bet · GG01JuU29 · 1993-04-20 00:00:00 — I de direktiv som den s.k.Fängelseutredningen har erinrade vi om bakgrunden till dennuvarande lagstiftningen, och då också till det uttalande somjustitieutskottet gjorde i samband med att lagen antogs.Jag tar mig friheten att här återge vad man från utskottetssida då framförde.Kriminalvården stod inför den här reformen inför ensvårbemästrad situation. Det framstod enligt utskottet som i höggrad tveksamt om sjukvårdshuvudmännen tog det ansvar som viladepå dem. Utskottet framhöll att garantier krävdes för att deresurser som frigörs hos sjukvårdshuvudmännen, när antaletpersoner som döms till psykiatrisk tvångsvård minskar, också ifortsättningen kommer kriminalvårdens klienter till del.För dagen har vi inte någon bestämd uppgift om hur storfördelningen blivit. Men det har sagts mig att man i det härutvärderingsarbetet försöker få fram uppgifter om hurfördelningen är mellan dem som döms till fängelse i stället föratt, enligt tidigare ordning, dömas till psykiatrisk vård.Förmodlingen kommer vi att få ett instrument för att kunna tafasta på utskottets bedömning och handla därefter.I direktiven hänvisades till det här, och i uppgiften tillFängelsutredningen angavs alltså att utredningen hade attanalysera och redovisa konsekvenserna för kriminalvården av denlagstiftning som trätt i kraft och att föreslå förändringarsom kan vara motiverade.Det bör alltså vara möjligt att i det sammanhanget göra avstegfrån den s.k. normaliseringsprincipen. I den här församlingenbehöver jag inte erinra om vad normaliseringsprincipen innebär.Som bekant skall samhällets vanliga resurser stå till förfogandeockså när det gäller kriminalvården. Några särlösningar förkriminalvårdens del är inte påfordrade. Här finns det anledningatt överväga om man inte måste göra ett avsteg frånnormaliseringsprincipen.En lösning som kan bli aktuell, sägs det i direktiven, är attändra ansvarsfördelningen i fråga om kostnader för denpsykiatriska vård som ges intagna i kriminalvården inom denallmänna hälso- och sjukvården.En annan lösning kan vara att utveckla psykiatriskavårdresurser inom kriminalvården.Analysen bör, sägs det avslutningsvis i direktiven i den härdelen, göras utifrån vårdens tillgänglighet och förutsättningaratt bedriva en vård av hög kvalitet.Det är alltså det direktiv som är lämnat tillFängelseutredningen och det direktiv som Justitiedepartementethar för att följa i den här svåra frågan.Avslutningsvis vill jag erinra om det som alla som sysslar meddetta är bekanta med, nämligen att de här frågorna hör till desvåraste som finns. Det gäller alltså hur man straffrättsligtskall handha personer som uppvisar psykiska störningar. I sågott som alla med jämförbara länder gäller alltjämt dens.k. tillräknelighetsläran, dvs. att vissa former avkvalificerade psykiska störningar helt utesluter straffrättsligtansvar. Men den här principen försvann hos oss i och med attbrottsbalken infördes . Det innebär att ansvaret även förpsykiskt sjuka skall tolkas enligt vanliga uppsåtsregler. Detfinns alltså inte längre hos oss någon möjlighet till s.k.straffriförklaring, som man hade före 1965.I olika sammanhang har det påpekats att den lösning somSverige då valde, förutom att den skiljer sig från vad somgäller i jämförbara länder, kanske inte i alla delar är heltlyckad. Vi i departementet överväger om det inte kan finnas skälatt på nytt ta upp denna fråga, kanske inom ramen för enutredning. Men det är för tidigt att uttala sig om det nu.Tanken är alltså att vi skall belysa den straffrättsligabehandlingen av psykiskt sjuka lagöverträdare i ett något vidareperspektiv än som sker. Tack så mycket!Lars : Också jag tycker att det är trevligt att varamed här. Det är ju inte så länge sedan förra gången.Jag hade tänkt att berätta litet om det arbete som görs iDomstolsverket i samband med utvärderingen av reformen.Inledningsvis vill jag helt kort säga något om deutbildningsinsatser som gjorts och också något omutvärderingsarbetet.Låt mig dock