bet · GH01JuU4 · 1993-10-26 00:00:00 — I -90 (SOU 1992:61) Ettreformerat åklagarväsende, i Telelagsberedningens betänkande(SOU 1992:70) Telelag och i betänkande(SOU 1992:110) Information och den nya InformationsTeknologinhar också föreslagits vissa ändringar i reglerna om beslag ochhusrannsakan.År 1991 beslutade regeringen (dir. 1991:52) om en översyn avden rättsliga regleringen av polisens befogenheter för attförhindra brott och på annat sätt upprätthålla allmän ordningoch säkerhet, innefattande bl.a. polislagens bestämmelser omkroppsvisitation och husrannsakan. Utredningen tog namnetPolisrättsutredningen.I tilläggsdirektiv (dir. 1993:33) gavregeringen i uppdrag att se över behovetav att ändra regler om beslag, husrannsakan,kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Detta skedde mot bakgrundbl.a. av att kritik framförts som tyder på att reglerna i dagantingen kan anses svårtillämpade eller inte tillräckligtbeaktar moderna förhållanden. Bl.a. har ombudsmän,pekat på behov av enöversyn av reglerna. Kritik har också, särskilt från polishåll,framförts mot att tvångsmedelsreglerna i vissa fall fått enalltför restriktiv tolkning, vilket enligt polisen varit tillmen för en effektiv brottsbekämpning. Översynen, som i principinte skall omfatta de delar som varit föremål föröversyn, skall bl.a. ta upp regelsystemet vid hävande av beslagoch rekvisitet skälig misstanke vid husrannsakan.Polisrättsutredningen lade fram ett delbetänkande,SOU 1993:60, och fortsätter nu sitt arbete, i enlighet medtilläggsdirektiven, med reglerna i RB om beslag, husrannsakan,kroppsvisitation och kroppsbesiktning samt de regler ipolislagen som har nära samband med dessa. Utredningens uppdragberäknas vara slutfört senast den 1 december 1994.Genom det pågående utredningsarbetet och ovannämndaproposition får motionsönskemålen i motionerna Ju219, Ju704,Ju706, Ju707, Ju846 och K22 i nu aktuella frågor ansestillgodosedda, och utskottet avstyrker därför bifall till dem.Med hänsyn till beredningsläget avstyrker utskottet även bifalltill motion Ju812.HäktningI motion Ju712 (nyd) förordas en utvidgning göra det möjligt att, ej blotttillfälligt, frihetsberöva en misstänkt i avvaktan på utredningom lämplig påföljd för denne.De tre häktningsgrunder som finns är risk för avvikande,försvårande av utredningen eller återfall i brott. Enförutsättning är att det är fråga om ett brott för vilket ärföreskrivet fängelse eller däröver.Vid beslut om häktning brukar rätten också fatta beslut om denpersonutredning som skall göras i målet så att denna utredningskall vara klar till huvudförhandlingen. Det finns alltså medden ordning som gäller möjlighet att tillhuvudförhandlingen få in de uppgifter som behövs för att kunnabestämma lämplig påföljd, om den tilltalade skulle befinnasskyldig.Någon anledning att utvidga häktningsgrunden på det sätt somföreslås i motionen finns inte. Utskottet avstyrker bifall tillmotion Ju712.I sammanhanget vill utskottet dock erinra om möjligheten attmed stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vårdav unga (LVU) omhänderta ungdomar för utredning. Till den fråganåterkommer utskottet nedan.NämndemänI två motioner tas frågor om nämndemän upp.I motion Ju420 (nyd) anförs dels att det behövs en jämnareålderssammansättning bland nämndemännen och att en åldersgränsvid bör införas, dels att nämnden i ungdomsmål bör beståav nämndemän eller i vart fall av en majoritet avungdomar. I motion Ju710 (nyd) begärs en utredning angåendesättet att utse nämndemän.Utskottet har vid många tillfällen behandlatfrågor om ersättning till och rekrytering av nämndemän, senast iårets betänkande om anslag till rättshjälp (JuU26). Utskottethar också betonat vikten av lekmannamedverkan idömandet och betydelsen av att få en mer allsidig sammansättningav nämndemannakåren (se JuU 1984/85:25, 1989/90:JuU24,1990/91:JuU27 och 1991/92:JuU19 med där gjorda hänvisningar).I utskottets budgetbetänkande angående anslag till rättshjälpm.m. (1990/91:JuU27) anförde