bet · GG01LU40 · 1993-04-15 00:00:00 — Genom 1987 årslagstiftning har i konkurslagen upptagits materiella regler om en förvaltaresskadeståndsskyldighet. Enligt en särskild bestämmelse skall en förvaltareersätta de skador som han vid fullgörandet av sitt uppdrag uppsåtligen eller avoaktsamhet tillfogar boet, en borgenär eller gäldenären.En förvaltare skall alltid avge slutredovisning för sin förvaltning tilltillsynsmyndigheten. Till redovisningen skall bifogas de handlingar som är avbetydelse för kontrollen av den. Slutredovisning kan alltid klandras avgäldenären och tillsynsmyndigheten och under vissa förutsättningar av borgenär.Utskottet behandlade i ett betänkande motioner med sammainriktning som de nu aktuella (se bet. 1991/92:LU37). Utskottet erinrade därvidom bestämmelserna i lagen (1986:436) om näringsförbud. Dessa innebär bl.a. attnäringsförbud, om det är påkallat från allmän synpunkt, får meddelas den somförsatts i konkurs och då var enskild näringsidkare, om han förfarit grovtotillbörligt mot sina borgenärer eller på annat sätt grovt åsidosatt vad somålegat honom i näringsverksamheten. Vid prövningen om näringsförbud är påkallatfrån allmän synpunkt skall särskilt beaktas om åsidosättandet varitsystematiskt eller syftat till betydande , om det medfört eller varitägnat att medföra betydande skada eller om näringsidkaren tidigare dömts förbrott i näringsverksamhet. Om näringsverksamheten bedrivits av t.ex. ettaktiebolag kan näringsförbud komma i fråga för ledamot eller suppleant istyrelsen samt verkställande direktör och vice verkställande direktör.Näringsförbudet kan meddelas för lägst tre och högst . Den som ärunderkastad näringsförbud får givetvis inte driva näringsverksamhet. Han fårinte heller t.ex. vara stiftare av ett aktiebolag eller vara ledamot ellersuppleant i styrelsen för ett aktiebolag. Överträdelse av ett näringsförbud kanleda till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter ellerfängelse . Ett näringsförbud som överträds får förlängas medhögst fem år.Utskottet konstaterade vidare att gällande bestämmelser om konkursförvaltareoch tillsynen över deras verksamhet är väl ägnade att förhindra sådanverksamhet som motionärerna riktade sig mot. Detta utesluter naturligtvis inte-- framhöll utskottet -- att förvaltningen i enstaka fall kan skötas på ettsätt som ger anledning till kritik. Utskottet utgick emellertid ifrån att i denmån oegentligheter förekommer dessa beivras enligt de bestämmelser somlagstiftningen erbjuder. I avvaktan på regeringens ställningstaganden tillInsolvensutredningens kommande förslag ansåg sig utskottet inte kunna tainitiativ till ytterligare utredningsarbete på konkursrättens område.När det sedan gäller val av konkursförvaltare ansåg utskottet i betänkandet1991/92:LU37, i linje med vad motionärerna anförde, att det är viktigt att inteförvaltarna belastas med för många uppdrag. De kompetenskrav som konkurslagenställer upp innebär emellertid att endast ett mindre antal specialiseradepersoner kan komma i fråga för förvaltaruppdrag. Det var vidare enligtutskottets mening ofrånkomligt att en särskild bedömning måste göras i varjesärskilt fall. Exempelvis bör i en mycket omfattande konkurs större kravställas på en förvaltare än vad som behöver vara fallet i en mindre konkurs.Att en förvaltare tidigare visat sig olämplig utgör givetvis skäl för att inteförordna honom på nytt. Å andra sidan innebär visad lämplighet att förvaltarenkan anförtros ytterligare och mer omfattande uppdrag, vilket givetvis kan ledatill att utomstående uppfattar förnyade förordnanden som ett monopol. Utskottetframhöll att det inte fanns skäl till antagande att förhållandena var sådanaatt något initiativ från sida var påkallat i syfte attutvidga kretsen av förvaltare.Utskottet finner inte skäl till något ändrat ställningstagande i nuredovisade hänseenden. Enligt vad utskottet erfarit pågår också inomRiksrevisionsverket en utredning om konkurshanteringssystemet med särskildinriktning på tillsynsfrågorna. Bland de frågor som kommer att studeras närmaremärks prövningen av förvaltararvoden och utseendet av förvaltare. Utredningenberäknas vara slutförd . I avvaktan på resultatet härav och påberedningen av förslag saknas anledning för utskottet attförorda ytterligare utredningsarbete på konkursrättens område.Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motionerna L306 och L316 idenna del och L329.I motion Ju817 av m.fl. (s) anförs att det är önskvärt --mot bakgrund av att ekonomisk brottslighet förekommer i en stor del avkonkurserna -- att utreda möjligheten att ge konkursförvaltarna en mera aktivroll än den de har och att det kan vara värdefullt att i vissafall anlita konkursförvaltarna för utvidgade utredningsinsatser och atteffektivisera tillsynsmyndigheternas verksamhet. Vidare bör enligt motionen detförslag som läggs fram i en utredning angående vissa frågor om ekonomiskbrottslighet av Riksåklagaren och om attkonkursförvaltare och åklagare gemensamt skall kunna utnyttja vissa externarevisorer genomföras (yrkande 11). Motionärerna önskar vidare en utredning omskyldighet för konkursgäldenären att på heder och samvete intyga att denförteckning över bokföringen som konkursförvaltaren upprättat är korrekt ochfullständig. I vart fall bör svagheten med att gäldenären mycket sent underutredningen kan komma med påståenden om nytt bokföringsmaterial åtgärdas pålämpligt sätt (yrkande 19).Motioner med samma innebörd som i motion Ju817 yrkande 11 har behandlats avriksdagen (bet. 1992/93:LU14). Utskottet vidhöll därvid sintidigare uppfattning att det skulle rimma mindre väl med förvaltarens allmännaställning och uppgifter att -- utöver den undersöknings- och anmälningspliktbeträffande brott som redan åligger förvaltaren -- införa en skyldighet förhonom att närmare utreda ekonomisk brottslighet med anknytning till konkursen.Utskottet påpekade också att avvecklingen av konkursboet kan komma att avsevärtförsinkas om förvaltaren skall bistå de rättsvårdande myndigheterna medutredningar. De problem som finns på området har, ansåg utskottet, emellertidinte samband med det konkursrättsliga regelsystemet utan måste ses mot bakgrundav att det inom polis- och åklagarmyndigheterna inte i tillräcklig utsträckningfinns personal med sådan utbildning som erfordras vid förundersökningar omekonomiska brott. Utskottet redogjorde också för de överväganden som sker iolika sammanhang av de aktualiserade spörsmålen och ansåg mot den bakgrundenatt någon vidare åtgärd med anledning av motionerna inte varerforderlig.Utskottet har -- mindre än -- ingen annan uppfattning ifrågan. När det sedan gäller frågan om någon form av skyldighet förkonkursgäldenären att lämna bindande försäkran om bokföringsmaterialet (yrkande19) avstyrkte justitieutskottet ett yrkande med samma innehåll medhänvisning till att den av motionärerna åberopade rapporten från Riksåklagarenoch var föremål för överväganden inom regeringskansliet.Justitieutskottet utgick från att regeringen skulle återkomma i frågan. , som konstaterar att rapporten inte är slutbehandlad inomregeringskansliet, utgår från att regeringen kommer att återkomma i frågan.Utskottet avstyrker med det anförda bifall till motion Ju817 yrkandena 11 och19.I motion L316 (delvis) av (-) föreslås att enminimigräns för skuld skall bestämmas för att inte okynneskonkurser skallkomma till stånd, att myndighet eller annan som ansöker om konkurs ochhandläggare i domstol skall stå under straffansvar om ansökan eller åtgärdernaskulle vara felaktiga samt att arvodering skall handläggas av domstol sombesitter särskild kompetens i frågan. All fakturering skall styrkas ochspecificeras.Utskottet vill till en början erinra om att enligt 1kap. 2§ KL skall engäldenär som är på obestånd efter egen eller en borgenärs ansökan försättas ikonkurs. Med obestånd (insolvens) avses enligt andra stycket i paragrafen attgäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inteendast är tillfällig. Insolvens anses föreligga om gäldenärens