först bara konstatera att den här reformen för deallmänna förvaltningsdomstolarna har inneburit en nykvalificerad och resurskrävande måltyp. Som visade prognoserna under lagstiftningsarbetet på 7000--8000 mål. har man alltså 12000 mål under det härförsta året. Därtill kommer att man håller muntligaförhandlingar i stor omfattning i de här målen.Så till utbildningsfrågorna. Redan före ikraftträdandetanordnade utbildningsdagar för domare i länsrättoch kammarrätt. I samband därmed tog man fram en särskildhandledning för de här psykiatrimålen. Under våren 1992arrangerade och verket gemensamt regionalauppföljningsseminarier för chefsöverläkare, åklagare, offentligabiträden och domare. Sedan har i samarbete medKammarrätten i anordnat ett tvådagarsseminarium ompsykiatrimål för domare i länsrätt och kammarrätt. Ytterligareett sådant planeras till slutet av mars.När det gäller utvärderingen pågår ett arbete. Socialstyrelsenhåller i första hand i de här frågorna. Men vi samverkarbeträffande det som rör domstolsförfarandet. Enligt uppdraget ärdet två frågor som närmare skall studeras och som berördomstolarna. Det gäller rättssäkerheten i samband medpsykiatrisk tvångsvård och skyddet för samhället.I den delredovisning som gjordes togs det uppen del handläggningsfrågor som hade vållat problem. Ett problemsom man från domstolshåll pekade på är den s.k.åttadagarsregeln, som säger att ett sådant här mål skall tas upptill avgörande . Där har man framhållit att dennaregel är utmärkt när det gäller mål som angår administrativafrihetsberövanden. Där är det ett klart rättssäkerhetskrav attmålen skall avgöras skyndsamt. Men när det gäller mål medpsykiskt störda lagöverträdare menar man från flera håll attangelägenheten av skyndsamhetskriteriet möjligen kan diskuteras.I vårt arbete med utvärderingen har vi koncentrerat oss påhandläggningen av psykiatrimålen i länsrätt och kammarrätt. Vihar främst tittat på en del processuella regler, regler ommuntlig förhandling, anlitande av sakkunnig och förordnande avoffentligt biträde. Vi har också tittat på resursåtgång och endel kostnader.Vi har gjort det här dels genom en målundersökning, dels genomen enkät till domare och offentliga biträden. Imålundersökningen har vi bett länsrätterna att redovisa vissauppgifter om alla psykiatrimål . Ienkätundersökningen har vi bett alla länsrättsdomare och en delkammarrättsdomare att besvara vissa frågor. Den sista delen äralltså närmast en attitydundersökning. Riksåklagaren har gått utmed en motsvarande enkät till åklagarna.Vi har fått in de flesta uppgifterna, men vi har inte hunnitbearbeta materialet. Utvärderingen skall ju inte redovisasförrän . Men vi har hunnit göra ensnabbsammanställning när det gäller frågor som vi har ställt omsamhällsskyddet -- skyddet för medborgarna, och då kanskesärskilt för de anhöriga. Vi har frågat om man tycker attsamhällsskyddet har förändrats. Domarna har svarat att de anseratt samhällsskyddet har ökat. har den uppfattningen. Ingenanser att samhällsskyddet har minskat. svarar att detycker att samhällsskyddet är oförändrat. har sagt att deinte vill ange någon uppfattning i frågan.Procenttalen vad gäller advokaterna är ungefär desamma. Det ärnågot fler som tycker att samhällsskyddet är oförändrat --, mot för domarna. av advokaterna har sagt attde inte har någon uppfattning -- att jämföra fördomarna.Vidare har vi också frågat, och där har vi även sammanställtuppgifterna, om samhällsskyddet tillgodoses i tillräckligutsträckning. Svarstalen är ungefär desamma från domarna. Dessaanser att samhällsskyddet tillgodoses i tillräcklig utsträckningi av fallen. säger att samhällsskyddet ärotillräckligt. har ingen uppfattning.Sifforna för advokaterna är att de anser samhällsskyddet varatillräckligt i av fallen. Samhällsskyddet ansesotillräckligt av av advokaterna. vill inte ange någonuppfattning.De här svaren måste tas med viss försiktighet. Som jag sadehar vi inte fått in svar från alla. Svarsfrekvensen är hittillsganska hög när det gäller