utskottet bl.a. attbegränsningen av arvodet till nämndemännen medförde svårigheteratt få till stånd den allsidiga sammansättning som utskottetflera gånger tidigare efterlyst. Utskottet fann dettaotillfredsställande och ville därför ha en översyn aversättningsnormerna. Detta gav som sin meningregeringen till känna. () har därefter påregeringens uppdrag utarbetat en rapport (1992:4) med enredovisning och analys av olika faktorer som påverkarrekryteringen och sammansättningen av nämndemannakåren. Avrapporten framgår bl.a. att kvinnor och unga ärunderrepresenterade och att samhällsvetenskapligt ochadministrativt verksamma personer är överrepresenterade. Detframgår vidare att det främst är tre faktorer som påverkarrekryteringen, nämligen valsystemet,tjänstgöringsförhållandena och ersättningsnormerna.Enligt DV:s bedömning är det valsystemet som är denutslagsgivande faktorn. Valsystemet innebär att nämndemännenrekryteras från en begränsad krets. är det endast ettfåtal nämndemän som skall utses inom kretsen. Av rapportenframgår att de rekryterande organen upplever en viss konfliktmellan lagens krav på en allsidig sammansättning och den djuptrotade uppfattningen att en nämndeman bör besitta en visserfarenhet och helst även ha en del specialkunskaper inomdomstolens målområde. Ett ytterligare förhållande som försvårarrekryteringen är att nämndemannauppdraget uppfattas ömsom somett hedersuppdrag med hög status och ömsom som etticke-politiskt uppdrag med låg status. Detta får till följd attäldre nämndemän ogärna avgår och att yngre politiskt aktivapersoner ogärna åtar sig uppdraget.Beträffande nämndemännens tjänstgöringsförhållanden gör DV dendistinktionen att dessa inte har lika stor betydelse förrekryteringen av nämndemän som för sammansättningen av nämndernai praktiken. Yngre yrkesverksamma nämndemän har av naturligaskäl svårt att åta sig mer tidskrävande mål eller att tjänstgöramed kort varsel.Vad avser ersättningsnormernas betydelse för rekryteringen avnämndemän konstateras att denna har ökat i takt med det stigandemissnöjet med ersättningarnas storlek. Om ersättningsnormernainte ändras finns det enligt DV:s bedömning stor risk attyrkesverksamma nämndemän avsäger sig sina uppdrag och att detblir svårare att rekrytera sådana nämndemän som förlorarekonomiskt på uppdraget. DV anser också att ändradeersättningsnormer i viss utsträckning skulle kunna påverkanämndemannakårens sammansättning vad avser yrken i riktning motstörre allsidighet, även om ersättningsnormerna i detsammanhanget är en mindre tungt vägande faktor än valsystemet.I årets betänkande om anslag till rättshjälp m.m. behandladeutskottet bl.a. ett flertal motioner (s) med önskemål om höjningav nämndemännens ersättning. Utskottet uttalade då att behovfinns av förbättrad ersättning till nämndemännen menkonstaterade att det saknas ekonomiskt utrymmeför detta (1992/93:JuU26 s. 20).Tidigare undersökningar har visat att nämndemannakåren varitmarkant äldre än befolkningen i övrigt (se Ds Ju 1981:20Nämndemännens tjänstgöringsförhållanden m.m., DV Rapport 1986:4och DV Rapport 1989:2). avskaffades den övreåldersgränsen, , för valbarhet till nämndemannauppdrag(prop. 1987/88:138, JuU38). nyvaldes samtliganämndemän med tillämpning av de nya bestämmelserna.Av ovannämnda DV Rapport 1989:2, Nämndemannakårenssammansättning, framgår att nämndemännen fortfarande vargenomsnittligt betydligt äldre än befolkningen i övrigt och attgruppen äldre nämndemän, , dessutom hade blivit äldreefter 70-årsgränsens avskaffande. De nyvalda nämndemännen vardock väsentligt yngre än den totala nämndemannakåren. DVkonstaterade att förutsättningar hade skapats för en bredarerekrytering till nämndemannauppdraget genom de ändrade reglernaför val av nämndemän. Enligt DV fanns dock en viss tröghet isystemet genom att många äldre nämndemän valde att kvarstå viden neddragning av antalet nämndemannaplatser.Av 1992:4, Rekrytering av nämndemän -- Förslag tillnya ersättningsnormer, framgår att