ställning ärsådan att han inte kan betala sina skulder allteftersom de förfaller. I dettaligger att en gäldenär kan vara likvid på kort sikt, dvs. ha till omedelbartförfogande pengar eller andra lättrealiserade tillgångar som svarar mot hansaktuella behov av betalningsmedel, men ändå vara insolvent på . Attinföra en regel om ett minimibelopp för bifall till en konkursansökan voreenligt utskottets mening inte förenligt med principen om obeståndsrekvisitet.När det gäller frågan om straffansvar för den som ansöker om konkurs resp.handlägger ett konkursärende saknas det enligt utskottets mening anledning attgenom att införa särskilda straffbestämmelser särskilja dessa situationer frånandra likartade. Bestämmandet av förvaltarens arvode sker vid den domstoldär konkursen är anhängig. Alla praktiska skäl talar för en sådan ordning ochden har, såvitt utskottet har sig bekant, tidigare inte satts i fråga.Utskottet avstyrker med det anförda bifall till motion L316 i denna del.Konkursregister m.m.En konkurs berör praktiskt taget alltid en mängd personer, som förutsätts iviss utsträckning själva bevaka sina intressen. Det är viktigt att de fårtillräcklig information för att kunna göra detta. Konkurslagen innehåller ocksåen mångfald bestämmelser om kungörelser, kallelser och underrättelser. Debeslut och åtgärder som enligt lagen skall kungöras är t.ex. konkursbeslutet,beslut om bevakningsförfarande och utdelningsförslag. Kungörelsen sker, medvisst undantag, genom införande i Post- och och iortstidning.Vidare finns vissa uppgifter med anknytning till konkurs intagna i register,nämligen i det s.k. redovisningssystemet för exekutionsväsendet, , som ärett gemensamt ADB-system för alla kronofogdemyndigheter. För närvaranderegistreras endast uppgifter om att konkursansökan skett, om konkursbeslutet,när bevakningsförfarande äger rum och då konkursen avslutats.Ett annat register med viss anknytning till konkurs är det avRiksskatteverket förda registret över näringsförbud. Enligt lagen (1986:436) omnäringsförbud skall näringsförbud, om det är påkallat från allmän synpunkt,meddelas den som grovt åsidosatt vad som ålegat honom som näringsidkare. Lageninnebär en utvidgning i förhållande till vad som gällde tidigare, dånäringsförbud var kopplat till att näringsidkaren gått i konkurs. Den som harålagts näringsförbud -- allmän domstol meddelar beslut härom -- får utom annatinte driva näringsverksamhet och inte vara ledamot av styrelsen för t.ex. ettaktiebolag. Näringsförbud skall meddelas för , lägst tre och . Anteckningarna i det s.k. näringsförbudsregistret förs manuellt pågrundval av domstolarnas avgöranden om näringsförbud. Registret är offentligtoch utdrag ur detsamma skall fortlöpande sändas till bl.a.aktiebolagsregistret.I motion Ju817 av m.fl. (s) hänvisas till attRiksåklagaren och i den tidigare nämnda rapporten angåendevissa frågor om ekonomisk brottslighet föreslagit att beslut om näringsförbudskall kungöras. Enligt motionärerna är förslaget välgrundat och bör genomföras(yrkande 13). Vidare anser motionärerna att ett centralt konkursregister börupprättas (yrkande 14).Utskottet behandlade ett motionsyrkande med samma innehåll så sent som hösten1992. Under hänvisning till att de av motionärerna aktualiserade spörsmålenövervägdes inom ansåg utskottet att motionsyrkandet inteborde föranleda någon vidare åtgärd (se bet. 1992/93:LU14 s. 17 f.).Utskottet har inhämtat att regeringen () under vårenkommer att fatta beslut om författningsändring med avseende på kungörelse avnäringsförbud. Vidare har utskottet erfarit att det inom Justitiedepartementetutarbetas förslag om regler för exekutiv försäljning av fast egendom pågrundval av 1991:1 Översyn av utsökningsbalken. I detsammanhanget kommer även det i verkets rapport framförda förslaget ominrättandet av ett konkursregister att behandlas. En lagrådsremiss om dessafrågor kommer att presenteras senast . Med hänsyn till att deav motionärerna aktualiserade frågorna sålunda behandlas i regeringskanslietanser