bet · GH01JuU1 · 1993-06-01 00:00:00 — Möjligheten att ställa uppvillkor framstår mot den bakgrunden som innehållslös, när etttillstånd inte kan återkallas om tillståndshavaren bryter motvillkoret.I propositionen föreslås mot den bakgrunden att ett tillståndatt ta i anspråk offentlig plats skall kunna återkallas bl.a. omtillståndshavaren bryter mot de villkor som polisen ellerkommunen har ställt upp.Nuvarande ordning med polismyndigheten som tillståndsmyndighetoch med vetorätt för kommunen behålls. Yttrande från kommunenskall dock, enligt förslaget, inte inhämtas då det är fråga ommark som inte står under kommunens förvaltning, eller om ansökanavser ianspråktagande enligt överenskommelse med kommunen avannan kvartersmark än sådan som upplåtits för hamnverksamhet ochmarken står under kommunens förvaltning. I sistnämnda fall ärett yttrande överflödigt eftersom tillståndet söks på grundvalav ett avtal mellan kommunen och sökanden.Några remissinstanser har förordat att tillståndsförfarandetenligt ordningslagen borde bli det omvända, dvs. att kommunernaskulle bli tillståndsmyndigheter och att polismyndigheternaskulle få yttra sig i tillståndsärendena. Utskottet har tagitemot ett antal skrifter med liknande synpunkter. I motion Ju21ifrågasätts å andra sidan om det är motiverat att behålla detkommunala vetot. Departementschefen anför i propositionen (s.103 f) i denna del följande:I ärenden om markupplåtelser har både polismyndigheten och,beträffande mark, kommunen betydande intressen atttillvarata. I den reglering från ordningssynpunkt som det här ärfråga om måste emellertid den grundläggande prövningen skeutifrån vikten av att allmän ordning och säkerhet upprätthållsoch att trafiken inte onödigtvis hindras eller störs. Uppgiftenatt förebygga och ingripa mot ordningsstörningar och attövervaka trafiken ankommer på polisen. Kommunerna har inte någrasådana uppgifter. Det är därför naturligt att prövningen avolika ärenden där avgörande vikt måste tillmätas allmän ordningoch säkerhet läggs på polisen. De synpunkter som en kommun haratt beakta i ärenden rörande markupplåtelser hänger delvissamman med kommunens ställning som ägare av marken i många falloch till intresset av att kommunen kan fullgöra de uppgifter somankommer på den i fråga om t.ex. renhållning, snöröjning ochunderhåll. Kommunen har sålunda att ta ställning till om dentilltänkta markanvändningen kan medföra skador på marken ellerpå olika anordningar på eller under denna eller om den kaninkräkta på skilda kommunala uppgifter. Detta är i huvudsaksynpunkter som varje markägare beaktar innan han ger sitttillstånd till en upplåtelse av marken. Att kommunerna harviktiga uppgifter på byggnads-, plan-, miljö- ochtrafiklagstiftningens område och att synpunkter på dessa områdenkan ha betydelse i ett upplåtelseärende utgör emellertid inteenligt min mening skäl att anförtro en prövning som främst skallgöras från ordningssynpunkt på kommunerna.Det sagda gäller naturligtvis särskilt i de fall då ansökanavser mark som ägs av enskilda och det kommunala intresset isaken är uttunnat. Som jag ser det skulle ett system medkommunen som tillståndsmyndighet endast i ärenden rörandekommunal mark och polismyndigheten som tillståndsmyndighet iövriga ärenden bli alltför komplicerat. Enligt min mening talarsåledes övervägande skäl för att polismyndigheten också ifortsättningan skall vara tillståndsmyndighet i samtligatillståndsärenden.Utskottet anser, i likhet med departementschefen, att detfaller sig naturligt att polisen som har ansvaret för attupprätthålla den allmänna ordningen och säkerheten också svararför tillståndsgivningen i här aktuella fall. Några starka skälför en annan ordning har, enligt utskottets mening, inteframkommit, varken under remissbehandlingen avOrdningsstadgeutredningens slutbetänkande eller senare.I sammanhanget kan nämnas att regeringen tillsatten kommitté för att utreda frågan om trygghet i lokalsamhället.Kommittén skall enligt sina direktiv (dir. 1993:37) även varafri att