domarna. Men beträffande advokaternaär den mindre. Man kan kanske ändå göra den försiktigaformuleringen att en majoritet av de domare och advokater somhar yttrat sig i detta sammanhang tycks anse att samhällsskyddethar ökat och att det tillgodoses i tillräcklig utsträckning. Jaghar hört att Riksåklagarens enkät kanske visar på en litetannorlunda uppfattning.Vi har en del siffror om målantal och kostnader. Men de kanväl få komma fram vid frågestunden här. Jag tänkte avsluta mittanförande med att säga några ord om reformen och de allmännadomstolarna.Såvitt vi förstår har den nya lagstiftningen inte inneburitnågra större svårigheter för de allmänna domstolarna. I ställethar reformen lett till två avsevärda förbättringar. Det ärnämligen numera betydligt enklare för domstolarna att fåtillgång till läkare som gör 7 §-undersökningar, alltså mindreläkarundersökningar i brottmål. Vidare har undersökningstidernaför rättspsykiatriska undersökningar väsentligt förkortats.Förra gången jag var här gjorde riksåklagaren enkärleksförklaring till . Jag tror att jag kanbesvara den, och den gäller då också . Dethar nämligen varit ett utmärkt samarbete. Det är utmärktaresultat som kommit fram och som underlättat för domstolarna.Vi har inte nåtts av någon kritik om att kvaliteten på utfördaundersökningar skulle ha försämrats. Det är bara att undersökahur många det är som begär yttrande från Socialstyrelsensrättsliga råd. Siffran tyder på ettnedåtgående. Domstolarna tycks alltså inte ha blivit mer benägnaatt inhämta yttrande från rättsliga råd.Sedan gäller det frågan om det är fler psykiskt stördalagöverträdare som döms till fängelse jämfört med tidigare. Vihar väl inte några siffror ännu i det avseendet. Men vi vet attdet var ungefär 300 personer som årligenöverlämnades till sluten psykiatrisk vård. Om man kan ana attdet rör sig om en nedgång -- låt oss säga att det rör sig om200, men jag är inte alls säker på den siffran eftersom vi intehar någon bra statistik -- borde det rimligen leda till att detblir ett motsvarande mindre antal som döms till fängelse.Sammanfattningsvis om de allmänna förvaltningsdomstolarna: Vihar nog ett intryck av att länsrätternas handläggning av målenom psykiatrisk tvångsvård är snabb och effektiv och att dentillgodoser högt ställda krav på rättssäkerhet. Menarbetssituationen är alltså förändrad i förvaltningsdomstolarnatill följd av de här nya måltyperna. Det är en tydligresursökning för just de här målen, och de har dessutom en visssnabbhetskaraktär.Med detta tror jag att jag har tagit min taletid i anspråk.Henry : Fru ordförande! Mina damer och herrar!Två lagar i det här komplexet är av betydelse förkammarrätterna: lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagenom rättspsykiatrisk vård (LRV). Jag kommer senare när jag gårtillbaka till statistiken att använda de förkortningarna.Underlaget för vad jag kommer att tala om är den enkät somförut berördes här. 17 lagmän och vice ordförande i har svarat. Jag har gått igenom deras svar. Vidarehar vi det symposium som hölls i . Det var en mycketbra kurs, enligt de deltagare som jag har talat med. Lagmännen iKammarrätten och jag diskuterar de här målen liksom andra vidvåra sammanträden en gång . Jag har också tillgång del statistikuppgifter.Vi har redan hört att antalet mål i länsrätt har blivitväsentligt fler än man hade räknat med och att det varit enganska måttfull ökning i förhållande till prognosen då detgäller kammarrätterna. Vi fick in 930 sådana mål i de fyrakammarrätterna . Drygt en tredjedel gällde Kammarrätten iStockholm. Fullföljandefrekvensen låg på 7,. Kammarrätternafick in sammanlagt 34000 mål. Man bör således haklart för sig att det här rör sig om av detsammanlagda målantalet.För 1993 finns det ingen ökning i förhållande till 1992. Dettyder närmast på en nedgång på det viset att det bör ha varit enrush av mål i början.