utskottet att motion Ju817 yrkandena 13 och 14 inte bör föranleda någonriksdagens vidare åtgärd.I motion L326 föreslår () att en särskild myndighetinrättas med uppgift att sköta konkurshanteringen inkl. konkursförvaltningen,ackords- och saneringsärendena samt lönegarantihanteringen. Motionärenframhåller att samhällets insatser är splittrade på flera olika organsamt efterlyser en samordning på obeståndsområdet. Inrättandet av en centralmyndighet skulle enligt motionären innebära en bättre hantering av obeståndsmåloch saneringsärenden till en lägre kostnad för både samhället och staten. I sintur skulle detta leda till minskade konkursförluster för borgenärerna, vilketytterst är till godo för hela näringslivet.Utskottet kan för sin del konstatera att den funktionsfördelning som nugäller är resultatet av en lång utveckling och ett etappvis medvetet genomförtreformarbete. Hänsynen till rättssäkerheten och en avvägning mellan de delvismotstridiga intressen som gör sig gällande har lett till nuvarande uppdelningpå olika funktioner för hanteringen av konkursärenden. Det finns naturligtvisskäl att fortlöpande ompröva den gällande organisationen och rollfördelningen isyfte att så effektivt som möjligt förverkliga lagstiftningens intentioner.Utskottet utgår emellertid från att regeringen följer utvecklingen och vidbehov vidtar erforderliga åtgärder. Utskottet avstyrker med det sagda bifalltill motion L326.I motion L316 (delvis) av (-) föreslås att tingsrätternaskall handha hela konkurshandläggningen. Det finns enligt motionären skäl attseparera den myndighet som ställer krav på betalning frånkonkurshandläggningen.Utskottet vill med anledning härav erinra om att frågan huruvidakronofogdemyndigheterna borde anförtros tillsynsfunktionen i konkurs med hänsyntill myndigheternas roll som företrädare för statens borgenärsintressenövervägdes ingående av utskottet i samband med reform av reglerna omkonkursförvaltning och tillsyn i konkurs (LU 1978/79:19). Utskottet ansåg sigkunna godta den ordning som gäller. Utskottet framhöll dock vikten av attverksamheten vid kronofogdemyndigheterna organiserades så att en tjänstemanendast i rena undantagsfall får utöva tillsyn i konkurs som han harhand om indrivningsuppgifter och handräckning. Vidare underströk utskottet attsärskilda enheter för tillsynsuppgifter borde inrättas i största möjligautsträckning. Utskottet har därefter återkommit till frågan bl.a. i betänkandetLU 1986/87:32 med anledning av regeringens proposition 1986/87:90 om nykonkurslag. Utskottet konstaterade i det sammanhanget att några nackdelar intesyntes ha framkommit när det gäller kronofogdemyndigheternas dubbla roll somtillsynsmyndighet i konkurs och företrädare för statens borgenärsintressen.Enligt utskottets mening saknades det därför anledning att överväga en ändradordning i fråga om ansvaret för tillsynen i konkurs.Utskottet har ingen annan uppfattning i frågan. Utöver det nämnda villutskottet också peka på att i sitt betänkande (SOU1991:106) Domstolarna inför 2000-talet föreslår att domstolarnas uppgifter istor utsträckning skall renodlas och att domstolarnas verksamhet skallkoncentreras till den dömande verksamheten. Utskottet avstyrker med det anfördabifall till motion L316 i denna del.FörmånsrättNär konkurs inträffat skall, om medel finns i konkursboet,betalning först utgå för konkurskostnaderna och för annan skuldsom konkursboet ådragit sig (s.k. massagäld). Av boetsåterstående medel sker därefter utdelning till borgenärerna ien viss ordning, den s.k. förmånsrättsordningen. Bestämmelserom i vilken ordning olika fordringar skall betalas finns iförmånsrättslagen (1970:979). Förmånsrättslagen (FRL) skiljermellan särskilda och allmänna förmånsrätter. De särskildaförmånsrätterna (4--8§§) belastar endast viss egendom och hari princip förmånsrätt före de allmänna förmånsrätterna.Särskild förmånsrätt följer bl.a. med företagshypotek, varmedavses en säkerhetsrätt på grund av inteckning i ennäringsidkares lösa egendom (5§), och