bet · GG01LU38 · 1993-03-30 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet tre motioner, vari begärsändringar i konsumentkreditlagen i skilda hänseenden, nämligenutökade möjligheter till ränteändring, reglering avmarknadsföring av krediter och reglering av leasingavtal tillprivatkonsumenter.I ärendet har inkommit skrivelser från ,, AB , försäkringsförbundoch trähusfabrikers riksförbund.Vidare har i samband med behandlingen av ärendet en hearingägt rum inför utskottet med företrädare frånJustitiedepartementet, , ,och försäkringsförbund.Utskottet förordar med anledning av en motion (m, s) dels etttillägg i 11§ konsumentkreditlagen som innebär attbostadsinstituten ges möjlighet att bestämma räntan förlångfristiga krediter på villkorsändringsdagen till motsvarandenyutlåningsränta, dels ett tillkännagivande om att en utökadmöjlighet att använda referensränta bör införas.Utskottet avstyrker bifall till de två övriga motionerna. 1992/93:L702 av () vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om reglering av marknadsföring av krediter.1992/93:L708 av Tom och (m, s) vari yrkasatt som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om att 11 § konsumentkreditlagen ändras så attdet principiella förbudet mot fri ändring av räntesatsen utgår.1992/93:L709 av m.fl. (s) vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om lagreglering av leasingavtal tillprivatkonsumenter. InledningUtskottet behandlar i förevarande betänkande tre motioner frånden allmänna motionstiden i vilka det begärs ändringar ikonsumentkreditlagen i olika hänseenden. De i motionerna begärdaändringarna rör frågor om ränteändring, reglering avmarknadsföring av krediter och reglering av leasingavtal tillprivatkonsumenter.I ärendet har inkommit skrivelser från ,, AB , försäkringsförbundoch trähusfabrikers riksförbund.Vidare har i samband med behandlingen av ärendet en hearing ägtrum inför utskottet med företrädare frånJustitiedepartementet, , ,och försäkringsförbund.Utskottet behandlar nedan -- efter en redovisning av allmänbakgrund -- de olika motionsyrkandena under skilda rubriker.Allmän bakgrundRiksdagen beslutade att anta en nykonsumentkreditlag, som trädde i kraft (prop.1991/92:83, bet. LU28, rskr. Syftet med den nya lagen varfrämst att åstadkomma en anpassning till EG:s regelsystem omkonsumentkrediter. Genom denna anpassning har konsumenterna fåttett förstärkt skydd när det gäller de s.k. friståendekrediterna, dvs. lån och andra krediter som saknar direktsamband med ett särskilt köp eller en viss tjänst. Lageninnehåller också regler som begränsar kreditgivarens rätt atthöja räntan under löpande avtal. Förutsättningarna förräntehöjningar skall preciseras i avtalet, och räntan får höjasbara som en följd av vissa slag av kostnadsökningar. Ocksåkreditgivarens möjligheter att säga upp kreditavtalet tillbetalning har inskränkts. Konsumenten har å sin sidarätt att betala sin skuld tidigare än enligt avtalet.Kreditgivaren får inte ta ut någon särskild ersättning avkonsumenten vid förtidsbetalning, utom i de fall när avtaletlöper med bunden ränta. Konsumenten har vidare ett bättre skyddän tidigare i sådana fall då det förekommer flera parter pånäringssidan. Om konsumenten av misstag betalar till felnäringsidkare, får han normalt ändå tillgodoräkna sigbetalningen.Marknadsföring av krediterI motion L702 av () riktas kritik motatt konsumentkreditlagen inte innehåller några klara regler förmarknadsföring av krediter. Enligt motionären kan varken det ikonsumentkreditlagen angivna kravet på god kreditgivningssedeller marknadsföringslagens generalklausul om otillbörligmarknadsföring anses tillräckligt för att hindra oetiskaförfaranden. Kreditgivarna har, enligt motionären, inte visatsådan återhållsamhet och måttfullhet när det gäller erbjudandeav krediter som är