bet · GG01FiU30 · 1993-05-27 00:00:00 — Den visar vad som händer om vilägger in de besparingar som finns i höstens två krispaket och i regeringensbudget . Som vi ser är även denna kurva en kälkbacke utan slut. Vi haren instabil utveckling även här. Vi närmar oss . Menutvecklingen fortsätter nedåt.Detta är någonting som man måste få stopp på. Alla internationellaerfarenheter visar att det är mycket svårt att leva med en växande offentligskuldsättning. Det handlar inte bara om att ränteutgifterna gradvis trängerundan andra angelägna utgifter för den offentliga sektorn, som . Handlingsfriheten i finanspolitiken blir också mycket mindre. Om dennautveckling fortsätter blir det i slutändan en hög inflation. Det är ettfrestande sätt att försöka göra sig av med detta problem. Risken är då stor hamnar i en höginflationsekonomi.Den översta kurvan, som benämns Vårt sparbeting, visar hur en stabiliseringkan gå till. Bakom den kurvan ligger i storleksordningen 100 miljarder avtotala budgetförstärkningar jämfört med referensfallet utan besparingar eller,om man så vill, ca 60--70 miljarder i besparingar ovanpå det som ligger ikrispaketen och i årets budget. Som ni ser stabiliserar en sådan besparingsplanstatsskulden vid av BNP framemot sekelskiftet.Vi har valt att lägga in besparingsplanen av . Detfinns flera skäl till detta vilka jag kan redogöra för senare om så önskas. Detär upplagt på så sätt att vi med hänsyn till det svaga konjunkturläget intesparar någonting enligt planen . Vi sparar ungefär 10 miljarder under1994, också det med hänsyn till det svaga konjunkturläget. Däremot görs 30miljarder i extra besparingar under vart och ett av åren 1995, 1996 och 1997.I diagrammet finns slutligen också ett alternativ med en sämre ekonomisktillväxt och en högre arbetslöshet än med de kanske ganska optimistiskaantaganden som finns bakom vårt referensfall. Det alternativet har också sammabesparingsplan som jag just talade om. Det räcker då inte för att få stopp påutvecklingen. Man får lägga till 30 miljarder i extra besparingar under 1998.Statsskulden stannar då vid , dvs. halva BNP.Vi menar att det nu är absolut nödvändigt att sätta i gång ett sådantsaneringsprogram. För att det skall få någon trovärdighet räcker detnaturligtvis inte med en till intet förpliktande plan, utan det måste tillfaktiska beslut om konkreta åtgärder . För att det helaskall nå trovärdighet och för att man skall få till ett sådant paket är detnödvändigt med breda uppgörelser över blockgränserna. Innehållet i sparplanenär naturligtvis en politisk fråga. Men i rapporten pekar vi ändå på ett antalkonkreta möjligheter och på hur man kan ge sparbetinget ett innehåll.Låt mig så komma tillbaka till den mer kortsiktiga politiken och specielltden politik som är inriktad mot att försöka att bekämpaarbetslöshetssituationen och det svaga konjunkturläget. En poäng är, vilketAssar redan har berört, att man när man funderar på sådana kortsiktigaåtgärder inte får tappa bort det längre perspektivet. Om man glömmer det längreperspektivet och expanderar ekonomin, finns det stor risk att den åsyftadeeffekten uteblir.Om det bara sker kortsiktiga expansioner är risken stor att de långa räntornastiger eller att kronans värde ytterligare faller, vilket pressar ner ekonominoch framför allt stryper hemmamarknadssektorn. Det gör att man biter sig självi svansen och inte riktigt når den effekt som man åsyftar.En huvudtes vi har är att man genom att genomföra ett antal långsiktigtverkande reformer -- det handlar både om de institutionella reformer som jagtalade om inledningsvis och om det långsiktiga skuldsaneringsprogrammet --skapar en hel del handlingskraft och rörelsefrihet på kort sikt som man eljestinte har.Som inledningsvis sade betraktar vi arbetslösheten som detstörsta samhällsproblemet och som det problem som det är viktigastatt komma åt. Vad gäller vad man inom finans-och arbetsmarknadspolitik kangöra åt det kortsiktiga konjunkturläget, sätter ett