inteckning i fastegendom (6§). Vidare ger betalningssäkring förmånsrätt i denegendom som har tagits i anspråk.De allmänna förmånsrätterna (10--13§§) avser all egendom somingår i gäldenärens konkursbo. Enligt 10§ FRL har till enbörjan vissa fordringar, som står de egentligakonkurskostnaderna nära, allmän förmånsrätt. Hit hör exempelvisborgenärs kostnad för att sätta gäldenären i konkurs. I 11§FRL regleras därefter allmän förmånsrätt för fordran på skattoch allmän avgift -- det s.k. skatteprivilegiet. Slutligenregleras i 12 och 13§§ den förmånsrätt som arbetstagare har iarbetsgivares konkurs för sin fordran på lön eller pension, dets.k. Fordringar utan förmånsrätt, dvs.oprioriterade fordringar, har inbördes lika rätt (18§). Detinnebär att varje borgenär får betalt i förhållande tillfordringsbeloppet. Om egendom, vari särskild förmånsrättgäller, inte räcker till för fordringen skall återstoden avfordringen behandlas som fordran utan förmånsrätt.Som ovan angivits följer särskild förmånsrätt medföretagshypotek. Vilken egendom som omfattas av företagshypotekframgår av lagen (1984:649) om företagshypotek. Enligt denlagen, som ersatt en tidigare gällande lag omföretagsinteckning, omfattar ett företagshypotek ennäringsidkares lösa egendom i den mån egendomen hör till denintecknade verksamheten. Vissa slag av lös egendom ingår dockinte i hypoteksegendomen, såsom kassa- ochbanktillgodohavanden, aktier och obligationer samt skepp,luftfartyg och annan egendom som kan vara föremål för panträttpå grund av inteckning. Om en näringsidkare överlåter sinintecknade verksamhet kan säkerhetshavaren göra gällande sinrätt också hos förvärvaren (s.k. förföljelserätt).Den närmare omfattningen av de fordringar som omfattas avskatteprivilegiet framgår av lagen (1971:1072) omförmånsberättigade skattefordringar m.m. Som exempel på skatteroch avgifter som omfattas kan nämnas de som anges i 1§ förstastycket uppbördslagen -- bl.a. de viktigaste direkta skatternasamt bevillningsavgift, sjömansskatt, kupongskatt,tillfällig vinstskatt, mervärdesskatt, åtskilliga punktskatter,tull och socialavgifter. Förmånsrätt föreligger även i fall dåannan än den skatt- eller avgiftsskyldige är betalningsansvarigför skatten eller avgiften (2§), något som kan få betydelsebl.a. i fråga om bolagsmans ansvar för handelsbolags skulderoch i fråga om det ansvar för gjorda skatteavdrag somföreträdare för juridisk person har enligt särskildabestämmelser i uppbördslagen och andra författningar. Enbegränsning föreligger så till vida att fordran enligtuppbördslagen på slutlig skatt har förmånsrätt endast om dentidrymd till vilken skatten är att hänföra har gått till ändaföre konkursbeslutet (3§).Av betydelse för det allmännas möjligheter att få betalt förskattefordringar är vidare vissa särskilda regler om personligtbetalningsansvar. I 77a§ uppbördslagen stadgas sålunda attden som i egenskap av företrädare för arbetsgivare, som ärjuridisk person, verkställt skatteavdrag men uppsåtligen ellerav grov oaktsamhet underlåtit att betala det innehållnabeloppet i rätt tid och ordning själv är -- solidariskt med denjuridiska personen -- betalningsskyldig för skattebeloppet ochtillkommande restavgift. Liknande ansvarsbestämmelser finns ilagen om mervärdesskatt och ytterligare ett antal författningar.Betydelse har vidare lagen (1978:880) om betalningssäkringför skatter, tullar och avgifter. Syftet med den lagen är attstärka det allmännas ställning som borgenär vid uppbörd ochindrivning av fordran på skatt m.m. För att ett beslut ombetalningssäkring skall kunna fattas, krävs att det allmännahar en fordran mot gäldenären som avser betydande belopp. Omfordringen hänför sig till , skall tiden hagått till ända eller fordringen ha förfallit tillbetalning. Slutligen krävs att det finns en påtaglig risk attgäldenären inte kommer att betala fordringen. Att ett beslut ombetalningssäkring har verkställts innebär att gäldenären intefår förfoga över den egendom som omfattas avbetalningssäkringen. Den