önskvärd. Motionären anser att det bör varaförbjudet för kreditgivare att tillhandahålla en handling föransökan eller avtal om kredit utan att mottagaren harefterfrågat krediten. Mot bakgrund av det anförda begärs imotionen att regeringen skall framlägga förslag om tydligaregler för marknadsföring av krediter i konsumentkreditlagen.Utskottet vill med anledning av motionen erinra om att ettmotionsyrkande med samma syfte behandlades av utskottet undervåren 1992 samband med behandlingen av förslaget till nykonsumentkreditlag (se bet. 1991/92:LU28). Utskottetkonstaterade därvid att i den till grund för propositionenliggande departementspromemorian (Ds 1990:84) Nykonsumentkreditlag föreslogs ett sanktionerat förbud mottillhandahållande av ansökningsformulär för kredit i vissasammanhang. Undantag från förbudet föreslogs gälla för det fallatt konsumenten efterfrågade krediten eller tillhandahållandetskedde i lokaler som disponeras av kreditgivaren eller den somförmedlar krediten. Förslaget motiverades främst med behovet avregler för att motverka överskuldsättningen. I propositionenframhöll emellertid föredragande statsrådet att det enligthennes mening inte behövdes några särskildalagstiftningsåtgärder för att motverka överskuldsättning. Ipropositionen anfördes vidare att det föreslagna förbudet mottillhandahållande av ansökningsformulär skulle medföra betydandekonkurrensnackdelar för exempelvis postorderföretag, som har sinhuvudsakliga kundkontakt medelst postbefordran. Nackdelar ikonkurrenshänseende kunde också tänkas uppkomma för svenskakreditgivare i förhållande till utländska kreditgivare.Ytterligare nackdelar med förslaget var enligt propositionen desvårlösta tillämpningsproblem som skulle uppkomma. Slutsatsen ipropositionen blev att det inte borde införas något förbud motatt i vissa sammanhang tillhandahålla ansökningsformulär förkredit.Utskottet delade den i propositionen framförda uppfattningenatt något direkt förbud mot tillhandahållande avansökningsformulär då inte borde införas. Utskottet framhölldock att frånvaron av ett direkt förbud inte innebär att detblir fritt fram för oseriös marknadsföring. I och med att ensärskild regel om näringsidkarens allmänna skyldigheter införsskall näringsidkaren vara skyldig att iaktta "godkreditgivningssed" i sitt förhållande till konsumenten. Häriligger, framhöll utskottet, att kreditgivaren både inför ettkreditavtal och medan avtalet gäller skall handla omdömesgilltoch ansvarsfullt mot konsumenten. Genom kravet på godkreditgivningssed ställs således vissa anspråk också påkreditgivarens marknadsföring. Bestämmelsen bör ses som ensärskild markering av kravet på god sed vid marknadsföring avkrediter vid sidan av det mer generella ansvar som åläggsnäringsidkaren genom regeln om otillbörlig marknadsföring i 2 §marknadsföringslagen. Kravet på god kreditgivningssed får idetta sammanhang anses innefatta att näringsidkaren är skyldigatt iaktta viss återhållsamhet och måttfullhet i sinmarknadsföring. En kredit får exempelvis inte framställas på ettsätt som är ägnat att missleda konsumenten i fråga om deekonomiska konsekvenserna av krediten. Även sådan marknadsföringsom framställer krediten som en helt bekymmersfri lösning påkundens eventuella ekonomiska problem får anses strida mot godsed. Detsamma gäller sådan marknadsföring som lockar kunden attfatta ett oöverlagt beslut om att binda sig för krediten. mening bör ett grundläggande synsätt vidkreditgivning vara att initiativet till att söka kredit skallligga hos konsumenten.Utskottet underströk vidare att marknadsföring av krediter iprincip bör vara neutral, eller med andra ord bör det överlåtasåt konsumenten själv att avgöra i vad mån krediten är förmånligför honom. Det sagda innebär dock inget hinder mot attfördelarna med en kredit jämfört med andra