare, och jag skulle inte orka med att ta påmig att undersöka även stålindustrin. Det skulle nämligen varaen gigantisk uppgift redan att utvärdera avtalen för den polskastålindustrin.Vi var på middag hos . berättade då atthan hade arbetat med att få till stånd ensvensk insats, och det hade inte hänt någonting. Polackerna sadeockså att de tyckte att det inte händenågonting i relation till . var oerhörtentusiastisk och drev på.Scandia berördes inte förrän före middagen hemmahos . Han sade att det fanns två bolag som arbetade här,nämligen och . Jaså, skulleScandiaconsult arbeta med stålindustrin? För mig var detorimligt. Jag kände till dem och visste att de inte kundebehandla de strategiska frågorna. Jag uttryckte mig negativt.Jag frågade vilka personer som skulle göra jobbet. Då tog hanfram ett papper som visade vilka som skulle medverka. Alla var väl på ett eller annat sätt pensionerade, ochdet var några som jag hade förtidspensionerat. Han läste uppfrån papperet, och där stod det att deras främsta merit var attde bidragit aktivt till rekonstruktionen av . Jag reageradeoch sade att det var en falsk uppgift, eftersom ingen av demhade varit med i den processen i SSAB.Det var och jag och som var med i det samtalet.Nästa morgon ringde Scandias VD till och sökteOrvar. Han sade upphetsat att jag hade uttalat mig i frågan.Scandia hade jobbat för att få uppdraget, och sålade jag mig i det och sade att de inte dög någonting till. Tillpolackerna sade jag naturligtvis aldrig så.Det är fullständigt uteslutet att skulle ha visat någonoffert för oss. Jag hade aldrig ens tagit emot den om han hadevisat den. Han gjorde det inte heller -- han var ju enhedersman. Men han berättade att han hade en nära relation tillde här två. hade varit med honom i ochAlgeriet. Han hade engagerat sig hårt för dem och arbetat förderas projekt i Polen.Sedan sade jag till : "Kan du få med dem på vagnen, harjag ingenting emot det, men då måste det vara kompetent folk.Tala med dem! Vi har ingen anledning att inte jobba ihop." Mennär de hörde min attityd avvisade de det direkt.Sedan talade vi om skogsprojektet. var klar i sinauttalanden: jag var inte utsänd av regeringen, men jag hade storerfarenhet och kunde lägga upp en offert. Han var en godsäljare, vill jag lova.Jag sade att man måste vara engagerad, inte minst därför attarbetet inte skulle göras bara av Celpap, utan det skulle ocksåengagera deras folk i hög grad. Det går inte att bara plocka inen konsult som skall göra en utredning om en industri utan attfå med det egna folket. En viktig del i jobbet var att Bibropapsoch de egna ingenjörerna i utbildningssyfte skulle gå in iprojektet och stå för sina kostnader. Jag sade tydligt: "Vill niatt vi skall jobba ihop, måste det vara ett samarbete mellanPolen och . Det måste gå ut på att börja med en analys,sedan definiera problemen och se efter vilka åtgärder som skallvidtas, och därefter som en tredje punkt föreslå hur det skallgenomföras. "Jag sade att jag av flera skäl ville ha en rådgivare. Ettutländskt engagemang var helt nödvändigt, om skulle kommanågon vart med skogsindustrin -- det fanns inget kapital ochinte tillräckligt med kunskap och inte heller tillräckligt medmarknadskontakter. Det går inte att starta en moderncellulosafabrik om man inte är lierad med något av de storaföretagen i världen.Vi skulle få ett engagemang utifrån, vi skulle få enindustriell bedömning av olika lösningar, och vi skulle få ettstarkt industriellt nätverk.Sedan for jag hem, och ingenting hände för min del.Jag tycker att ni skall höra . Han kan vitsorda attförhandlingarna fördes i klar konkurrens med utländska företag.Brådskan berodde på att från och Pöyryvar färdiga och ville ta uppdraget. Jag tycker att ni borde höraYngve , liksom , som finns på . Dekan vitsorda allt som diskuterades om stålindustrin.Förhandlingarna mellan NLK-Celpap och Bibropap och senare BITSföljde jag av naturliga skäl inte. Jag var ordförande i sade bara att om villkoren blev för dåliga, måste styrelsenta upp frågan om vi skulle avstå, och då kunde det