budgetunderskott som närmarsig 200 miljarder vissa gränser för vad man kan göra i termer av merkonventionell expansion.En huvudpunkt vi för fram är att man skall försöka göra så mycket som möjligtmed de 90 miljarder som används för arbetsmarknadsrelateradeåtgärder. Vi vill, som nämnde, öka utväxlingen på dessa 90miljarder så att de kan användas för att få fler personer ur öppen arbetslöshetoch in i mer meningsfulla verksamheter.Vi har här tre huvudpoänger. Den första vägen till att få en ökad utväxlingär att mer satsa på billiga aktiviteter än på dyra. Det handlar konkret om attsatsa mer på reguljär utbildning i det normala utbildningssystemet än på vissadyra arbetsmarknadsutbildningar i AMS regi eller vissa dyra beredskapsarbeten.Den andra vägen är att sänka ersättningsnivåerna som är mycket höga i mångaav dessa arbetsmarknadsaktiviteter. Det ger också ökad utväxling på de storautgifter man har. I detta sammanhang skall sägas att som vi villsänka ersättningsnivåerna inom vissa AMS-aktiviteter och i a-kassan, föreslårvi också ökade egenavgifter både för dem som har jobb och för företagen, så attbördorna fördelas någorlunda lika och inte bara faller på de arbetslösa.Det tredje sättet att försöka öka utväxlingen på de arbetslöshetsrelateradeutgifterna är att försöka mobilisera privata pengar. Något karikerat är det dåbättre att staten betalar en del för att generera ett jobb i den privatasektorn än att betala för ett helt jobb i den offentliga sektorn, eller -- vadsom vore ännu värre -- att betala för att någon inte skall jobba över huvudtaget. Vårt huvudförslag är att man borde kunna ha tillfälliga -- jagunderstryker tillfälliga -- skatteavdrag för speciellt arbetsintensivaaktiviter som genererar mycket arbete i den privata sektorn. Det är främstreparationer och ombyggnad av antingen bostäder eller företagens lokaler, somvi tror att man kan få fram just genom ett tillfälligt skatteavdrag somgenererar investeringar av det slaget.En annan väg att få fler jobb per krona är att försöka göra de existerandeaktiviteterna mer arbetskraftsintensiva. Det finns ett antal dyrainfrastrukturprojekt -- vägbyggen och järnvägsbyggen -- där man använder mycketdyra maskiner, vilka ger höga kapitalkostnader, och där man tillämpar enskift iarbetet i stället för två-eller treskift. Vi menar att man skulle kunna skapafler jobb genom att utnyttja dessa åtgärder mer intensivt.En stor risk med den höga arbetslöshet som vi nu har är att det också blir enhög långtidsarbetslöshet. Det är naturligtvis viktigt att komma ur den. Men detär också viktigt att företagen vågar anställa nya medarbetare ganska snabbt närkonjunkturen vänder. Vi tror att den nuvarande arbetsrätten -- åtminstone delarav den -- kan vara ett hinder. Därför föreslår vi åtminstone tillfälligt enviss uppmjukning av framför allt de lagar som reglerar rätten tillprovanställning och tillfälliga anställningar.När det gäller penningpolitiken håller vi med alla dem som anser att det voreönskvärt att få ned de räntor som kontrollerar, vilket först ochfrämst är de korta penningmarknadsräntorna. En sådan gradvis nedtagning avpenningmarknadsräntorna bör ske under uppsikt av ett antal variabler iekonomin, inte minst växelkursen och de långa räntorna. Om man sänker de kortaräntorna snabbt och plötsligt -- speciellt om man inte har vidtagitnågra långsiktigt förtroendeskapande åtgärder -- löper man risken att få ettförväntningsstyrt fall av kronan. Vi tror att det vore fatalt förhemmakonjunkturen. Visserligen är det bra för exportsektorn med en ännu svagarekrona, men det vore ytterligt nedpressande för den redan svagahemmaefterfrågan. Det skulle därför vara en mycket olycklig utveckling.Riksbanken har i och för sig inlett en sådan gradvis nedtagning av räntorna,och man har faktiskt fått ned räntorna under de tre månaderna frånnovember och fram . Detta har man i och för sig fått stoppaför ett tag efter det tumult som har utbrutit delvis i . De effektersom vi har kunnat