Överklagandeprocenten i målen från länsrätt är normalt ,att jämföra med 7,. Vi tror att det mycket beror på attpermissionsmålen inte går vidare upp till överinstansen.Då det gäller Kammarrätten i har vi också sett påöverklagandetendensen i LRV resp. LPT och har då funnit att tvåtredjedelar av de fullföljda målen gäller LPT och en tredjedelgäller LRV. Det visar att det är en väsentligt störreöverklagandeprocent i LRV-målen, eftersom de i länsrätterna ärmycket färre.Målen har, som det redan har sagts, förturskaraktär. De avgörsnormalt inom , högst , i Kammarrätten. Målenfördelas på alla nio avdelningarna, inte på en viss avdelning.Nackdelen med förturer är att domstolarna får fler och flerförtursmål. Det får den naturliga konsekvensen atticke-förtursmålen kommer i bakvattnet. Det här går särskilt utöver skattemålen, som är alldeles för gamla när de avgörs hososs. Om inte antalet skattemål hade gått ner så pass dramatisktpå senare tid hade situationen varit ännu allvarligare. Men enstilla varning: Förtursmålen är till nackdel för övrigverksamhet.Vi har inte sällan muntliga förhandlingar i dessa mål. Vad somkan vara ägnat att förvåna är att procenttalet muntligaförhandlingar varierar ganska starkt kammarrätterna emellan. IStockholms kammarrätt rör det sig om , medan det i Göteborgoch går ända . Jag har frågat minakolleger, men vi har inte funnit någon förklaring till detta.Den muntliga förhandlingen kommer i allmänhet till påpatientens begäran. Det är ovanligt att man säger nej till enframställan om en muntlig förhandling. Om det blir ett nej ärdet för att man bedömer att det är klart att det inte blir någonändring i målet.De muntliga förhandlingarna sker regelmässigt påsjukvårdsinrättningen. Det innebär att de övriga kammarrätternablir mera belastade än vi, eftersom de har betydligt störredomkretsar, dvs. Det kan betyda mycket.Patienten har regelmässigt vid muntliga förhandlingar ettoffentligt biträde. Men man kan notera att det är ganska vanligtatt patienterna själva skriver besvärsinlagan till Kammarrätten.Det förekommer att uppgifterna i målen kompletteras iKammarrätten. Ofta tas patientjournalen in. Det gäller i de fallman anser att överläkarens yttrande är magert. Ett problem i detsammanhanget är om man kan, och bör, delge journalerna tillpatienten. Det är fråga om sekretessproblem.Vi inhämtar utlåtanden från sakkunniga. I några fall har vihört rättsliga råd. I fråga om patientbesvär äråklagarnas yttranden i LRV-målen ofta magra. Men vi har allmäntansett att kontrollfunktionen som sådan är av värde. Man läggernaturligtvis ned mer krut i ärendet när det är åklagaren självsom för talan. Vår erfarenhet är att åklagarna utnyttjarmöjligheten att överklaga sparsamt och med god urskillning.Ändringsfrekvensen varierar också kammarrätterna emellan. Denligger på i och i . Detskall jämföras med genomsnittet för ändringsfrekvensen, som är16--. Frekvensen är alltså betydligt lägre i dessa mål än iandra mål.De 17 svaren på den enkät jag talat om tyder på att man iKammarrätten i har ansett att man har kunnat hanterade nya lagstiftningen tillfredsställande. Precis som har sagtshär har en god balans uppnåtts mellan rättssäkerhetsintressenför patienten och skyddsaspekten.I Kammarrätten i tycker en större majoritet än ilandet i övrigt att samhällskyddet har ökat. I 12--15 svar anserman att säkerheten har ökat. 10 av 15 anser att samhällsskyddettillgodoses i tillräcklig utsträckning.Vidare har vi frågan om utfallet av reformen. Vi tycker attdet hela har fungerat godtagbart. Vi är övertygade om attförvaltningsprocesslagen är synnerligen väl lämpad för densortens mål. Det är en mer informell, samtalsmässig förhandlingsom förekommer på vår sida. Vi har inte känt det som någonnackdel att vi inte har läkare som ledamöter i rätten. Vi tyckeratt det är bra att läkarna kommer till tals framför rättens bordoch inte vid överläggningen.Läkarna har ställt upp mycket lojalt med att sätta av tid fördessa mål. Men vi har naturligtvis förmärkt en och annan sucköver att detta tar mycket tid från vården i övrigt.Vi tycker inte att ramarna har sprängts i sammanhanget. Mendet var