inte hellerbli något advisory board. Jag kunde inte dela mig på det sättet.Men polackerna var angelägna om att komma till skott, och dedrev detta mycket hårt.Vad sedan gäller genomförandet vill jag säga att ambassadörÖberg var mycket engagerad och entusiastiskt pådrivande. Hanville nära nog bli projektledare. Det var nästan ett bekymmerför mig, för jag tyckte att det här måste gå vid sidan omregeringskanalerna. Han föreslog att han skulle skaffa ett rumför Celpap på ambassaden för någon som skulle vara mer aktiv därnere. Jag sade faktiskt till att det här måstedrivas som ett vanligt industriellt projekt -- med andra ord medden motpart vi hade.Relationerna till Scandia och har jag berört. Jagförstod att han hade ett moraliskt dilemma, men kompetensmässigtkunde jag inte se att det var någon diskussion. De var fria attklara ut stålfrågan. Den höll jag flytande, egentligen avartighet, eftersom jag på ett mycket tidigt stadium insåg attjag inte skulle vare sig orka med eller ha kompetens för den,och jag kunde inte samla tillräckligt mycket folk.Jag kände mig som rådgivare till regeringen i det här fallet.I den takt som produkterna kom fram från Celpap ville den polskaregeringen -- inte den svenska -- ha samtal med mig. Jag kändeockså ett väldigt engagemang för arbetet, som jag tyckte gälldeen vettig sak. Jag jobbade mycket med det. Jag drog inEuropabanken mycket hårdhänt, för dess närvaro var enförutsättning för fortsättningen. Jag fick dem över till Polenoch träffade Attali, jag var i , jag hade överläggningarmed regeringen i flerfaldiga gånger. Jag tror attkonstitutionsutskottet är medvetet om vad som hände under resansgång -- det har beskrivits i en pärm som Celpaps gamla styrelselämnade in.För egen del hade jag kontakt bakåt med den rådgivandegruppen. Vi hade ett möte . Vi hade satt ut ytterligareett möte , men det råkade vara som valet iPolen, och då föll det mötet bort. Det var därför jag tog ut desista pengarna . Jag frågade min sekreterare om pengarnaskulle räcka för mötet . "Nej," sade hon, "ta ut detsista! "Från början var det tänkt att jag skulle ha ett arvode -- detansåg jag själv rimligt. Det finns få andra projekt som jag harengagerat mig i lika hårt. Jag förde diskussioner i ochlöpande med advisory board, med representanter framför allt förindustriministeriet, jag hade överläggningar i -- jaghade polackerna här ett par, -- och jag hade mötenmed privatiseringsministeriet. Det förekom i enmotsättning mellan industriministeriet ochprivatiseringsministeriet, eftersom de ville gå olika vägar. Jagdelade industriministeriets uppfattning, att man först måstegöra en kartläggning av helheten innan man kunde börja sälja utbitarna. De ville nämligen slumpa ut det undan för undan.Jag tog upp ett projekt till en ny, fullskalig massafabrik,som skulle ha legat 7 mil från . Vi diskuterade detta iadvisory board. Det skulle ha inneburit en fantastisk möjlighet.30 massabruk skulle då successivt kunna läggas ned, och manskulle få bättre massa till de pappersmaskiner som fanns. På detsättet hade man kunnat avveckla den gamla industrin i socialthedervärda former och dessutom få en bättre massakvalitet så attpappersmaskinerna kunnat gå längre. kunde man konverteramassabruket med nya pappersmaskiner. Bruket skulle ha ettfantastiskt bra läge i förhållande till Berlin.Carnegie gjorde på mitt uppdrag en omfattande utredning om hurman skulle finansiera detta. Jag tog själv kontakt med ettflertal skogsindustrier i världen, som jag kände sedan gammalt.Jag talade med Wayerhauser i , som hade en känsla förPolen, men verksamheten gick så dåligt att man inte vågadeengagera sig. Jag talade med och ScottPaper. Jag blev inbjuden av den tyska pappersindustrin till ettstort möte i , eftersom de kände mig sedan jag arbetat iSydtyskland, där SCA hade stora intressen. Jag höll ett föredragoch rekommenderade att man skulle gå in i företaget. Vi hadeplaner på att göra en konstruktion som hade tagit framoch som man naturligtvis inte ville ha ut på marknaden. Manskulle ha byggt upp ett bruk med börsnotering