avläsa från de finansiella marknaderna, att räntorna harstigit med i storleksordningen och att kronan har fallit med ungefär 5%sedan lågkonjunkturens början, är enligt vår mening en god illustration tilltesen om den långsiktiga trovärdighetens betydelse för vad som händer på kortsikt.Det stora problemet med räntorna är inte penningmarknadsräntorna somRiksbanken kontrollerar, utan bankernas låneräntor som bankerna kontrollerar.Låneräntorna är mycket viktigare för många hushåll och framför allt för de småföretagen.Härigenom kommer vi in på bankkrisen. Bakgrunden till den är ju välkänd. Detär stora kreditförluster som är genererade främst av fastighetslånen underslutet . Bankerna kämpar nu med kapitaltäckningskraven. De försökeratt reparera sina sargade balansräkningar och att återupprätta det egnakapitalet.Vi ser en stor risk för att denna process ytterligare förvärrarlågkonjunkturen eller att den litet längre fram bryter uppgången. Om man intelöser bankkrisen med rätt metod finns risken att bankerna inte kan expanderalångivningen därför att de stöter i kapitaltäckningskravet, eller också att detvingas att ta ut väldigt stora marginaler med sina inlånings-ochutlåningsräntor. från svensk historisk erfarenhet och sett i eninternationell jämförelse är räntemarginalerna oerhört höga.Nyckeln till en lösning av bankkrisen som befrämjar konjunkturutvecklingen ärför det första att man gör något ganska snabbt så att man inte fastnar inuvarande läge. För det andra är det bättre att ge bankerna nytt kapital så attde inte tvingas sanera sina balansräkningar med hjälp av stora räntemarginaler.I realiteten är det fråga om emissioner till antingen gamla eller nyaaktieägare eller att staten får ta en del av emissionen. För det tredje handlardet om att öka konkurrensen inom banksektorn -- en fåtalsmarknad där det ärmöjligt att ta ut höga marginaler tack vare att det är så få aktörer. Vi villgärna att man bidrar till att få in fler aktörer genom utsäljning av de bankersom de facto är i statens ägo -- Nordbanken och -- till nya svenskaeller utländska ägare.Jag avslutar här och passar bollen till : Ett av kommissionens viktigaste budskap är att det finnsett nära samband mellan ekonomi och politik. Ett sätt att lösa krisen är attgöra förändringar i politikens institutioner och regelsystem. Dettakonstaterande har väckt oro. Innebär detta att demokratin säljs ut för denekonomiska vinningens skull? Oron är naturligtvis förståelig, men enligt minmening oberättigad.Det visar sig att det finns vissa brister i det politiska systemet som harlett till både ekonomiska bekymmer och till svagheter i den svenskafolkstyrelsen. Vi menar därför att det finns dubbla skäl att förbättrapolitikens institutioner och regler. Ekonomins krav står i detta fall inte ikonflikt med demokratins. Det allra viktigaste demokratiproblem som Sverigestår inför är vad som händer om vi inte gör något. Demokratins legitimitet ärju beroende av att staten har makt och resurser. Men det är just detta som nuär problemet. Det finns industriakut, kommunakut och bankakut. Men finns detnågon statsakut? Vad händer om staten inte kan leva upp till sinaåtaganden när en stor grupp medborgare är långtidsarbetslösa och staten intelängre kan göra något? Vad skall vi säga till nästa generation som frågarvarför man skall betala skatt? har svaret alltid varit: Det är för attvi får så många fina sociala förmåner. blir svaret i stället: För att betalaräntor. Jo, de räntor som den föregående generationenkonsumerade.Kommissionen föreslår inget nytt styrelseskick. Principerna i den nuvarandeförfattningen är alldeles utmärkta. Men det nuvarande systemet fungerarfaktiskt inte så som det var tänkt att det skulle göra. Vi föreslår därförnågra begränsade men välriktade förändringar för att förbättra den demokratiskabeslutsprocessen.För att börja med parlamentarismen. Vad är parlamentarism? Jag citerarregeringsformen: All offentlig makt i utgår från folket. ärfolkets främsta företrädare. Regeringen är ansvarig inför . Regeringenstyr riket.