litet besvärligt när reformen trädde i kraft, eftersomvi fick över balansen av försäkringsrättsmål. Den varmycket tyngande.Ett problem jag skulle vilja peka på är förhållandet att detförekommer att patienter har permission relativt . Dehar ålagts att medicinera. Så länge de har risken att bliintagna igen hängande över sig sköter de medicineringen. Men hurlänge kan man låta en patient som sköter sig fortfara att varatvångsomhändertagen? Risken är alltså att patienten, om hanblir utskriven, slutar att medicinera. Det är fråga om lagen itillräcklig utsträckning har tänkt på att vårdaspekten ärtillgodosedd i den frågan.Åke : Länsrätten i avgjorde under1992 sammanlagt ca 2000 psykiatrimål. Av dem gällde knappt1500 tillämpning av lagen om psykiatrisk tvångsvård och drygt500 lagen om rättspsykiatrisk vård.Uppskattningar som har gjorts inom Länsrätten visar attmerparten av de 500 mål som gällt lagen om rättspsykiatrisk vårdhar varit rättspsykiatrimål till följd av lagensövergångsbestämmelser. Av de fall som av allmän domstol, enligtnyordningen, överlämnats till vård enligt LRV utanutskrivningsprövning, har bara ett litet fåtal, sannolikt högstett tiotal, gällt ansökan av chefsöverläkaren om förlängd vård.Av sålunda uppskattningsvis ett par hundrautskrivningsprövningsfall, enligt nyordningen, har mer änhälften avsett permissionsfrågor och återstoden renutskrivningsprövning. Erfarenheterna av utskrivningsparagrafenär sålunda ännu inte så omfattande.Jag vill ändå tillåta mig att beteckna Länsrättenshittillsvarande erfarenheter av LRV och handläggningen av sådanamål som i huvudsak goda. Därmed har jag inte sagt att målen intekan vara både många, jobbiga och brådskande. Men vi tycker ossinte ha stött på några problem som vi inte har kunnat bemästra.Vi tycker oss ännu inte ha behövt släppa ut någon som vi självavill beteckna som farlig. I den delen har vi heller ännu intedrabbats av några motgående pekpinnar från överrätterna.Jag vill säga några ord om hur vi rent praktiskt har gått tillväga för att ta hand om rättspsykiatrimålen. Alla mål om LPT ochLRV och handläggs samordnat. Var och en av treförvaltningsavdelningar svarar för alla mål, LPT och LRV, frånen bestämd grupp av sjukhus. Inom avdelningarna är det trerotlar som turas om att ta hand om alla mål som kommerin från resp. sjukhus. Det är sålunda sammanlagt tre rotlar somvarje vecka har till huvuduppgift att ta hand om psykiatrimål.Varje avdelning har en fast schemalagd veckodag för muntligaförhandlingar i psykiatrimål. Bedömningen är att något annatinte är att tänka på om rotlarna också skall kunna sköta sinaövriga mål på ett effektivt sätt.På den schemalagda dagen söker man upp de sjukhus där detfinns patienter med mål som skall behandlas. I enstaka fall kanen patient flyttas från eller Karlbergasjukhus utanför till något annat sjukhus för attvinna förhandlingstid.Dessa schemalagda dagar innebär att nämndemännen är kallade påförhand. Det betyder också att de särskilt utsedda sakkunnigaläkarna är indelade till tjänstgöring enligt ett fast schema.Det betyder också att man på sjukhusen vet vilken dag somLänsrätten kommer och att den dagen läggs in i sjukhusensscheman.Det råder hos oss en stark presumtion för förordnande avbiträden i psykiatrimålen. Det förekommer knappast ett mål somgäller frågan om frihetsberövande eller inte frihetsberövandedär patienten inte har biträtts av ett offentligt biträde. Detgäller knappast heller ett mål som gäller permission för enLRV-patient.Under en psykiatridag hinner man i allmänhet med 10--12förhandlingar, dessutom handläggning av ett eller annat mål somavgörs på grundval av handlingarna. Det är litet beroende påmålens beskaffenhet och transportvägar mellan olika sjukhus.Rotlarna drar sig för att sätta till en extra dag, även om detinte alltid går att undvika. Dagarna blir i stället inte sällanlånga. Rätten tvingas inte sällan att jäkta mellan olikasjukhus.Grovt sett uppskattar vi att en psykiatrivecka per rotel tarupp domarens halva arbetstid