en viss breddning avåldersfördelningen inom nämndemannakåren har skett underperioden --1992, även om det är fråga om mycket småförändringar. Nämndemannakåren har totalt sett blivit någotyngre. Dock noteras att undersökning visar enväsentligt lägre andel nyutsedda nämndemän i den yngstaåldersklassen och en klart högre andel nyutsedda nämndemän i deäldsta åldersklasserna jämfört med förhållandena vid 1989 årsundersökning. Den tidigare tendensen mot en föryngring haralltså mattats. När det gäller de äldre nämndemännen harnämndemannakåren dock blivit mer representativ jämfört medbefolkningen som helhet. Andelen nämndemän uppgick år1990 till , vilket i stort sett överensstämde medmotsvarande andel av befolkningen som var 24 %.Regeringen tillsatte en utredning, Domstolarnaoch domarnas ställning inför 2000-talet (dir. 1993:47). Enligtdirektiven skall utredningen kartlägga behovet av att stärkadomarnas ställning och lämna förslag till inriktning av detfortsatta utredningsarbetet. Som exempel på frågor som äraktuella i sammanhanget nämns bl.a. nämndemännens ställning.Enligt direktiven skall utredningen förutsättningslöst granskadet . En fråga som därvid börbelysas är möjligheten att utse nämndemän på annat sätt än genomdirekta val av politiska församlingar. Utredningen skallredovisas före utgången av juni 1994.Det pågående utredningsarbetet bör avvaktas, och utskottetvill för sin del framföra att också frågan om en övreåldersgräns för nämndemän på nytt bör aktualiseras. Utskottetförutsätter att detta sker utan någon särskild åtgärd frånriksdagens sida. Utskottet avstyrker bifall till motion Ju420 idenna del och till motion Ju710.Beträffande frågan om nämndens sammansättning i ungdomsmålvill utskottet erinra om bestämmelsen i 10 § lagen (1964:167)med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) varistadgas att om det i ett mål mot den som inte fyllt finnsanledning att döma till annat än böter så skall för tjänstgöringföreträdesvis anlitas nämndemän med insikt och erfarenhetbeträffande vård och fostran av ungdom.Ungdomsbrottskommittén föreslår i sitt betänkande (SOU1993:35) Reaktion mot ungdomsbrott bl.a. att nämnd alltid skallingå i rätten när ett ungdomsmål avgörs och att det i nämnden,om hinder inte möter, skall ingå åtminstone en nämndeman som harsärskild insikt och erfarenhet beträffande vård och fostran avungdom. En liknande ordning föreslås för handläggningen avungdomsmål i hovrätten.Det pågående beredningsarbetet bör avvaktas. Utskottetavstyrker bifall till motion Ju420 i denna del.Barn och ungdomarUppgift ur polisregistretI motion Ju217 (s) anförs att möjlighet saknas för socialnämndatt få uppgift ur polisregistret när socialnämnden utrederfrågan om ett barn skall omhändertas med stöd av lagen (1990:52)med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU).I sekretesslagen (1980:100) finns bestämmelser omtystnadsplikt i det allmännas verksamhet och om förbud mot attlämna ut allmänna handlingar. Sekretesslagen slår fast principenatt sekretess gäller även mellan myndigheter. Deintressekonflikter som kan uppkomma mellan sekretessintressena åena sidan och myndigheternas informationsbehov å den andra sidanhar lösts genom bestämmelser i 14 kap. sekretesslagen omundantag från sekretessen. Enligt 14 kap. 1 § hindrarsekretessen inte att uppgifter lämnas till en annan myndighet,om uppgiftsskyldighet följer av en lag eller en förordning.Sekretesslagen hindrar inte heller myndigheterna från attutväxla uppgifter i situationer där intresset av att uppgifternalämnas ut har företräde framför det intresse som sekretessenskall skydda (14 kap. 3 §).Föreskrifterna i 14 kap. gäller dock inte i fråga om sekretesssom regleras i 7 kap. 17 § sekretesslagen. Enligt sistnämndalagrum gäller sekretess i verksamhet som avser förande av elleruttag ur allmänt kriminalregister eller polisregister föruppgift som har tillförts registret. Om utlämnande av sådanuppgift gäller i stället vad som är föreskrivet i lag om sådanaregister