Är det någon som kan hävda att det är regeringen som styr riket? Vianser att regeringen bör ha möjligheter att fylla sin författningsenligauppgift. Vi har inte hittat på något originellt utan bara dragit lärdomar avnågra andra länder, vilka också har plågats av instabil parlamentarism och svagregeringsmakt. Ett exempel är som har en metod som kallas konstruktivtmisstroendevotum. skall liksom nu naturligtvis ha möjlighet att fällaen regering när den så önskar. Men i så fall måste också kunna fåfram en ny regering. Liksom fallet är i föreslår vi att en regering,så länge den tolereras av , också skall ha möjlighet att få igenom debeslut som är avgörande för att regeringen skall kunna förverkliga sin politik.För övrigt har man i haft en författningsutredning som blev klar ifebruari, vilken noggrant gick igenom just den här bestämmelsen. Man fann denvara så viktig att man bestämde sig för att behålla den.En annan svaghet i dagens politiska system har att göra med roll.En gång i tiden var som allmogens ombud en spärr mot kungamaktensförslag till nya uttaxeringar. Numer verkar i utgiftshöjanderiktning. Det främsta tecknet på krisen i är vår rapport. Varför skallen grupp experter behöva presentera denna? Den borde ju ha publicerats avriksdagen för länge sedan. Ingen annan har det yttersta ansvaret förfolkhushållet än . Vad gör då ? arbete präglas avdetaljer, kortsiktighet och särintressen. Vilka är nu de berömda särintressena?Kan man verkligen skilja allmänintresset från särintressena? Är det vi som ärallmänintresset eller vad är det för något?Jag skall nämna några ganska självklara exempel. För en enskild fiskare ärdet rationellt att försöka ta upp så stor fångst som möjligt, men mångaeffektiva trålare leder till utfiskning. Särintresset kommer i konflikt med detlångsiktiga intresset -- det ekologiska intresset. Låt oss kalla detallmänintresset. Därför har vi fiskekvoter. För ett enskilt företag är det heltlogiskt att kräva importhinder, subventioner och konkurrensbegränsningar somgynnar just den egna firman. Starka särintressen kolliderar där medkonsumenternas och samhällsekonomins allmänna krav på konkurrens och lågapriser.Den beslutsprocess som leder fram till statens budget uppmuntrarsärintressena att se till att just deras områden gynnas. Men skattebetalarnasallmänintresse är i stället att se till att inkomster och utgifter åtminstonepå lång sikt går ihop. Detta övergripande ansvar för statsbudgeten är i dagalldeles för svagt. Men det är inte nödvändigt att särintressena behöver utövadenna makt genom påtryckningar, lobbyism, nätverk och allt vad det kan vara,utan allmänintresset kan göras starkare. Det beror helt och hållet på hur manutformar beslutsprocesserna och vilket ansvar och incitament man har i olikabeslutsorgan.Som exempel kan nämnas ledamöter. Vad är det värsta som kan händaen riksdagsledamot? Jo, det är att hamna i lokaltidningen under rubrikenRiksdagens nollor, dvs. att man inte har gjort något, att man är passiv ochinte gör skäl för sitt arvode. Därav en imponerande aktivitet -- allmännamotionstidens förteckning omfattar 2733 motioner i ett stort antal enskildaärenden. Det är en aldrig sinande ström av frågor och interpellationer. Dettaär naturligtvis jättebra för den enskilda valkretsen, för den enskildayrkesgruppen och för den enskilda organisationen. Men vad händer med helhetennär sikten skyms av alla dessa detaljer? Vem tar ansvaret för folkhushållet ominte gör det? I demokratin finns det inte och skall inte hellerfinnas någon annan. Därför föreslår vi några konkreta ändringar: Utskottenskulle kunna vara färre och ges litet bredare ansvarsområden för att kunna tade litet större greppen. Antalet riksdagsledamöter skulle kunna vara mindre.Vårt förslag om att halvera antalet riksdagsledamöter har uppmärksammats. Dettaskulle innebära att var och en måste ta ett litet bredare grepp över ett störreområde. För att