överväga en vidgad roll för kommunerna när det gällertillstånd till upplåtelse av gatumark och andra liknande frågor,om detta föranleds av de ställningstaganden i övrigt som görs ifråga om kommunernas roll när det gäller ordning och säkerhet.När det gäller kravet i motion Ju21 vill utskottet tilläggaatt också kommunen har starka intressen att bevaka när detgäller ianspråktagandet av en offentlig plats för något annatändamål än det den är avsedd för. Den nuvarande ordningen medkommunal vetorätt har fungerat väl , och utskottetser ingen anledning att nu ändra på den, särskilt som kommunenenligt förslaget inte kan påverka tillståndsgivningen i fråga ommark som förvaltas av någon annan än kommunen. Utskottetavstyrker bifall till motion Ju21 i denna del.AvgifterI motion Ju21 anförs att avgiftslagens regler bör ändras såatt utrymme inte ges för att bestämma olika avgifter för olikanäringsidkare.Enligt lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgiftför vissa upplåtelser å allmän plats, m.m. har en kommun rättatt avgiftsbelägga platsupplåtelser. Avgift får utgå med beloppsom kan anses skäligt med hänsyn till ändamålet med upplåtelsen,nyttjarens fördel av denna, kommunens kostnader med anledning avupplåtelsen och övriga omständigheter. Grunderna för beräkningav avgiften bestäms av kommunfullmäktige. I praktiken utnyttjasrätten att uttaga avgifter främst i fråga om försäljningsståndoch kiosker.I propositionen föreslås inte någon ändring av reglerna förhur avgiften skall beräknas när avgiften skall bestämmas enligtavgiftslagen. Däremot föreslås att vissa upplåtelser skallundantas från regleringen i lagen. Således föreslås att enkommun som med nyttjanderätt upplåter kvartersmark som förvaltasav kommunen skall ha rätt att träffa överenskommelse mednyttjanderättshavaren om ersättningen. Sådana upplåtelserföreslås därför bli undantagna från regleringen i avgiftslagen.Näringsfrihetsombudsmannen () har i sitt remissyttrande överOrdningsstadgeutredningens förslag poängterat vikten av att allanäringsidkare behandlas lika när avgiften bestäms enligtavgiftslagen, oavsett om de är kommuninnevånare eller ej.Utskottet har inga invändningar mot avgiftslagens bestämmelserom beräkningen av avgifter, och utskottet delarNäringsfrihetsombudsmannens uppfattning om tillämpningen avlagen. Utskottet avstyrker bifall till motion Ju21 i denna del.I detta sammanhang vill utskottet också ta upp en fråga somaktualiserats i några skrifter i ärendet. I skrifterna haruttryckts farhågor för att det nya begreppet offentlig plats,som också föreslås infört i avgiftslagen, kan komma att begränsakommunernas möjlighet att i civilrättslig ordning ingå avtal omparkering.Utskottet vill här hänvisa till vad som ovan anförts ombegreppet offentlig plats. Som där framgår är avsikten attbegreppet offentlig plats skall komma att innefatta något flerplatser än det nuvarande begreppet allmän plats. Enförutsättning är dock att platsen stadigvarande används förallmän trafik.Enligt utskottets mening torde kravet på stadigvarandeanvändning för allmän trafik som regel utesluta attparkeringshus och parkeringsgarage skulle anses som offentligaplatser. När det gäller parkeringsplatser utomhus är de attbetrakta som offentliga platser om de används för allmän trafik,i annat fall inte. Hur det i det konkreta fallet förhåller sigfår avgöras från fall till fall.Utskottet vill i sammanhanget anmärka att isitt slutbetänkande (SOU 1992:61) föreslagit ett nyttsanktionssystem vid felparkering. Förslaget går ut på att ettgemensamt, civilrättsligt grundat, sanktionssystem införs för iprincip alla slags felparkeringar oavsett vilken mark (gatumarkeller tomtmark) som tagits i anspråk för parkeringen. Förslagetbereds i Justitiedepartementet.Utskottet, som godtar den nu föreslagna regleringen, kommersåledes att få anledning att återkomma till olika frågor omparkering i senare sammanhang. Då finns tillfälle för regeringenatt återkomma till om det visar sig att avgiftslagensregler behöver