krediter framhålls påett sakligt sätt.Utskottet erinrade också om att marknadsföring som står istrid med god kreditgivningssed ofta torde innefattaotillbörlig marknadsföring enligt 2 § marknadsföringslagen, ochsåledes blir regelsystemet i den lagen tillämpligt. Det innebäratt på talan av kanförbjuda näringsidkaren vid vite att fortsätta medmarknadsföringen i fråga (2 och 5 §§ marknadsföringslagen).Utskottet finner inte nu -- endast efter den nyalagens ikraftträdande -- skäl att frångå sin ovan redovisadeuppfattning och förorda en särskild reglering av marknadsföringav krediter. I den mån den framtida utvecklingen skulle utvisaatt behov av någon sådan reglering föreligger utgår utskottetfrån att regeringen vidtar erforderliga åtgärder. Med detanförda avstyrker utskottet bifall till motion L702.RänteändringGenom den nya konsumentkreditlagen har kreditgivarens rätt atthöja räntan under löpande avtalsperiod begränsats. Enligt 11§skall förutsättningarna för ändringar i räntesatsen anges iavtalet, och räntan får höjas endast som en följd av vissa ilagen angivna händelser, nämligen kreditpolitiska beslut, ökadeupplåningskostnader för kreditgivaren eller andrakostnadsökningar som kreditgivaren inte skäligen kunde förutsenär avtalet ingicks. Vidare är kreditgivaren skyldig atttillämpa avtalsvillkor om ränteändringar på samma sätt tillkonsumentens fördel som till hans nackdel. Dessutom ärkreditgivaren skyldig att underrätta konsumenten om beslutaderänteändringar.I motion L708 av Tom () och ()framhålls att bestämmelsen i 11§ konsumentkreditlagen fått en-- framför allt för bostadsfinansieringen -- olycklig utformningsom i vissa fall leder till ett försämrat konsumentskydd.Anledningen till att konsumentskyddet försämras är enligtmotionärerna följande. använde bostadsinstituten isin bundna utlåning skuldebrev enligt vilka kredittagaren erhöllen kredit med en löptid om i allmänhet 5 eller . Kreditenvar emellertid baserad på en betydligt längre amorteringstid,som vanligen uppgick till 30 eller . Kreditgivarens avsiktvar normalt att vid kredittidens slut förnya krediten. Enförnyelse av krediten skedde på så sätt att kreditgivarenaviserade kredittagaren om att den befintliga krediten skulleupphöra och att kredittagaren hade möjlighet att teckna nykredit. Vid förlängning tecknades nytt skuldebrev och nypantsättning gjordes. Detta system medförde stora administrativakostnader för kreditgivaren och även besvär för kredittagaren.Mot denna bakgrund började instituten att använda en nytyp av skuldebrev. Enligt den nya typen motsvarar kreditenslöptid redan från början den tänkta amorteringstiden, dvs.30--. Räntan för krediten binds för en viss bestämd tid,villkorsperiod, som exempelvis är 2 eller , och dagen för enny sådan period kallas villkorsändringsdag. Påvillkorsändringsdagarna har räntan på krediten anpassats tillden för nyutlåning gällande nivån. Med den nuvarandeutformningen av 11§ råder enligt motionärerna stor osäkerhethuruvida räntesatsen på villkorsändringsdagen kan ändras tillnyutlåningsräntan för motsvarande krediter. Kreditinstituten hardärför ansett sig tvungna att återgå till den tidigare teknikenmed skuldebrev med kortare löptider, vilket medför ökadeadministrativa kostnader och ytterst högre priser förkonsumenterna.Utformningen av 11§ har enligt motionärerna också medförtproblem när det gäller försäkringsbolagens utlåning. Bolagensverksamhet skiljer sig nämligen från övrig utlåningsverksamheteftersom utlåningen inte finansieras med någon egentligupplåning utan bara är ett av flera sätt för bolagen attförvalta eget och försäkringstagarnas kapital. Räntenivånbestäms av alternativa placeringar i statsskuldväxlar ochobligationer. Med en strikt tillämpning av 11§ är det enligtmotionärerna tveksamt om bolagen kan höja räntesatsen för sinutlåning