inte hitta på något galet blickade vi i kommissionen ut överEuropa för att ta reda på vad ett parlaments normalstorlek för ett land med vårbefolkningsstorlek är. Den ligger någonstans mellan 175 och 200. Denna storlekär ändå tillräcklig för att få representativitet av olika meningsriktningar ochför att olika landsändar skall kunna bli hörda i riksdagen.Längre mandatperioder har samma syfte, nämligen att tidshorisonten vidgas föratt man skall få ett litet längre perspektiv i beslutsprocessen. Vi föreslåratt beslutsprocessen för statsbudgeten skall ändras. Inte heller detta är någotnytt. Det har varit på tal länge och har funnits med i olika förslag. Detskulle påverka både hur man handlägger budgeten i och iriksdagen. Den gemensamma nämnaren är att man först måste bestämma hur mycketinkomster det skall finnas och hur stort utrymmet skall vara -- dvs. att manförst bestämmer en totalram. Därmed skulle finansutskott få denöverordnade rollen att diskutera och fastställa denna ram. Inom denna ram fårman sedan göra prioriteringar och avvägningar inom de olika fackutskotten.När sedan budgeten väl är beslutad är kanske allra viktigaste rollatt följa upp vad som händer. Jag vet att det inte är så roligt att riva i enmassa halvmisslyckade beslut, utan att det alltid är roligare att bestämma omnya utgifter, pionjärer och annat. För att med en så här knapp resurs få ut merför pengarna gäller det att göra en effektiv granskning av vad som händer medalla dessa pengar ute i samhället -- både i staten och i kommunerna.Men demokratin är ju inte bara staten. Vi tar också upp andra sätt på vilkafolkstyrelsen förverkligas. Den lokala självstyrelsen är en grundläggandeprincip som står i regeringsformen. Vi har högtidligt skrivit under eneuropeisk konvention om denna. Vi står här inför ett vägval om vi villförverkliga tanken på lokal självstyrelse. En kollega till mig, JörgenWesterståhl, har sagt att opinionsläget i nu är att alla tycker att denlokala självstyrelsen är något förträffligt under förutsättning att den intefår några praktiska konsekvenser, att de olika kommunerna blir för olika,därför att då måste staten gå in och lägga till rätta. Antingen skallkommunerna fungera som statliga förvaltningsenheter, dvs. att staten gerkommunerna en påse pengar och noggrant talar om hur de skall göra och att detnu skall vara lika i hela landet, eller annars får vi acceptera att väljarna ide olika kommunerna bestämmer sig för att ha litet olika inriktning på sinpolitik. Det kommunala skattestoppet är principvidrigt och var det redan närdet infördes. Det strider ju mot regeringsformen även om det i förarbetenafinns en gummiformulering som har gjort att det har passerat. Detta måstenaturligtvis avskaffas. Hur skall man då förhindra att kommunalskattenplötsligt ökar och helt raserar den offentliga sektorns ekonomi? Det mestdemokratiska som vi fann det var att väljarna i varje kommun själva fårbestämma om man vill höja skatten -- krav på obligatoriska folkomröstningar.Vi för också en diskussion om hur många beskattningsnivåer som behövs i ettland som . Behövs ett federalt system med stora, starka regioner som iEG? Jag tror inte att är tillräckligt stort eller tillräckligtheterogent och blandat för att det skall behövas, utan att staten ochkommunerna bör vara på de nivåer där folkstyrelserna förverkligas och har egenbeskattningsrätt. Därför bör landstingens beskattningsrätt avskaffas.En annan viktig del av ett demokratiskt samhälle är starkaintresseorganisationer. Bara för att göra det tydligt --särintressen är det allra bästa som finns. En demokrati som baseras påmångfald, eller pluralism som det heter, förutsätter ju starka ochsjälvständiga organisationer. Hela folkrörelseidealet med frivillighet,självverksamhet och medborgaranda är ju grundläggande för demokratin. Menproblemet är att den pluralistiska demokratin har ett inbyggt dilemma, nämligenatt vi å ena sidan skall ha starka organisationer, å andra sidan kan de bli