bet · GG01LU22 · 1993-03-25 00:00:00 — innebär att vi i måste vara beredda att sända barnsom olovligen förts hit tillbaka till det andra landet och atterkänna det andra landets domar och beslut när det gällervårdnad och umgänge.Vidare väcktes flera interpellationer somgällde olovligt bortförande av barn i internationellaförhållanden. Interpellationerna besvarades av justitieministernden (prot. 1991/92:104), varvid hon poängterade attregeringen tar mycket allvarligt på förekomsten av olovligabortföranden av barn. Det pågår ständigt arbete inom regeringenmed dessa frågor som är så viktiga för dem som direkt berörs.När det gäller möjligheten att sluta konventioner medytterligare länder framhöll justitieministern att sådana avtalockså innebär att vi måste vara beredda att sända barn somolovligen har förts hit tillbaka till det land varifrån barnetförts samt att erkänna det landets domar och beslut rörandevårdnad och umgänge. Detta är inte utan problem eftersom mångaav de länder som det här är fråga om bygger sin familjerätt påhelt andra traditioner och värderingar än dem som styr vårreglering.Vid den av utskottet anordnade utfrågningenangående olovligt bortförande av barn väcktes frågor om vad somgörs från regeringens sida för att få till ståndöverenskommelser med andra länder och vilken hjälp och stöd somdrabbade föräldrar får.Enligt finns särskilt tillsattakommittéer för samarbete mellan de stater som är anslutna tillEuroparådskonventionen respektive som har tilluppgift att följa upp arbetet i de anslutna länderna. I dessakommittéer diskuteras främst tillämpningsproblem men ocksåfrågor om man skall få ytterligare länder att ansluta sig tillkonventionerna. Bl.a. har frågor om vissa öststaters anslutningtill konventionerna varit uppe till diskussion. FN:sbarnkonvention kan gentemot de länder som anslutit sig tillkonventionen utnyttjas som ett argument för att få till ståndbilaterala avtal eller anslutning till de konventioner somfinns. Däremot torde det vara mycket svårt att i ett så brettsammanhang som FN åstadkomma en handlingskraftig konvention avsamma slag som eller . Deländer som har mest problem med har inte heller anslutitsig till . För vissa länder gäller att desätter sin religiösa trosuppfattning framför internationellakonventioner. Genom att anslutit sig till FN:sbarnkonvention har det dock lämnats en liten öppning förframtiden när det gäller en överenskommelse med det landet. Närdet gäller arbetet med att få till stånd bilaterala avtal ärarbetet särskilt inriktat mot länder som har storainvandrargrupper i . Svårigheten att få till ståndönskade överenskommelser redovisades särskilt. I länder därKoranen är rättesnöret för familjelagstiftningen anses fadernhelt enkelt ha en rätt att bestämma över hustru och barn. Ivissa länder vägrar man över huvud taget att använda eller ensförstå sådana uttryckssätt som att "en far har rövat bort sittbarn".Även om det förekommer att de som företräder respektive land idessa förhandlingar kan acceptera och förstå den svenskainställningen hänvisar de ofta till att landets parlament aldrigkommer att godta en sådan överenskommelse som man från svensksida vill ha till stånd. Liksom utrikesministern gjort i detovan redovisade frågesvaret påpekades att konventioner på dettaområde, vare sig de är bilaterala eller multilaterala, alltid ärömsesidiga. Detta innebär bl.a. att vi i alltid måstevara beredda att sända barn som olovligen förts hit tillbakatill det andra landet och att erkänna det andra landets domaroch beslut när det gäller vårdnad och umgänge.Frågor som gäller olovligt bortförande av barn iinternationella förhållanden har alltmer kommiti blickpunkten för arbete. Resurserna pårättsavdelningens enhet för internationell rättshjälp m.m. harockså omdisponerats så att man numera i högre grad än tidigarekan ta sig an dessa frågor. Även om resultaten i en del enskildafall inte alltid är så uppmuntrande läggs i alla fall