i ochWarszawa. Det som fattades var en internationell partner. Utanen internationell partner kan man inte starta en ny enhet. Jaghade 20--30 övningar vid sidan om att jag naturligtvis hademycket att läsa. Jag tryckte hårt på Celpap för att de skullesätta fart och skapa mer ordning. Det var minsann inte hellernågon söndagsskola.Om jag skall säga någonting om helheten, känner jag enprofessionell säkerhet att det var rätt sak som gjordes.Hans Nyhage: Eftersom inledningen var så omfattande är detuppenbart att vi måste återkomma till saker som du redan harnämnt. Jag ber om överseende med det.Dina relationer till har spelat en viss roll iden allmänna debatten. Är ni goda vänner?Björn : Vi har aldrig umgåtts. Jag har storrespekt för honom och tar gärna kontakt med honom som en avmånga i det politiska etablissemanget, men det är alldeles felatt säga att vi är kompisar.Hans Nyhage: Anser du därmed att antydningarna i pressenom "de goda vännerna och " äröverdrivna?Björn : Det är överdrifter, liksom i många andrastycken.När man blir jagad och en personlig hetsjakt pågår ärdet klart att man tar illa vid sig, och framför allt farfamiljen illa, särskilt när det mesta är konstruktioner,antydningar, felaktigheter och förtal. Det är inte saklig ochobjektiv journalistik. Jag är van att träffa journalister på etthederligt sätt, men det här är inte hederligt. Jag förstår intehur man kan göra på det här sättet.Hans Nyhage: var du på lunch hos ,berättade du. Han skulle då träffa vice utrikesministern i juni.Du var själv i den 6--. Är det rätt uppfattat?Björn : Jag tror det.Hans Nyhage: Det var alltså en kort tidsskillnad mellandet du var på lunchen hos och tills du träffadeJean-Christophe ?Björn : Ja. Jag tror han for ner direkt tillmötet.Hans Nyhage: har skrivit -- jag förutsätteratt det är korrekt -- att han sade till vice utrikesministernatt han skulle ta hem till dig budskapet om vad han hadetalat med vice utrikesministern om.Björn : Jag har ingen aning om vad han tog hem.Jag fick bara en propå att se om det gick att göra någonting.Jag fick också klart för mig att det inte var min sak att skötadetta: för finansieringen fick jag vända mig till BITS ochMichael Sohlman.Hans Nyhage: Det betyder att han tämligen omgåendekontaktade dig i den här frågan?Björn : Det måste han ha gjort.Hans Nyhage: Eftersom ringde dig,måste han rimligen ha varit i kontakt med dig?Björn : Javisst.Hans Nyhage: Du säger att du inte visste någonting omSpin-Offs och verksamhet.Björn : Inte ett dugg. Jag kände inte tillnågonting om det när jag for ner.Hans Nyhage: kände väl till det. Är detmöjligt att inte nämnde till dig om detta och attJean-Christophe inte nämnde någonting?Björn : Jo, han nämnde det , men jagmärkte att han hade problem med det.Hans Nyhage: Han hade uppenbart stora problem. I ett brevsom står i beskriver hurupprörd var över ditt och : Jag har inte sett upprörd, men jaghar sett honom välvillig och engagerad för att jag kom ner.Hans Nyhage: Du sade att var mycketentusiastisk över engagemanget.Björn : Det berodde kanske på att han kände attvi skulle kunna få i gång någonting i sedan man väntat sålänge. Så uppfattade jag det.Hans Nyhage: Vi har läst i handlingarna, att självhar sagt att han var upprörd. Det går inte ihop med vad dusäger.Björn : Det är ingen tvekan om att varoerhört engagerad när jag kom ner -- så engagerad att jag togupp det med . Jag sade att vi ju förhandlade påkommersiell grund och måste driva projektet på kommersiellagrunder vid sidan om ambassaden.Hans Nyhage: När tog kontakt med digomedelbart efter kontakten med utrikesministern, gav han dig dåett direkt uppdrag?Björn : Det var stålet som var det första, menjag sade att skogen var viktigare som jag såg det. Detta var etttelefonsamtal. Det var över huvud taget en öppning, att jagkunde vara med för att se om det fanns någonting att göra.Hans Nyhage: Sedan fortsatte du kontakten även med AllanLarsson?Björn : Nej, det gjorde jag inte. Jag fortsattekontakten med och . Som jag sade iinledningen ringde jag och sadeatt jag var på spåret.