såstarka att de hotar allmänintresset. Det är det som är problemet i Sverige.Vårt enkla budskap är att organisationerna bör skiljas från staten. Man skallha en tydlig ansvarsfördelning för att de politiskt ansvariga organen skallkunna hävda sig. Organisationerna bör t.ex. inte ha myndighetsutövande ellerdömande uppgifter.Vi föreslår en kombination av förändringar både i ekonomi och politik. Fråganär om det är politiskt möjligt att genomföra. Vi går inte in på detaljerna huroch när detta exakt skall genomföras, men vi anger två allmänna betingelser föratt det skall vara möjligt att få en förändring.Det första är naturligtvis att medborgarna själva anser att dessaförändringar är nödvändiga och önskvärda. Det går inte att genomföra sådana härbeslut över människors huvuden. Vår rapport är ett bidrag till denna debatt. Vihar försökt att tala sanning; så här är det. Vi har skisserat vad vifortfarande kan göra för att komma ur krisen.Det andra är politiska beslut. Vi drar upp konturerna till en ny svenskmodell, till ett nytt samhällskontrakt som bygger på långsiktighet, dvs. hurdetta samhälle bör se ut på litet . Vilken regeringskonstellation --samlingsregering, nuvarande eller någon annan regering -- som bäst kanförverkliga detta lämnar vi öppet. Däremot tror vi att det krävsöverenskommelser över blockgränsen, därför att detta är något som har betydelseför mer än en mandatperiod. Man kan inte riva upp dessa efter varje val, utandet krävs ett brett samförstånd. Vi tror att ett sådant nytt samhällskontraktmer än någonting annat skulle kunna återupprätta medborgarnas förtroende förpolitiken.Allan : Jag vill ställa ett par frågor som båda utgår från denmest brännande frågan, nämligen arbetslösheten. Vi har ju en arbetslöshet somväxer snabbt, en långtidsarbetslöshet som stiger dramatiskt. Ni har i errapport visat att detta hänger samman med efterfrågeläget i svensk ekonomi, somnu kraftigt pressas ned.Samtidigt har det sagts att denna rapport är ett stöd för regeringensekonomiska politik. Det sade i alla fall när rapportenpresenterades. Vi var tillsammans i en radiostudio när det påståendetupprepades. Jag minns att du då skakade energiskt på huvudet för att avvärjadetta. har du chansen att inför TV-kamerorna upprepa detsamma och kanskeockså lägga ut texten. Varför skakade du på huvudet inför påståendet attrapporten var ett stöd för regeringens politik?Assar : Det skall ju bli svåra frågor, och börjarpå detta vis på hög nivå. Vi har ju inte tänkt på något politiskt parti ellernågon organisation när vi har skrivit rapporten, utan det har så att sägakommit från våra egna huvuden. Det har ju blivit därefter. Men vi har gjort detbästa vi kan. Sedan är det ju så att olika partier kan plocka ut olika russinur denna kaka, vilket de också gör. Om man så att säga skall tänka högt ianslutning till frågan, kanske man kan säga att våra förslag om att på långsikt få ett fungerande marknadssystem nog ligger närmare regeringen änSocialdemokraterna, medan jag tror att våra kortsiktiga förslag om att med allamedel sätta arbetslöshetsbekämpningen i fokus nog ligger närmareSocialdemokraterna. Vårt bidrag ligger egentligen i att säga att det ena integår att genomföra utan det andra. För att klara de kortsiktiga problemen måstevi ta de långsiktiga besluten, och för att klara det på lång sikt måste manklara de kortsiktiga arbetslöshetsproblemen också. Om vi möjligen kan intalabåda parterna om att ni har en koalitionsmöjlighet genom att knyta ihop detlånga och det korta perspektivet, kanske dessa tre månaders arbete under nattoch dag inte har varit helt förgäves.Allan : Vi har i finansutskottet under de senaste månadernadiskuterat den ekonomiska politiken. Från socialdemokratisk sida har vienergiskt drivit frågan om bekämpning av arbetslösheten just för att göra detmöjligt att också hantera det långsiktiga budgetunderskottet, därför attbudgetunderskottet ju är en reflex av en växande arbetslöshet och en försvagadproduktion.