kompletteras i något hänseende.Maskerade demonstranterI motion Ju840 pekas på att det förekommer att demonstranterdöljer sin identitet genom att bära huvor eller masker föransiktet. Motionären anser att ett demonstrationstillstånd börkunna villkoras av att deltagarna uppträder utan maskering.Enligt 2 kap. 1 § RF är varje medborgare gentemot det allmännatillförsäkrad bl.a. yttrandefrihet, mötesfrihet ochdemonstrationsfrihet. Demonstrationsfriheten innebär frihet attanordna och delta i en demonstration på allmän plats. Yttrande-,mötes- och demonstrationsfriheterna brukar med ett gemensamtuttryck benämnas som opinionsfriheter.Begränsningar av de olika opinionsfriheterna får ske endastför att tillgodose för varje frihet särskilt angivna syften.Mötes- och demonstrationsfriheterna får, som ovan framgått,enligt 2 kap. 14 § första stycket RF begränsas av hänsyn tillordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationeneller till trafiken. I övrigt får dessa friheter begränsasendast av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverkafarsot.Utskottet avstyrker bifall till motionen.Kostnader för ordningshållningI motion Ju214 begärs en utredning om förutsättningarna föratt polisens övervakningsinsatser i samband med t.ex.sportevenemang och popkonserter skall betalas helt eller delvisav arrangörerna.Enligt 17 § AOst skall den som anordnar en offentligtillställning i vinstsyfte ersätta polisens kostnader för denordningshållning som föranleds av tillställningen.Ersättningsskyldigheten gäller dock inte om anordnaren är enideell förening. Ersättningsskyldighet beslutas avpolismyndigheten.Enligt 8 § LAS får den som anordnar en allmän sammankomst inteåläggas att ersätta polisens kostnader för ordningshållning somföranleds av sammankomsten. Begränsningen har motiverats av attdet med hänsyn till vikten av att församlingsrätten inteunderkastas andra inskränkningar än sådana som är oundgängligennödvändiga är riktigast att samhället undantagslöst tar på sigkostnaderna för ordningshållning vid allmänna sammankomster(prop. 1956:143 s. 301).Utvidgningen i RF av det skyddade området förmötesfriheten ledde, som ovan framgått, till att bl.a.konserter, teater- och biografföreställningar numera räknas somallmänna sammankomster. pekade 1978 (Ds Kn 1978:2) på att en konsekvens av dettablivit att en del renodlat kommersiella arrangemang, t.ex.popkonserter, skall betraktas som allmänna sammankomster.Utredningen föreslog att samma regler om skyldighet att svaraför polisens kostnader för ordningshållning skulle gälla förallmänna sammankomster som för offentliga tillställningar.Förslaget ledde dock inte till lagstiftning (prop. 1979/80:17).I den nu aktuella propositionen pekas på att problemen medordningshållning i samband med s.k. pop- och rockgalor ochliknande konserter har accentuerats under senare år.I propositionen föreslås att polisen skall kunna ålägga ävenden som i vinstsyfte anordnar en allmän sammankomst att ersättapolisens kostnader för ordningshållningen, om kostnaderna pågrund av väntad publiktillströmning eller andra särskildaorsaker blir omfattande och det kan anses skäligt att arrangörenhelt eller delvis betalar kostnaderna. I propositionen framhållsatt bestämmelsen är avsedd att tillämpas med restriktivitet ochatt ett kostnadsansvar är motiverat huvudsakligen bara i frågaom större pop- eller rockgalor.I likhet med vad som gäller enligt AOst föreslås att vissaideella föreningar skall vara undantagna frånersättningsskyldighet.Kulturutskottet har i sitt yttrande tillstyrkt propositionensförslag i denna del. anser dock att de skäl somkan finnas för att utvidga ersättningsskyldigheten till attomfatta även allmänna sammankomster även synes kunna åberopasmot ett generellt undantag för vissa ideella föreningar.Kulturutskottet anser därför att det finns skäl som med tyngdtalar för att ersättningsskyldigheten utvidgas så att ävenideella föreningar skall kunna åläggas ersättningsskyldighet närdet finns särskilda skäl till det. förutsätteratt