ned ettbetydande arbete från sida i syfte att fåtillbaka bortförda barn.För en förälder vars barn förts från erinrades ommöjligheten att söka bidrag enligt socialtjänstlagen (1980:620)för bl.a. resa till det land dit barnet förts. När det gällerhjälp som kan ges i utlandet påpekades att de svenskautlandsmyndigheterna har en skyldighet att bevaka svenskamedborgares intressen. Denna skyldighet är inskriven iUtrikesdepartementets instruktion och i handböckerna förutlandsmyndigheternas verksamhet. I handböckerna understrykssärskilt skyldigheten att bistå föräldrar som vill ha hem sinabarn som rövats bort. Utrikesministern har själv ocksåunderstrukit hur allvarligt hon ser på de här frågorna, och dethar även utlandsmyndigheterna underrättats om. När det sedangäller den hjälp som kan ges i det främmande landet kan givetvissvenska beskickningar och konsulat av folkrättsliga skäl intemedverka till att svensk verkställighet eller handräckningkommer till stånd. Man är således hänvisad till rättsordningenoch myndigheterna i det land dit barnet förts. Detta förhållandestår tyvärr inte alltid klart för alla. De svenskautlandsmyndigheterna kan däremot lämna anvisningar på lämpligaadvokater, som kan agera som ombud vid den utländska domstolen.Ambassaderna kan också försöka ta reda på var barnet finns, omman inte känner till det. Vidare kan utlandsmyndigheterna, om defår reda på att barnet far illa, i den mån det finns lokalamyndigheter som agerar i sådana fall, fästa deras uppmärksamhetpå förhållandena. På ambassaderna och konsulaten finns ocksåkunskaper om lokala förhållanden, och de kan i vissa fall biståen förälder med upplysningar och tips om hur man t.ex.lämpligast uppträder i förbindelser med myndigheter. Frånutlandsmyndigheternas sida måste man emellertid alltid tänka påatt man inte agerar på ett sådant sätt att det uppfattas som ettförsök till inblandning i domstolarnas eller myndigheternasverksamhet. Den hjälp som man kan ge i ett enskilt fall är ocksåberoende av i vilket handläggningsskede ett visst ärendebefinner sig.Trots de insatser som faktiskt görs finns det givetvis falldär ett återförande av barnet inte kan komma till stånd. Somexempel nämndes ett fall där en mor med utlandsmyndighetenshjälp lyckats få till stånd ett domstolsutslag som innebar atthon skulle få vårdnaden om det bortförda barnet. Trots detta harett återförande inte kunnat ske på grund av att polismyndighetenoch andra myndigheter i det landet inte lyckats hitta barnet,som uppenbarligen hålls gömt. förekommer det också attutlandsmyndigheterna inte hålls informerade av den förälder sombegärt hjälp. I ett fall hade en svensk utlandsmyndighetföranstaltat om efterforskningar av ett barn som, enligt vad somsenare visade sig, redan hade återförts till och bott iStockholm utan att någon underrättat ambassaden omdetta.I en del länder anser myndigheter och domstolar, enligt vad enav företrädarna för anförde, att enrättsordning såsom den svenska är direkt skadlig för barn. Attbarnet får växa upp och uppfostras enligt de normer som gäller idet land dit det har bortförts ses ofta som en fördel förbarnet, och att återföra barnet till det land varifrån detbortförts betraktas som direkt felaktigt och stridande motbarnets bästa.Från företrädare för Bortförda barns förening hänvisadestill ett flertal fall där man anser att den hjälp och det stödsom svenska utlandsmyndigheter gett svenska kvinnor vars barnolovligen förts från varit helt otillräckligt. Vidareframfördes klagomål mot att handläggningen i många fall varitalltför långsam. Bland föreningens 50 medlemmar har endast enlyckats få sitt barn tillbaka. Återförandet kunde ske förstefter processande i det land dit barnet förts ochgenomfördes genom att barnet rymde till sin mor i . Iövrigt finns det inte inom föreningen kännedom om något fall därett återförande skulle ha kommit till stånd som resultat avinsatser från en svensk utlandsmyndighet.Vid