och sysselsätter ungefär enhandläggare.Jag antydde inledningsvis att det finns inget som vi direktvill beklaga oss över när det gäller psykiatrimålen. Jag bortserfrån en del mindre bekymmer med vissa läkare eller vissasjukhus. Jag bortser också från den inre motsättningen somligger i att lagstiftaren tänkt sig att patienter som avvårdläkarna anses färdigvårdade ändå inte uppfyller rekvisitenför utskrivning.Vi har ännu inte stött på några större problem när det gällerlagstiftarens rekvisit och definitioner. Vi kanske förutserproblem när det gäller LRV-patienter som har haftpermission och där vi uppfattar det så attlagstiftaren inte har tänkt sig ytterligare förlängning, trotsatt patienten, som antydde, alltjämt har behovav medicinering och tillsyn.Avgränsningen muntligt-skriftligt i handläggningsväg har intevållat oss några problem. Systemet med sakkunniga läkarefungerar utmärkt, enligt vårt sätt att se.Åklagarnas medverkan har funnit sina former. Jag tror att mani något högre grad skulle kunna undvika att besvära åklagaren iklara avslagsfall. Tidsbrist föranleder ibland att åklagarensyttranden blir tunna.Om vi får önska oss något är det en lättnad i 8-dagarsfristeni vissa typer av mål. De korta fristerna är jobbiga att hanteraoch är svåra att förena med en effektivt bedriven verksamhet sombygger på fasta veckovisa sammanträdesdagar.Anta att man har torsdag som en fast schemalagdsammanträdesdag. Alla mål som har kommit in t.o.m. tisdag isamma vecka måste vara med på torsdagssammanträdet. ipåföljande vecka ligger utanför 8-dagarsfristen. Det här skaparproblem av skilda slag. Det besvärliga är att inte förräntisdagen har gått till ända vet man hur torsdagens sammanträdekommer att se ut. Vilka mål skall upp? Vilka sjukhus äraktuella? Hur skall sammanträdesdagen disponeras?Sett i den här miljön skulle det vara en påtaglig fördel ominte alla mål skulle behöva handläggas inom en 8-dagarsfrist.Jag tycker inte att det kan hävdas att alla mål är likabrådskande. En framställan från en patient om utskrivning ellerpermission då saken har varit föremål för prövning,eller där framställan ter sig helt utsiktslös, är något heltannat än en ny ansökan i ett LPT-mål eller en framställan frånchefsöverläkaren i ett LRV-mål.Mindre hårda restriktioner när det gäller att avutredningsskäl förlänga fristen, skulle också sannolikt geutrymme för mera innehållsrika yttranden från åklagaren.Håkan Nordling:Jag skall ge en bild över hur Länsrätten iKronobergs län arbetat med LRV-målen. Länsrätten är istorleksordningen på nittonde--tjugonde plats bland de 24Länsrätterna.I anledning av dessa s.k. psykmål fick vi en ny domartjänst.Senare tillsattes ytterligare en notarietjänst, ochdessutom blev det pengar för en halv biträdestjänst.Länsrätten behandlade knappt 500 LRV-mål. Till detkom ungefär 100 LPT-mål. Det var faktiskt något färre mål än vadvi hade förväntat oss. De knappt 600 målen utgjorde ändå 20%av de inkomna målen i vår länsrätt. Mycket beror påatt antalet skattemål har gått kraftigt ner under de senasteåren.Samtliga patienter genomgick rättspsykiatrisk vård medsärskild utskrivningsprövning. Länsrätten har ännu inte prövatnågot mål med rättspsykiatrisk vård utan särskildutskrivningsprövning. Det kommer ett sådant mål . Deflesta fall vi har prövat gäller sådana patienter som har fåttvård enligt övergångsbestämmelserna.Orsaken till att har så många som 500 LRV-mål är att detfinns en regionklinik för med ca 90 platser, varavdrygt 10 platser är för kvinnor och har hela landet somupptagningsområde. Huvuddelen av våra LRV-mål kommer från denkliniken. Vi uppskattar att ungefär hälften av målen har rört16§ i lagen, dvs. frågan om upphörande av vård. Det är kanskelitet missvisande att det heter upphörande av vård, eftersomvården i de flesta fallen skall fortsätta. Ungefär hälften avfallen har rört permissioner.Vi förberedde ett samarbete medregionkliniken. Det ledde till att Länsrätterna övertogutskrivningsnämndens gamla sammanträdesrum i kliniken.