utvecklingen av praxis vid tillämpningen aversättningsbestämmelserna följs, liksom förekomsten avordningsproblem i samband med större arrangemang, så att -- utanatt särskild utredning görs -- frågan om ytterligareutsträckning av kostnadsansvaret kan aktualiseras i framtiden.Konstitutionsutskottet, som också godtar förslaget, utgår isitt yttrande från att ersättningsfrågan följs iregeringskansliet och att behövliga initiativ tas om orimligakonsekvenser för mötesfriheten uppstår.Justitieutskottet delar de synpunkter somkonstitutionsutskottet och kulturutskottet fört fram. Utskottetutgår således från att man i kommer att följatillämpningen av ersättningsfrågorna ur båda de aspekter som härlyfts fram. På så sätt skaffas fram det underlag somkan krävas för en eventuell framtida utvidgning aversättningsskyldigheten. Något ytterligare utredningsarbetebehöver enligt utskottets mening inte inledas . Utskottetavstyrker således bifall till motion Ju214.Otillåten gatuförsäljningI två motioner, 1991/92:Ju820 och 1991/92:Ju831, tas frågan omolovlig gatuhandel upp. I motion Ju820 anförs att allgatuhandel, även tillfällig sådan, bör omfattas avtillståndskrav samt att den som bedriver gatuhandel utantillstånd skall kunna dömas till böter. I båda motionerna yrkasatt möjlighet att förverka varulagret vid olovlig gatuhandelskall införas.Enligt förslaget skall tillstånd inte krävas för att enligt 3kap. 1 § få ta i anspråk en offentlig plats, om platsen tas ianspråk endast tillfälligt och i obetydlig omfattning och utanatt inkräkta på någon annans tillstånd. För att kravet påtillstånd inte skall gälla krävs således att dispositionen avmarken inte är alltför långvarig. I propositionen anges att ettnyttjande som sträcker sig längre än som regel intekan anses vara ett tillfälligt ianspråktagande. Ianspråktagandetskall inte heller anses som tillfälligt om platsen användsendast men nyttjaren efter ett kortareuppehåll återkommer till platsen och återupptar sin verksamhet.Som exempel på en sådan situation anges i propositionen att engatuhandlare nyttjar en plats på t.ex. en gågata under någratimmar och därefter avbryter sin verksamhet under någon timmeför att därefter återkomma till platsen och återuppta sinförsäljningsverksamhet.Det är således klart att gatuhandel som regel omfattas avtillståndskravet i 3 kap. 1 §. Den som bryter mottillståndskravet skall enligt förslaget (22 §) kunna dömas tillböter.I propositionen framhålls att straffvärdet hos gärningar somutgör överträdelser mot olika föreskrifter i den nyaordningslagen normalt inte kan anses vara sådant att det finnsskäl att generellt förena straffsanktionen med möjlighet tillförverkande av egendom. Det kan emellertid, enligtpropositionen, finnas speciella situationer vid överträdelser avkravet på tillstånd för att få använda offentlig plats där detframstår som nödvändigt att kunna omhänderta egendom för attmotverka nya överträdelser. Detta gäller, enligt propositionen,i första hand varor vid försäljning i strid mottillståndskravet.I propositionen föreslås därför i 3 kap. 25 § att om enoffentlig plats tagits i anspråk för utplacering av varor ellernågon annan egendom i strid mot kravet på tillstånd för att fåanvända sådan plats, får egendomen -- till skillnad frånnuvarande ordning -- tas i beslag och förklaras förverkad, omdet behövs för att förebygga fortsatta överträdelser ochförverkandet inte är oskäligt.Önskemålen i motionerna Ju820 och Ju831 får härigenom ansestillgodosedda. Utskottet avstyrker bifall till dem.FyrverkerierI tre motioner, 1991/92:Ju835, 1992/93:Ju824 och Ju828, tasfrågor om fyrverkerier upp.I motion Ju835 efterlyses regler för att begränsa användningenav fyrverkerier till nyårsafton och i Ju828 anförs bl.a. attanordnande av större fyrverkerier alltid bör kräva tillståndsamt att det bör vara en bättre överensstämmelse mellanlagöverträdelse och sanktion.AOst innehåller ett generellt förbud mot att utan tillståndanvända fyrverkerier inom områden med detaljplan där kommunen