vid ränteändringar på statsskuldväxlar ochobligationer. Denna osäkerhet kan enligt motionärerna leda tillatt försäkringsbolagen inte anser sig kunna tillhandahålla långakrediter till rörlig ränta i fortsättningen. En sådan utvecklingskulle vara olycklig ur konkurrenssynpunkt och till men förkonsumenterna.Sammanfattningsvis anser motionärerna att 11§ har utformatsså att i realiteten en prisreglering har införts på en i övrigtavreglerad marknad, vilket står i strid med lagstiftarensintentioner. Enligt motionärerna bör bestämmelsen utformas såatt det principiella förbudet mot fri ändring av räntesatsenutgår, och i motionen begärs ett tillkännagivande i enlighethärmed.Under utskottets beredning av ärendet har liknande önskemålframförts i skrivelser från , , AB , ochSveriges trähusfabrikers riksförbund.Utskottet tar till en början upp frågan om ränteändring närdet gäller långfristiga krediter för bostadsändamål. Såväl imotionen som i inkomna skrivelser framhålls att osäkerhet råderhuruvida bostadsinstituten på villkorsändringsdagen kanfastställa räntan för krediten till nyutlåningsräntan förmotsvarande form av kredit.Enligt utskottets mening kan en räntehöjning påvillkorsändringsdagen till nyutlåningsräntan för motsvarandekrediter med nuvarande lagreglering göras endast i den mån somnyutlåningsräntan fastställts enbart med hänsyn till ökadeupplåningskostnader eller till andra kostnadsökningar som inteskäligen kunde förutses vid kreditavtalets ingående. Omkreditinstituten däremot genom nyutlåningsräntan också ökat sinmarginal får en motsvarande höjning inte tillämpas påvillkorsändringsdagen för långfristiga krediter.Frågan om möjligheterna att ändra räntan påvillkorsändringsdagen för långfristiga krediter aktualiseradesredan i samband med behandlingen av förslaget till nykonsumentkreditlag med anledning av skrivelser från AB Spintaboch . Utskottet var dock inte då berett att förordanågon särreglering med fri räntesättning påvillkorsändringsdagen för ifrågavarande krediter. Frågan haremellertid nu kommit i ett delvis annat läge. Det har nämligenvisat sig att av rådanderättsläge alltmer återgår till den gällandeskuldebrevstypen med kortare löptider på exempelvis . Idet allt övervägande antalet kreditavtal av denna typ beviljasvisserligen kredittagaren en ny kredit slut, menräntan för den nya krediten kan bestämmas fritt.Enligt utskottets mening är avsikten vid kreditgivning förbostadsändamål i allmänhet att tillgodose ett långfristigtfinansieringsbehov. För konsumenten måste det också varafördelaktigt att redan vid kreditavtalets ingående veta attkrediten beviljas på 30--. Det kan visserligen hävdas atten kredittagare som har en kortare kredit på exempelvis fem århar full frihet att vid avtalstidens slut vända sig till enannan kreditgivare som erbjuder en lägre ränta. För attkredittagaren i den situationen inte skall tvingas att självåterbetala sin skuld måste han dock föreavtalstidens slut ha ansökt om kredit hos en annan kreditgivareoch fått denna beviljad. Samma förhållande råderockså vid en långfristig kredit på 30--om kredittagarensäger upp krediten till villkorsändringsdagen. Mot dennabakgrund kan utskottet konstatera att det förkonsumenten/kredittagaren i praktiken inte skulle innebära någonskillnad ur räntesynpunkt om konsumenten har en kortfristigkredit och vid avtalstidens slut beviljas en ny kredit med friräntesättning eller om konsumenten har en långfristig kredit ochräntan på villkorsändringsdagen bestäms fritt.Utskottet vill också framhålla att ett system med kortfristigakrediter medför ökade administrativa kostnader, bl.a. genom attett nytt skuldebrev skall tecknas och en ny pantsättning skallgöras. Mot bakgrund av det anförda finner utskottet attövertygande skäl talar för att bostadsinstituten nu bör gesmöjlighet att bestämma