och i förordning som har stöd i sådan lag.Enligt 21 § polisregisterkungörelsen (1969:38) meddelarpolisstyrelse utdrag ur polisregister påframställning av socialnämnd bl.a. i ärende som rör åtgärderenligt LVU.Den möjlighet som efterlyses i motionen finns således redanenligt gällande lagstiftning. Utskottet avstyrker bifall tillmotion Ju217.Handläggningen av mål om barnI motion Ju708 (s) föreslås att frågor om omhändertagande avbarn enligt LVU och frågor om överflyttande av vårdnad enligtföräldrabalken (FB) skall handläggas vid endast en domstol ochinte som av förvaltningsdomstol resp. av allmän domstol.Domstolsutredningen har i sitt betänkande (SOU 1991:106)Domstolarna inför 2000-talet ingående behandlat frågan omarbetsfördelningen mellan de allmänna domstolarna och deallmänna förvaltningsdomstolarna. I anslutning tillmotionsönskemålet vill utskottet nämna att Domstolsutredningenbl.a. föreslagit att verkställigheten av avgöranden om vårdnadoch umgänge med barn skall handläggas av tingsrätterna i ställetför av länsrätterna. Härigenom skulle tingsrätten komma attbesluta även om verkställigheten av nyssnämnda beslut, vilketligger i linje med motionsönskemålet. Domstolsutredningensförslag har remissbehandlats och är föremål förfortsatt beredning.Regeringen har genom beslut tillsatt enkommitté med uppgift att bl.a. utreda frågan om handläggning avvårdnadstvister (dir. 1993:120).Det fortsatta beredningsarbetet bör avvaktas. Utskottetavstyrker bifall till motion Ju708.UngdomsdomstolI motion Ju421 (nyd) föreslås en utredning omförutsättningarna för en särskild ungdomsdomstol där ungdomartjänstgör som domare, åklagare och försvarare i ungdomsmål.Utskottet anser för sin del att brottmålsprocessen, i likhetmed andra processer, ställer särskilda krav på aktörerna. Detkan således inte komma i fråga, särskilt inte i ungdomsmål, attfrångå kraven på utbildning och kompetens hos domare, åklagareoch försvarare. Motion Ju421 bör enligt utskottets mening inteföranleda någon åtgärd från utskottets sida, och den avstyrks.Frihetsberövande av ungdomarI motion Ju836 (nyd) anförs att det bör finnas möjlighet attfrihetsberöva ungdomar i avvaktan på utredning om lämpligaåtgärder. I motionen framhålls vidare vikten av att samordnarättsväsende och socialtjänst. I motion Ju846 (s) anförs attansvaret för ungdomar som begår brott skall ligga påsocialtjänsten och inte hos kriminalvården.Motioner gällande frihetsberövande av ungdomar har utskottetbehandlat tidigare (1987/88:JuU36 s. 23,1989/90:JuU29 s. 23, 1990/91:JuU19 s. 14, 1991/92:JuU24 s. 16och 1992/93:JuU24 s. 13--14). Utskottet har därvid avstyrktbifall till motionerna, dels med hänvisning till de möjlighetersom finns i LVU till omhändertagande och övervakningoch kontroll av den unge, dels till Ungdomsbrottskommitténspågående arbete med en översyn av det allmännas insatser vidbrott av unga.Ungdomsbrottskommittén överlämnade sitt betänkande(SOU 1993:35) Reaktion mot ungdomsbrott, Del A. Kommitténshuvuduppgift har varit att undersöka om den nuvarandefördelningen av uppgifter mellan ochrättsväsendet är väl avvägda när det gäller de ungalagöverträdarna och om samordningen mellan myndigheterna kanförbättras. Kommittén har därvid bl.a. haft till uppgift att seöver frågan om det är möjligt att åstadkomma snabbareingripanden vid brott av unga och att överväga behovet avändring av reglerna om häktning och bestämmelserna om omedelbartomhändertagande enligt LVU.Kommittén anför i sitt betänkande att det inte finns någotbehov av att generellt öka möjligheterna till frihetsberövandeav unga som är misstänkta för brott. Däremot anser kommittén attdet finns ett behov av att utöka möjligheterna tillfrihetsberövande av unga lagöverträdare i åldern 15--som,, begår brott i storomfattning, dvs. när det finns risk för fortsatt brottsligverksamhet. Enligt kommittén bör man dock inte införa ett av ungdomar utan i stället anpassahäktningsreglerna efter de ungas särskilda förhållanden.Kommittén