utskottsutfrågningen upplyste företrädare förStockholms socialnämnd om att i en tredjedel av devårdnads- och umgängesärenden som nämnden har att utreda påuppdrag av domstol en eller båda föräldrarna kommer från ettannat land än . I många av dessa ärenden uttalar ofta enav föräldrarna oro för att den andra föräldern skall föra barnetur landet. Från nämndens sida kan i sådana fall inte göras såmycket annat än att rent allmänt ge föräldern stöd och råd.Från företrädare för betonades betydelsenav att man inom ramen för i större utsträckningän uppmärksammar dessa frågor. FrånSocialstyrelsens sida har man sett ett alltstörre behov av att ute i landet skapa mer kunskap om problemsom kan uppstå i vårdnads- och umgängesfrågor i familjer därmakarna har olika kulturell bakgrund. ämnarSocialstyrelsen att närmare undersöka vad som kan göras frånstyrelsens sida i syfte att höja kunskapsnivån på detta område.Mot bakgrund av vad som framkommit vid utskottsutfrågningenvill utskottet åter understryka angelägenheten av att arbetet isyfte att nå ytterligare konventionsanslutningar bedrivs medoförminskad styrka. I sammanhanget vill utskottet också peka påatt enligt uppgift har ytterligare länder -- bl.a. ochRumänien -- anslutit sig till . Frågan omSverige skall godta dessa anslutningar är emellertid ännu inteavgjord.I sammanhanget måste emellertid beaktas att problemet medbortföranden av barn i internationella förhållanden inte alltidkan lösas genom internationella överenskommelser. Somjustitieministern varit inne på i det ovan redovisadeinterpellationssvaret och som också poängterades av företrädarnaför vid utskottsutfrågningen innebärinternationella avtal att vi från svensk sida måste vara bereddaatt erkänna och verkställa andra länders domar och beslutrörande vårdnad och umgänge även om de grundats på enrättsordning som är helt främmande från svenska värderingar. Enordning som innebär att vi från svensk sida skulle vara skyldigaatt medverka till att verkställa domar som enligt svensktsynsätt är klart olämpliga för barnet kan enligt utskottetsmening inte komma i fråga.När det sedan gäller stödet till de föräldrar vars barnundanhålls i andra länder har utskottet förståelse för att deinsatser som görs i de fall där något utlämnande av barnet intekommer till stånd kan upplevas som otillräckliga. Genom deuppgifter som lämnades vid utskottsutfrågningen har utskottetemellertid fått en bild av de svårigheter som kan föreligga ienskilda fall för de svenska utlandsmyndigheterna att nå enlösning. Enligt utskottets mening är det angeläget att föräldrarsom drabbas av att deras barn olovligen bortförs ävenfortsättningsvis får stöd i olika former från de svenskautlandsmyndigheternas sida. Utskottet vill också understrykavikten av att myndigheternas arbete fortsätter i de fall därnågon lösning ännu inte uppnåtts.Enligt vad utskottet erfarit har det arbete somSocialstyrelsen aviserade vid utskottsutfrågningen nyligenpåbörjats. Vad som närmast är aktuellt är en kartläggning av påvilket sätt socialnämnderna skall kunna hjälpa de föräldrar somvänder sig till med farhågor om bortförande avbarn. Vidare planerar att få till stånd etterfarenhetsutbyte med andra nordiska länder i dessa frågor.Sammanfattningsvis kan utskottet konstatera att arbetet medatt på detta viktiga område få till stånd ytterligareinternationella överenskommelser, där sådana utgör en lämpliglösning, redan pågår inom . Även frågan om stödtill de föräldrar vars barn undanhålls utomlands är som framgåttovan uppmärksammad i olika sammanhang. Mot denna bakgrund kanutskottet inte finna att någon åtgärd nu är påkallad.Utskottet avstyrker därför bifall till motionerna 1991/92:L409,1991/92:L419 och 1992/93:L404 i denna del.