ärhuvudman för allmänna platser (stadsplanelagda områden).Tillståndskravet kan genom lokala ordningsstadgor utvidgas tillatt gälla även områden inom detaljplan där annan än kommunen ärhuvudman för allmänna platser (byggnadsplaneområden).De nu gällande reglerna innebär att de flesta fyrverkerier somförekommer hos allmänheten kring t.ex. nyår kräver tillstånd.Enligt propositionen är det dock endast i få fall som ansökan omtillstånd sker och det är uppenbart att polisen saknar möjlighetatt effektivt kontrollera om tillstånd finns vid dessatillfällen.I propositionen anförs att det inte är någon lämplig ordningatt generellt kräva tillstånd av polisen beträffande denöjesfyrverkerier i tätorter som anordnas hos en stor del avallmänheten vid nyår och vissa andra . Enligtdepartementschefen används som regel de pyrotekniska varor somdå förekommer på ett tillräckligt ansvarsfullt sätt.I propositionen föreslås att det generella tillståndskravettas bort och att det i stället införs en regel med krav påtillstånd när användningen av pyrotekniska varor i det enskildafallet medför risk för skada på eller olägenhet för person elleregendom (3 kap. 7 §). De omständigheter som i första hand skallbeaktas vid denna riskbedömning är tidpunkten och platsen.Enligt förslaget skall tillståndskravet inte ha någongeografisk avgränsning och inte heller vara avgränsat tillvaror av visst slag.Enligt förslaget skall det vidare genom lokala föreskriftervara möjligt att utvidga tillståndskravet till att gällagenerellt i vissa avseenden (3 kap. 9 §). Det skall således varamöjligt för en kommun att föreskriva att pyrotekniska varor intefår användas utan tillstånd inom områden som är särskiltkänsliga, t.ex. vid sjukhus eller vårdhem. Kommunen skall enligtförslaget även ha möjlighet att helt förbjuda användningen avpyrotekniska varor där sådana över huvud inte bör få förekomma,t.ex. på innetorg och liknande offentliga platser.I förslaget till ny ordningslag föreslås att böter skallutgöra normalpåföljden vid överträdelser av bestämmelserna i 3kap. Undantag härifrån bör, enligt förslaget,göras för den som använder pyrotekniska varor utan polisenstillstånd där sådant krävs. Enligt departementschefen är detfullt tillräckligt med penningböter som påföljd föröverträdelser av det slaget.Utskottet hänvisar här till sin inledningsvis nämndainställning att ordningslagen endast bör innehålla sådanaföreskrifter där det finns ett allmänt och påtagligt behov. Närdet gäller tillstånd för fyrverkerier föreligger som anförs ipropositionen knappast något sådant behov. Härtill kommersvårigheterna att kontrollera efterlevnaden av ett generellttillståndskrav; något som i sin tur är ägnat att minskarespekten för reglerna rent allmänt. Utskottet har alltså ingainvändningar mot regeringsförslaget i denna del. I sammanhangetvill utskottet dock erinra om att ett vårdslöst, farligt ellerstörande sätt att handskas med pyrotekniskt material som nedanframgår kan föranleda ansvar enligt BrB.Det sagda innebär att utskottet avstyrker bifall tillmotionerna Ju828 och Ju835.I motion Ju824 efterlyses en lagreglering angåendekontrollerade försäljningsformer och handhavande i övrigt avpyrotekniskt material.Försäljning och hantering av pyrotekniska varor regleras ilagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor och iförordningen (1988:1145) om brandfarliga och explosiva varor.Lagen om brandfarliga och explosiva varor trädde i kraft år1989. Syftet med lagen är att förhindra att sådana varor orsakarbrand eller explosion som inte är avsedd samt att förebygga ochbegränsa skador på liv, hälsa eller egendom genom brand ellerexplosion vid hantering av varorna (1 §).Enligt lagen är den som hanterar explosiva varor skyldig attvidta de åtgärder och försiktighetsmått som behövs för attförhindra t.ex. brand eller andra skador (7 §). Den som hanterareller importerar explosiva varor skall ha tillstånd till det (11§). Dessa skyldigheter är förenade med straffansvar, påföljdenkan bli böter eller fängelse i högst (21 §).Enligt förordningen om brandfarliga och explosiva varor fårexplosiva varor hanteras eller importeras endast av den somfyllt . För att en explosiv vara skall få hanteras ellerimporteras krävs att den är godkänd av Sprängämnesinspektionen.Beslut om godkännande skall innehålla uppgifter om bl.a. devillkor som skall gälla för varan. Den som har tillstånd attöverlåta explosiva varor skall förvissa sig om att förvärvarenhar de tillstånd som krävs.Sprängämnesinspektionen har meddelat föreskrifter omgodkännande av fyrverkeripjäser och pyrotekniska sceneffektersamt allmänna råd om godkännande av nöjesfyrverkerier (SÄIFS1986:3 och 1992:2). Av föreskrifterna följer bl.a. attgodkännande av en pyroteknisk vara kan förenas med villkor,t.ex. om åldersgräns för förvärv och innehav, och att vissapyrotekniska pjäser inte har godkänts.Syftet med föreskrifterna är att samtliga typer avfyrverkerier skall granskas och godkännas av inspektionen föratt garantera en förbättrad kvalitet och funktion hos deprodukter som säljs till allmänheten.Ansvar enligt BrB kan inträda för den som handskas medpyrotekniska varor på ett sätt som kan medföra skada eller någonannan olägenhet. Sålunda kan bestämmelserna om t.ex. vållandetill kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 §), ofredande (4 kap.7 §), allmänfarlig vårdslöshet (13 kap. 6 §) ochförargelseväckande beteende (15 kap. 16 §) bli tillämpliga.Utskottet kan alltså konstatera att bestämmelserna i lagen ombrandfarliga och explosiva varor och de föreskrifter som harutfärdats med stöd av lagen innebär att hanteringen avpyrotekniska varor är kringgärdad av begränsningar i olikaavseenden, bl.a. om krav på godkännande av de produkter som fårsäljas till allmänheten och om åldersgräns för förvärv ochinnehav.Därjämte finns i AOst och i förslaget till ny ordningslag denovannämnda särskilda regleringen i ordningshänseende som innebären begränsning av användningen av pyrotekniska varor.Den i motion Ju824 efterlysta regleringen finns således redan,och utskottet avstyrker bifall till motionen.Pornografiska föreställningarI motion Ju811 tas frågan om straff för pornografiskaföreställningar upp. I motionen anförs bl.a. att samhällets synpå sexklubbarnas verksamhet måste skärpas. Detta bör enligtmotionären ske genom att påföljden för överträdelse av förbudetmot offentliga pornografiska föreställningar höjs till fängelsei högst två år.Enligt AOst är det förbjudet att anordna offentligapornografiska föreställningar. Den som bryter mot förbudet kanådömas böter eller fängelse . Syftet medförbudet är att motverka förekomsten av prostitution.Enligt propositionen saknas det anledning att göra någraförändringar i det nu gällande förbudet mot offentligpornografisk föreställning. Reglerna i AOst föreslås överfördatill ordningslagen.Utskottet har behandlat frågan ompornografiska föreställningar (se t.ex. 1989/90:JuU6, JuU29,1990/91:JuU21). avslog utskottet motioner medyrkande om skärpningar av förbudet i AOst. Utskottet hänvisadedå till det pågående arbetet med en ny ordningslag men ocksåtill att det åligger polis och åklagare att se till att förbudetefterlevs och att ett viktigt förebyggande arbete i dettaavseende ligger på i samarbete med bl.a.föräldrarna.Utskottet måste först konstatera att det är svårt att få enuppfattning om hur omfattande verksamheten med pornografiskaföreställningar är. En uppfattning kan möjligen fås avuppgifterna i en inom upprättad promemoria(91-3561) Prostitutionen i -- en beskrivning av detaktuella läget. Enligt promemorian fanns --15 s.k. sexklubbar i hela landet. Klubbarnas verksamhet gårhuvudsakligen ut på visning av pornografisk film, försäljning avs.k. sexartiklar samt posering. Prostitution förekommer till ochfrån.I sammanhanget bör nämnas att det pågår en utredning omprostitutionen i , (dir.1993:31) som utskottet initierat (1992/93:JuU15). Utredningenhar bl.a. i uppdrag att göra en kartläggning av prostitutionensomfattning och att överväga om prostitutionen börkriminaliseras.