räntan för långfristiga krediter påvillkorsändringsdagen till samma nivå som tillämpas på nyakrediter av motsvarande slag. Utskottet vill emellertidframhålla vikten av att en kredittagare med långfristig krediti god tid före villkorsändringsdagen underrättas härom ochsamtidigt informeras om att den nya räntan kommer att motsvaranyutlåningsräntan vid den aktuella tidpunkten. Härigenom skullekredittagaren ges en berättigad möjlighet att överväga ett byteav kreditgivare. Den i 13§ konsumentkreditlagen regleradeinformationsskyldigheten innebär visserligen att kreditgivarenskall lämna underrättelse om beslutad ränteändring senast närändringen börjar gälla. Såsom uttalades i specialmotiveringentill sistnämnda bestämmelse i propositionen anger bestämmelsenendast minimiföreskrifter för informationen. Godkreditgivningssed kan i vissa situationer ställa större krav påkreditgivarens informationsskyldighet.Med anledning av motion L708 i nu behandlad del förordarutskottet sålunda ett tillägg i 11§ konsumentkreditlagen avovan redovisad innebörd.När det sedan gäller den i motionen upptagna frågan omränteändring för sådana krediter som försäkringsbolagentillhandahåller till rörlig ränta vill utskottet framhållaföljande.I propositionen med förslag till en ny konsumentkreditlagövervägdes frågan om att anknyta kreditgivaresränteändringsmöjligheter till en referensränta. I den till grundför propositionen liggande departementspromemorian (Ds 1990:94)Ny konsumentkreditlag föreslogs nämligen en regel medobligatorisk referensränta av innebörd att kreditgivare skullefå ändra räntan endast som en följd av förändringar i detallmänna ränteläget, uttryckt i någon referensränta. Medreferensränta avsågs en ränta som kreditgivaren saknarinflytande över, såsom exempelvis diskontot, räntan förstatsskuldväxlar och räntan på statsobligationer. Ipropositionen konstaterades emellertid att starka argument motpromemorieförslaget framförts under remissbehandlingen.Sammanfattningsvis hade därvid anförts att det inte går attbestämma en referensränta på ett sådant sätt att den avspeglarde faktiska upplåningskostnaderna, eftersom kreditinstitutensupplåning sker på olika marknader, såväl inhemska som utländska,i syfte att uppnå så förmånliga upplåningsvillkor som möjligt.Förslaget skulle därmed innebära en ökad ränterisk förinstituten, vilket i sin tur skulle medföra ökade kostnader förkredittagarna. För att undgå ränterisken skulle kreditinstitutentvingas begränsa sin upplåning till enstaka förutbestämdamarknader, vilket skulle leda till dyrare krediter förkonsumenterna. Slutsatsen i propositionen blev att olägenheternamed en obligatorisk referensränta var så stora att förslagetinte borde genomföras. I stället föreslogs denovan redovisade bestämmelsen i 11§. I propositionen framhöllsdock att det står fritt för varje kreditgivare att som ettalternativ erbjuda krediter där räntan knyts till enreferensränta. Om sådana krediter erbjuds och konsumenterna harintresse härav kan denna typ av krediter bli ettkonkurrenskraftigt alternativ.Utskottet kan konstatera att möjligheten för kreditgivare atterbjuda rörliga krediter där räntan knyts till en referensräntaockså måste innefatta en möjlighet att ändra räntan på krediteni samband med ändringar i referensräntan. Den nuvarandebestämmelsen i 11§ torde emellertid begränsa möjligheten tillsådan ränteändring på krediten. Såsom ovan redovisats finns detflera olika räntor som kan användas som referensräntor. Detväsentliga är att det rör sig om räntor som kreditgivaren saknarinflytande över. För exempelvis försäkringsbolag, som saknaregentliga upplåningskostnader, kan det finnas skäl att knyta sinutlåning till en referensränta. En möjlighet att användareferensränta skulle enligt utskottets mening kunna medföra ettökat utbud av krediter till