Ändringar lagAllmänna övervägandenI både och framhållsvikten av en snabb handläggning. Enligt Europarådskonventionenartikel 14 skall varje fördragsslutande stat tillämpa ett enkeltoch snabbt förfarande för erkännande och verkställighet avavgöranden rörande vårdnad om barn. I artikel 2föreskrivs att de fördragsslutande staterna skall vidta allalämpliga åtgärder för att inom sina landområden säkerställa attändamålet med konventionen uppfylls. I detta syfte skall deanvända de snabbaste förfaranden som finns tillgängliga. Enligtartikel 11 skall de judiciella eller administrativamyndigheterna i de fördragsslutande staterna iaktta en snabbhandläggning för att få barnet återlämnat. Om den berördajudiciella eller administrativa myndigheten inte har fattat ettavgörande från den dag förfarandet inleddes, harsökanden eller centralmyndigheten i den anmodade staten, på egetinitiativ eller på begäran av centralmyndigheten i den ansökandestaten, rätt att kräva en redogörelse för orsakerna tilldröjsmålet. Även om detta inte innebär en absolut skyldighet attmålet skall vara slutligt avgjort understryksgenom artikel 11 vikten av ett snabbt och effektivt förfarande.Riktpunkten anses i alla fall vara att ett mål om verkställigheteller överflyttning i normalfallet skall kunna avslutas inom ensexveckorsperiod.Enligt lag skall ansökan om verkställighet eller omöverflyttning av barn göras hos länsrätten (13§). Sådana målskall handläggas skyndsamt, och om ett mål om överflyttning avbarn inte har avgjorts från det att ansökangjordes måste rätten på sökandens begäran redogöra för orsakentill dröjsmålet (15§). Förfarandet inför länsrätten följer istora delar 21 kap. FB, vilket innebär att förfarandereglerna istora delar är desamma som gäller vid verkställighet av inhemskavårdnads- och umgängesavgöranden.I propositionen föreslås att särskilda verkställighetsreglerinförs lag i syfte att effektivisera förfarandet.Tillämpningen av lag är nämligen, enligt vad som anförsi propositionen, inte problemfri. Handläggningstiden iförvaltningsdomstolarna blir ofta lång på grund avskriftväxling, eventuellt inhämtande av barnpsykiatrisktutlåtande, medling, ett eller flera vitesförelägganden samthämtningsbeslut. Därutöver följer tidsutdräkt på grund avöverklaganden, inhibitionsbeslut och prövning av frågor omutdömande av försuttna viten. Ett ärende kan på detta sättpassera de olika instanserna . I propositionen anförföredragande statsrådet att de långa handläggningstiderna kankomma i konflikt med syftet med konventionerna samt kravet påsnabb handläggning. Det finns därför enligt hennes meninganledning att, med beaktande av skyddet för barnen,effektivisera förfarandereglerna.Utskottet har ingen annan uppfattning än föredragandestatsrådet om behovet av åtgärder som går ut på att vi frånsvensk sida medverkar till att vi snabbare än vad som kan ske kan återföra olovligt hitförda barn till andrakonventionsstater. Reformbehovet har också bekräftats från olikahåll i samband med den offentliga utskottsutfrågning somlagutskottet anordnade . Särskilt frånföreträdarna för uttrycktes missnöje medatt handläggningstiden i mål av förevarande slag varierar stortmellan olika länsrätter. Enligt vad som därvid anfördes kan ivissa domstolar handläggningen vara avslutad inom någon veckamedan det i andra kan ta ända upp till innanhandläggningen är avslutad och barnet kan återföras till detland varifrån det bortförts.Utskottet konstaterar att det förslag som läggs framinnebär att vi i större utsträckning än kan levaupp till de folkrättsliga förpliktelser som vi åtagit oss genomratificeringen av och Haagkonventionen.Eftersom vi från svensk sida förutsätter att andrakonventionsstater medverkar till att barn som olovligen harförts från snabbt återförs hit är det rimligt att vi iSverige också har en lagstiftning som tillgodser motsvarandeönskemål från andra länder. Behovet av åtgärder ifrågasätts inteheller i någon av de i ärendet behandlade motionerna. De förslagsom läggs fram i propositionen tillgodoser enligt utskottetsmening i huvudsak det reformbehov som föreligger. Utskottetnoterar också med tillfredsställelse att det i samband