föreslår att den som har fyllt 15 men inte skallfå häktas om det finns särskilda skäl för häktning på grund avrisk för fortsatt brottslig verksamhet. krävs "synnerligaskäl" enligt 7 § LUL. För att häktning skall få ske vidflyktfara och kollusionsfara skall alltjämt krävas synnerligaskäl. Det krav som ställs upp i 24 kap. 4 § RB på att det skallvara uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas påannat sätt för att häktning skall få ske, föreslås stå kvaroförändrat. Blir den unge t.ex. omhändertagen enligt LVU ochplacerad på särskilt ungdomshem, föreligger regelmässigtbetryggande övervakning. För att undvika skadliga följder avfrihetsberövandet föreslås den utvidgade möjligheten tillhäktning bli kombinerad med en föreskrift att den unge, om intesynnerliga skäl föreligger, under verkställigheten avhäktningsbeslutet skall vara placerad på ett särskiltungdomshem.När det gäller samordning mellan rättsväsende och socialtjänstanförs i betänkandet bl.a. att samarbetet mellan myndigheterna,främst mellan polis och socialtjänst, måste förbättras.Utredningen föreslår att det vid alla polismyndigheter skallfinnas speciellt avdelade polismän som är ansvariga och särskiltlämpade för arbetet med unga lagöverträdare och att det vidvarje åklagarmyndighet bör finnas särskilda åklagare somhandlägger mål mot unga lagöverträdare med särskild kompetensför uppgiften. Vidare föreslås att särskilda ungdomshandläggareinom avdelas för arbetet med de ungalagöverträdarna och att de om möjligt ingår i en centralungdomsgrupp. Det föreslås också att det i LUL införs enbestämmelse om att polisen genast skall underrätta socialnämndennär någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för ettbrott på vilket kan följa fängelse.Ungdomsbrottskommitténs betänkande är föremålför remissbehandling. Remisstiden utgår den 30 november 1993.Den fortsatta beredningen bör avvaktas. Utskottet avstyrkerbifall till motion Ju836 i nu aktuella delar.Beträffande frågan om ansvaret för ungdomar som begår brottkonstaterar kommittén att har det övergripandeansvaret för barn och ungdom som far illa och riskerar attutvecklas ogynnsamt. Kommitténs uppfattning är dock attsocialtjänstens roll som en hjälpande och stödjande instans börrenodlas i största möjliga utsträckning. Kommittén anser därföratt överlämnande till särskild vård inom inteskall vara en straffrättslig påföljd utan ersättas medvillkorlig dom och skyddstillsyn, vilka påföljder särskilt skallanpassas för ungdomar och i vissa fall förenas med föreskrift omsamhällstjänst, samt med en ny tidsbestämd påföljd benämndsärskild tillsyn. Kommittén föreslår således att stadgandet i 31kap. 1 § BrB om överlämnande till vård inom skallupphävas. Kommittén betonar dock att socialnämndens ovannämndaövergripande ansvar skall ligga fast även om ingripanden motbrott skall vara en uppgift för rättsväsendet.När det gäller brottslig verksamhet som särskild indikationför att vård skall få beslutas enligt 3 § LVU föreslås dettillägget att ett brott för vilket den unge är delgivenmisstanke inte får läggas till grund för tvångsvård enligt LVUså länge förundersökning pågår eller misstanken annars ärföremål för prövning.Som ovan angivits bör det fortsatta beredningsarbetetavvaktas. Utskottet avstyrker bifall till motion Ju846 i dennadel.Åklagarens bevisbördaI motion Ju829 (nyd) anförs att åklagarens bevisbörda påsenare år blivit för stor och att åklagarens bevisbörda därförmåste minskas.I motionen ges olika förslag till hur denna minskning avbevisbördan skulle kunna gå till. Bl.a. föreslås attmålsägandens uppgifter skall tillmätas ett större bevisvärde äni dag, att målsäganden och den tilltalade skall höras under edoch att domstolen skall vara mer aktivt utredande. I vissa fallbör man också, enligt motionen, låta den tilltalade bevisa sinoskuld, t.ex. i vissa rattfyllerimål och i mål angående häleri.