ger också, som ovan anförts, enligt 8§ FRLförmånsrätt i den egendom som har tagits i anspråk.Förmånsrätten räknas från den dag beslutet om betalningssäkringverkställdes.Till skillnad från vad som gäller för fordringar i allmänhet får betalning avsådana skatter eller avgifter som avses i 1§ iden ovan nämnda lagen om förmånsberättigade skattefordringarm.m. inte göras till föremål för återvinning i konkurs (4kap.1§ konkurslagen).I ordning närmast efter förmånsrätten för skattefordringarm.m. följer som ovan angivits arbetstagares fordringar på lönoch pension, det s.k. löneprivilegiet. Sistnämnda förmånsrättgäller för alla arbetstagare utom för dem som har väsentligandel i och väsentligt inflytande över företaget. Förmånsrättengäller även för lön under skälig uppsägningstid, dock högst sexmånader. Till lön räknas i förevarande sammanhang allt som kanhänföras till avlöningsförmån på grund av anställning. För den enskildearbetstagarens vidkommande begränsas betydelsen av löneprivilegiet till följdav lagen (1992:497) om statlig lönegaranti vid konkurs, vartill utskottetåterkommer nedan.Insolvensutredningen föreslår, som tidigare nämnts, i sitt slutbetänkande(SOU 1992:113) Lag om företagsrekonstruktion ett nytt rekonstruktionsförfarandeför företag i kris. I utredningens uppdrag har ingått att se överförmånsrättsordningen, i första hand i de delar som berörs avrekonstruktionsfrågorna. Utredningen har dock varit oförhindrad att gå in påäven andra delar av förmånsrättsordningen.Utredningen föreslår att s.k. produktiva löner, varmed avses intjänad lönsamt uppsägningslön driften av företaget fortsätter, dock längstunder , i förmånsrättshänseende skall gå före företagshypotek.Förslaget avser att ge långivare med olika former av säkerheter incitament attingripa och därigenom till undvikande av konkurs skapa bättreförutsättningar för en rekonstruktion. Även fordringar som har uppkommit underett rekonstruktionsförfarande skall ha företräde framför företagshypotek.Skatteprivilegiet föreslås avskaffat. Fordran på skatter och allmänna avgifterförlorar därigenom sin prioritet och jämställs med övriga oprioriteradefordringar. Ett viktigt syfte med förslaget i den delen är att förbättra deoprioriterade borgenärernas (leverantörers, underentreprenörers m.fl.)ställning. Vidare föreslås ett klarläggande beträffande företagshypotekshavaresrätt att få betalt ur egendom som trätt i stället för säkerhetsunderlaget, dvs.främst medel som satts in på ett särskilt s.k. administrationskonto vidföretagsrekonstruktion.I motion L309 av m.fl. (s) begärs en ändring iförmånsrättsreglerna så att lönefordringar placeras högre iförmånsrättsordningen (yrkande 2). Motionärerna anser att en sådan åtgärd ärmotiverad av att lönegarantin kraftigt har försämrats, och de framhåller attbankerna därigenom skulle tvingas göra en ordentlig kreditprövning samtidigtsom färre oseriösa företag kunde startas. I motion L314 framhåller StigRindborg (m) att löner som betalas ut under ett rekonstruktionsförfarande börha bättre rätt än företagshypotek (yrkande 4).Frågor om leverantörernas ställning i förmånsrättshänseende tas upp i tremotioner. I motion L313 av m.fl. (m, fp, c, och kds)framhålls att en förmånsrätt bör införas för leverantörsfordringar, innebärandeatt dessa alltid går före statens fordringar. Motionärerna anför attleverantörerna, som bär huvuddelen av förlusterna vid konkurs, har småmöjligheter att förutse konkurser och därmed undvika förluster. De framhålleratt staten däremot har byggt upp effektiva informations- och varningssystem ochatt staten också har bättre förutsättningar att bära förlusterna. I motionL314 anser () att statens fordringar, i vad de avser skatter,skall efterställas fordringar från övriga borgenärer (yrkande 1). Omleverantörernas ställning på detta sätt förbättrades, skulle följdkonkurserkunna undvikas, vilket i sin tur innebär att staten har kvar dessa leverantörersom betalningsdugliga skattebetalare och deras anställda slipper blibidragstagare.