rörlig ränta och således ökakonkurrensen på kreditmarknaden. Utskottet anser också att ensådan möjlighet snarare skulle innebära fördelar än nackdelar urkonsumentsynpunkt. Enligt utskottets mening finns det dock skälatt ytterligare överväga huruvida en uttrycklig regel om rätttill ränteändring vid användning av referensränta bör införas.Utskottet förordar därför att med anledning av motionL708 i denna del som sin mening ger regeringen till känna vadutskottet anfört.Leasing till privatkonsumenterI motion L709 av m.fl. (s) framhållsatt olika former av leasingavtal har vuxit frami konsumentsammanahang. Dessa nya former är, framhållermotionärerna, till sin karaktär att jämställa med kreditköp.De har emellertid inte inordnats under konsumentkreditlagensbestämmelser, och konsumenten står därmed utan det skydd somlagen ger. Detta förhållande är enligt motionärernaotillfredsställande, och behovet av lagstiftning är angeläget.Motionärerna begär därför -- i första hand -- en omedelbarändring i konsumentkreditlagen av innebörd att leasingavtal tillprivatkonsumenter skall betraktas som kreditköp i lagens mening.Om en sådan ändring skulle bedömas mindre lämplig begärmotionärerna att en lag med särskilda bestämmelser om uthyrningav vara till konsumenter övervägs.Utskottet vill med anledning härav erinra om att den år 1988tillsatta leasingutredningen (Ju 1988:01) enligt sina direktiv(dir. 1988:15) skall analysera konsumentskyddsaspekterna vids.k. I direktiven nämns särskilt attutredaren bör belysa gränsdragningsproblemen mellan finansiellleasing och kreditköp. väntas avge sittslutbetänkande under innevarande år. Enligt utskottets meningbör en utvidgning av konsumentskyddet vid leasing anstå iavvaktan på leasingutredningens arbete. Motion L709 bör såledesinte föranleda någon ytterligare åtgärd. beträffande marknadsföring av krediteratt avslår motion 1992/93:L702,2. beträffande ränteändringatt med anledning av motion 1992/93:L708 delsantar det av utskottet i bilaga 1 framlagda förslaget tilllag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830), dels somsin mening ger regeringen till känna vad utskottet anförtom referensränta,3. beträffande leasing till privatpersoneratt avslår motion 1992/93:L709.Stockholm den 30 mars 1993På lagutskottets vägnarMaj-Lis LööwI beslutet har deltagit: (), HolgerGustafsson (kds), Per Stenmarck (m), (), OweAndréasson(s), (), (),(), (), (),(), (nyd), (), () och Per tillLag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830) Härigenom föreskrivs att 11 § konsumentkreditlagen(1992:830) skall ha följande lydelse.Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 11 §Förutsättningarna för ändringar i räntesatsen skall anges iavtalet.Räntesatsen får Räntesatsen fårändras till konsumentens ändras till konsumentensnackdel endast i den nackdel endast i denutsträckning som det utsträckning som detmotiveras av kreditpolitiska motiveras av kreditpolitiskabeslut, ökade beslut, ökadeupplåningskostnader för upplåningskostnader förkreditgivaren eller andra kreditgivaren eller andrakostnadsökningar som kostnadsökningar somkreditgivaren inte skäligen kreditgivaren inte skäligenkunde förutse när kunde förutse näravtalet ingicks. Vid kredit för bostadsändamål med en sammanlagd löptid av och med en ränta som är bunden under viss del av avtalstiden, , har dock kreditgivaren, om han har gjort förbehåll om det i avtalet, rätt att vid utgången av en sådan del av avtalstiden ändra räntan så att den motsvarar den ränta som kreditgivaren allmänt tillämpar för nya krediter av motsvarande slag.Kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor omränteändringar på samma sätt till konsumentens förmån som tillhans nackdel.Denna lag träder i kraft . Äldre föreskriftergäller dock i fråga om kreditavtal som har ingåtts föreikraftträdandet.