Även i motion Ju638 (nyd) framförs uppfattningen om omvändbevisbörda i rattfyllerimål.Utskottet behandlade frågan om åklagarens bevisbörda underhösten 1992 i betänkandet om processrättsliga frågor,1992/93:JuU6, s. 6--7, till vilket här hänvisas. Utskottetavstyrkte då, främst med hänvisning till principen om den friabevisprövningen, bifall till liknande motionsyrkanden. Utskottethar nu ingen annan uppfattning än den som där redovisades.Utskottet avstyrker bifall till motion Ju829 och till motionJu638 i denna del.MålsägandefrågorI fyra motioner, Ju302 (nyd), Ju821 (nyd), Ju830 (nyd) ochJu831 (nyd), tas frågor om målsägandens ställning upp.I motionerna anförs att målsägandens ställning på olika sättmåste stärkas. Bl.a. föreslås att brottet skall ses som en sak iförsta hand mellan förövaren och offret och att målsäganden påsamma sätt som en åklagare skall ha rätt att föra talan infördomstol. Det föreslås vidare att det i RB införs en bestämmelseom att målsäganden skall mötas med medkänsla och förståelse.I RB stadgas att det är allmän åklagare som för talan om brottsom hör under allmänt åtal. Under allmänt åtal hör alla brottsom inte uttryckligen är undantagna därifrån. Vissa brottfordrar angivelse av målsäganden. Om åklagaren beträffande ettsådant s.k. angivelsebrott beslutar att inte väcka åtal harmålsäganden rätt att själv väcka åtal, s.k. enskilt åtal.Om en åklagare har väckt allmänt åtal har målsäganden rätt attbiträda åtalet och han har också rätt att i högre rätt fullföljatalan. Om åklagaren lägger ner det allmänna åtalet harmålsäganden rätt att överta åtalet. En målsägande har också rättatt väcka talan om ansvar för vissa brott, t.ex. förtal ochförolämpning. Regleringen finns i 20 kap. RB.Utskottet som inte finner skäl att initiera någon ändring avovanstående regler avstyrker bifall till yrkandena i motionernaJu302, Ju821 och Ju831 i dessa delar.FN har i en rapport, ofJustice for Victims of Crime and Abuse of , Report of theThird Committee A/Res/40/881, angivit vilka grundlägganderättsprinciper som skall gälla för brottsoffer. Däri sägs bl.a.att offer bör behandlas med medkänsla och respekt och att deskall ha rätt till rättsordningens skydd och få gottgörelse påett snabbt, rättvist och lättillgängligt sätt.Justitiedepartementet har i promemorian (Ds 1993:29)Brottsoffren i blickpunkten kartlagt behovet av ytterligareinsatser för brottsoffer och föreslagit vissa åtgärder för attstärka brottsoffrens ställning.I promemorian behandlas bl.a. målsägandens ställning underförundersökning och rättegång. Enligt promemorian bör reglernaom målsägandens deltagande i rättegångar inte ändras utan andravägar bör sökas för att stärka dennes ställning i processen. Härföreslås bl.a. ökat personligt stöd och juridisk hjälp ochinformation.I promemorian anförs vidare bl.a. att krav på målsäganden omett större aktivt deltagande i processen kan upplevas som enytterligare påfrestning i en redan svår situation. Promemorianhar remissbehandlats och förslagen har presenterats i enlagrådsremiss.Ärendets fortsatta beredning bör avvaktas. Utskottet avstyrkerdärför bifall till motionerna Ju821 och Ju830 i nu aktuelladelar.I sammanhanget kan nämnas att regeringen lagt fram enproposition (1993/94:26) i vilken föreslås bl.a. en utvidgningav rätten till målsägandebiträde.När det gäller önskemålet om att brottet skall ses som en sakmellan förövaren och offret har utskottet avslagitmotioner med liknande innehåll (1993/94:JuU25). Utskottetavstyrker bifall till motion Ju821 även i denna del.Att målsäganden skall bemötas med medkänsla och respekt är ensjälvklarhet. Något behov av att i RB särskilt ange hurmålsäganden skall bemötas finns dock inte. Utskottet avslårmotion Ju821 i denna del.Anonymitet för vittnenI motion Ju714 (nyd) anförs att vittnen och andrauppgiftslämnare bör få vara anonyma inför den tilltalade i målsom gäller allvarlig brottslighet, t.ex. narkotikabrott ochterrorism.Frågan om anonymitet för vittnen och målsägande behandladesutförligt av utskottet i betänkandet omprocessrättsliga frågor, 1992/93:JuU6 s. 7--10, till vilket härhänvisas.