medutskottsutfrågningen av företrädare för Justitiedepartementetförutskickades att de föreslagna ändringarna lagskall kombineras med särskilda informationsåtgärder tilldomstolarna. Det finns därför skäl att utgå från att man skallkomma till rätta också med de missförhållanden som påtalats avSveriges advokatsamfund.Utskottet behandlar i detta sammanhang också ett i motion1992/93:L14 av (-) framlagt förslag om att detbör övervägas att införa motsvarande bestämmelser med krav påskyndsam handläggning också i FB.Utskottet anser för sin del -- i likhet med föredragandestatsrådet -- att behovet av ändringar i föräldrabalkensverkställighetsregler för inhemska fall får övervägas i ettannat sammanhang. Motion 1992/93:L14 i denna del avstyrksföljaktligen.Utskottet övergår därmed till att behandla de konkretaförslagen till ändringar lag.MedlingNuvarande ordning innebär att länsrätten, innan den förordnarverkställighet, får uppdra åt ledamot eller suppleant isocialnämnden eller tjänsteman inom att verka föratt den som har hand om barnet frivilligt skall fullgöra vad somåligger honom eller henne (medling). Ett sådant uppdrag fåräven lämnas åt någon annan lämplig person. Den som har fått ettmedlingsuppdrag skall inom den tid länsrätten bestämmer lämnadenna en redogörelse för de åtgärder som har vidtagits och vadsom i övrigt har kommit fram. Tiden får inte sättas längre , men länsrätten får förlänga tiden, om det finnsförutsättningar att nå en frivillig överenskommelse (17§ 1989års lag och 21 kap. 2§ FB). Motivet till bestämmelsen ärfrämst att man i verkställighetsmål alltid velat sträva efteratt i första hand få till stånd ett frivilligt överlämnande avbarnet och så långt som möjligt nedbringa antalethämtningsärenden (se bet. LU 1982/83:41).I propositionen föreslås en särskild bestämmelse i 1989 årslag som innebär att innan länsrätten förordnar om verkställigheteller överflyttning skall medlingsuppdrag få lämnas endast omdet kan antas att detta kommer att leda till att barnetöverlämnas utan att ärendets behandling onödigt fördröjs. Tidenför medlingsuppdraget skall inte utan synnerliga skäl få sättaslängre än . Beträffande kretsen av de personer tillvilka länsrätten kan lämna ett medlingsuppdrag överensstämmerförslaget med vad som gäller enligt 21 kap. 2§ förstastycket FB (16§).Sten (-) anser i motion 1992/93:L14 (delvis) attmedling bör vara obligatorisk i syfte att i så stor utsträckningsom möjligt åstadkomma frivilliga överlämnanden. I motionenyrkas ett tillkännagivande därom.I motion 1992/93:L16 yrkar och (båda s) att bestämmelsen skall utformas så attmedlingsuppdrag inte skall kunna lämnas till ledamot ellersuppleant i socialnämnd (yrkande 4). Motionärerna anför bl.a.att det vore bättre med en neutral formulering som enbart tarsikte på lämpligheten hos den person som får gesmedlingsuppdrag. Motionärerna påpekar att det beträffandeförtroendevalda i socialnämnd inte uppställs något särskilt kravpå kunskap om barn.Det förslag som tas upp i motion 1992/93:L14 har tidigareframförts av universitets juridiska fakultetsstyrelse isamband med remissbehandlingen av den promemoria som ligger tillgrund för propositionen. Förslaget bemöts i propositionen, ochföredragande statsrådet anför därvid att det givetvis ärönskvärt att barnet överlämnas frivilligt. Vid internationellabortföranden av barn torde emellertid motsättningarna mellanparterna ofta vara så djupgående att utsikterna är små attbarnet överlämnas frivilligt. I sådana fall kan medling ledatill onödig tidsutdräkt. Av denna anledning anser föredragandestatsrådet att medling inte bör vara obligatorisk utan att enprövning skall ske i varje enskilt fall om ett sådant förfarandeskall inledas.Också den fråga som tas upp i motion 1992/93:L16 har framförtstidigare. Föreningen -- Barnens Rätt I Samhället -- ansåg isitt remissvar att ledamot eller suppleant i socialnämnden intebör få medlingsuppdrag med hänsyn till att de är politiskt valdaoch sällan har de kunskaper inom t.ex. barnpsykologi,konfliktbearbetning och kulturmotsättningar, vilka behövs fördessa mycket svåra uppdrag. I propositionen anför föredragandestatsrådet att det enligt hennes mening inte finns anledning atti detta hänseende ha en annan reglering lag än i FB.Hon framhåller emellertid att det är väsentligt att den personsom utses till medlare -- förutom de allmänna kunskaper som enmedlare skall ha -- även har kunskap om olika kulturmönster ochannat som har särskild betydelse när det gäller tvister mellanparter med olika nationellt ursprung.Enligt utskottets mening är de överväganden som gjorts ipropositionen i frågan om medling ändamålsenliga. En skyldighetför länsrätten att besluta om medling även i fall då en sådanåtgärd redan på förhand kan bedömas inte komma att leda till ettfrivilligt överlämnande är knappast meningsfull.När det sedan gäller kretsen av de personer till vilkalänsrätten kan lämna ett medlingsuppdrag har den nuvarandeordningen, såvitt utskottet känner till, inte medfört någraolägenheter. Utskottet vill understryka vikten av att det ärlämpligheten som skall vara avgörande för detta viktiga uppdrag.Något närmare underlag för utskottet att nu förorda den avmotionärerna begärda ändringen finns inte. Om det skulle visasig att den personkrets som bör komma i fråga förmedlingsuppdrag enligt lag behöver inskränkas utgårutskottet från att regeringen återkommer till mederforderliga förslag till ändringar.Mot bakgrund av det anförda tillstyrker utskottet regeringensförslag i nu behandlad del och avstyrker bifall till motion1992/93:L14 i denna del och till motion 1992/93:L16 yrkande 4.ViteNär det gäller möjligheten för länsrätten att föreläggavite innebär propositionens förslag vissa inskränkningar iförhållande till vad som gäller . Enligt nuvarande regler i21 kap. 3§ FB finns inga särskilda begränsningar förlänsrätten i detta avseende, utan har rätten förordnat omverkställighet får den också förelägga vite. I propositionenpekar föredragande statsrådet på att vitesinstitutet inte ärägnat att främja en snabb verkställighet. Den somvitesföreläggandet riktas mot har stora möjligheter att förhalahela verkställighetsförfarandet genom bl.a. överklaganden.Dessutom kan partens ekonomiska situation vara sådan att ettvitesföreläggande blir verkningslöst. Vidare är, framhållerstatsrådet, situationen nog oftast sådan i mål enligt 1989 årslag att man inte kan räkna med att den som ett vitesförelägganderiktas mot skulle komma att rätta sig efter det. I propositionenföreslås en särskild bestämmelse lag som innebär attlänsrätten när den förordnar om verkställighet elleröverflyttning får förelägga vite endast om detta kan antas kommaatt leda till att barnet överlämnas utan onödigt dröjsmål(18§).I motion 1992/93:L14 (delvis) vill (-) attriksdagen skall ge regeringen till känna att vite inte börförekomma annat än då det är fråga om verkställighet av en domeller ett beslut om umgänge.Också i denna del överensstämmer yrkandet i motion 1992/93:L14med vad som tidigare framförts i ärendet av universitet.I propositionen förklarar föredragande statsrådet att hon intevill gå så långt som har föreslagit och heltavskaffa möjligheten till vitesföreläggande när det gällerverkställighet av ett vårdnadsavgörande eller överflyttning avett olovligt bortfört barn.Utskottet är av samma uppfattning och anser att det i vartfall inte kan uteslutas att det kan finnas fall där ettvitesföreläggande kan vara effektivt. Eftersom utgångspunkten äratt vite skall få meddelas endast när detta kan leda till attbarnet överlämnas utan onödigt dröjsmål har länsrätten att ivarje särskilt fall göra en bedömning av utsikterna tillframgång med ett vitesföreläggande innan ett sådant beslutas.Utskottet utgår därför från att vitesförelägganden som onödigtförlänger processen och fördjupar konflikten mellan parternatill skada för barnet inte längre kommer att meddelas.