bet · GG01SoU16 · 1993-02-25 00:00:00 — "Han avslutar så här, alltså skrivet 1946: "Kanske behöver vijust nu stryka under frihetskravet. Det är människornas krav attinte bara ha en mätt mage utan också ha hjärna, där detmänskliga kan få blomma fram, såsom förnuft, skönhet, personligtskapande. Det gäller att befria sig även från den andligaträldomen och inte behöva bli likriktad och standardiserad utanatt erövra den stora lyckan att vara en frimänniska i en fri värld. "Det här får vara ett gemensamt uttryck för vad vi isocialutskottet också vill skall känneteckna de äldre i vårtland framöver. Med detta hälsar jag er alla än en gång hjärtligtvälkomna.Kerstin : Herr ordförande! Jag vill inleda mednågra ord om uppläggningen av uppföljning ochutvärdering av ÄDEL-reformen. Den kan delas in i tre delar. Denförsta är en nationell uppföljning, som bygger på vissarikssiffror hämtade från den ordinarie statistiken, med särskildbelysning av vissa nyckeluppgifter såsom verksamhetenskostnader, prestationer, i bästa fall kanske produktivitet ochresultat. Den andra delen består av temastudier. Vi har intevalt alla ämnen ännu, men några som är planerade är: en studieav de samhällsekonomiska konsekvenserna av reformen,kvalitetsstudier särskilt inom hälso- och sjukvård, hurlandstingen påverkas av patienters och anhörigas inflytande ochvalfrihet m.m. Den tredje delen är en lokal utvärdering. Vi harpå två, snart tre, orter i landet samlat representanter för ettantal kommuner och landsting för att följa utvecklingen mera medtanke på de mjuka faktorerna. Vad vi bl.a. hoppas få ut ärsignaler och effekter som vi inte hade räknat med från början.Socialstyrelsen skall avge en rapport varje år.Vid sidan av uppföljning finnsBetalningsansvarskommittén, som är mer fokuserad påbetalningsansvaret. Den inrättades för att framför allt följaupp det ekonomiska incitamentet, som ju beslutade omoch som är relativt nytt inom verksamhet. Man varorolig för att det kunde få drastiska effekter, och därför villeman följa upp det särskilt.I övrigt vill jag bara framhålla att det naturligtvis pågårannan forskning och utvärdering av reformen -- på högskolor, ikommuner, länsstyrelser, landsting osv.Beträffande resultaten kan jag säga att ett allmänt intryck äratt genomförandet gått relativt smärtfritt och atterfarenheterna är förhållandevis positiva. Jag måste verkligenbetona att det här till största delen grundar sig på sådant somhar sagts vid studiebesök, telefonsamtal, i samband med deenskildas klagomål till länsrätten, i kommuner och landsting isamband med deras frågor riktade till styrelsen ochcentralorganisationer av olika slag. Det är alltså inte på någotsätt bevisat, men det verkar ändå som om det åtminstone på ytanhar varit relativt framgångsrikt . Detta får man ställai relation till att man på flera håll hade väntat sig ettväldigt dåligt utfall.Det finns dock vissa punkter där det inte varit riktigt likasmärtfritt och där vi måste följa upp verksamheten särskiltnoga. Det första gäller patienter och anhöriga. Där vill jagegentligen bara säga att vi inte vet någonting . Det finnsväldigt litet att jämföra med när det gäller patienters ochanhörigas uppfattning om vården. Det man har fått veta sägerkanske inte så mycket om ÄDEL-reformen som om läget över huvudtaget. Styrelsen har försökt göra intervjuer med patienter ochanhöriga för att få deras syn på betalningsansvaret. på att de patienter det rörde sig om var i väldigt dåligtskick.Kvaliteten på kommunernas hälso- och sjukvård är en annanviktig fråga som vi måste följa upp. Där finns vissa tecken påatt kommunerna ännu inte riktigt fattat att de också har ettansvar för sjukvårdsinsatser.Så till volymanpassningen. Vad händer i landstingen när en såstor del av deras intäkter försvinner? Hur förmår man anpassavolymen på verksamhet i förhållande till detta? Det är frågorsom landstingen har att lösa.Provisoriska lösningar: Vi har fått en del rapporter om attkommuner har inrättat provisoriska slussar, väntehem, man haröppnat ålderdomshem som tidigare lagts ner på grund av att deansetts vara för dåliga osv. som provisorium för att ta hand ommedicinskt färdigbehandlade. Alla är inte dåliga utan det finnsen del som är bra. En fråga är om dessa provisorier blirpermanenta eller om de ersätts av bättre lösningar på sikt.Mycket administration har det också sagts bli. Ytterligare enfråga är om de psykiskt sjuka kommer att bli eftersatta,eftersom det inte finns något betalningsansvar för den gruppenpatienter.Staten anslog till kommuner som ävenskulle komma landstingen till del för att utbilda och informerapersonal inför genomförandet av reformen. Medlen skulle gå tillpersonal som redan var anställd i kommunen, personal som skulleöverföras till kommunen och berörd personal inom . Vihar gjort en uppföljning och kan se att av de anslagna medlen har använts och att avkommunerna har mer än hälften av utbildningsinsatserna kvar. Åandra sidan stämmer detta mycket väl med den utbildning somkommunerna hade planerat, så allt går efter ritningarna. Allakommuner har också planer på utbildning. Vad man däremot kanifrågasätta är den ringa utsträckning i vilken utbildningenförekommit före genomförandet av reformen.Landstingspersonalen har i mindre utsträckning än vad mankunde vänta sig fått del av utbildningsinsatserna . I av kommunerna hade inte personal från landstingenslångtidssjukvård eller psykiatriska vård deltagit iutbildningen. I hade inte personal från landstingensprimärvård deltagit.Betalningsansvaret för den somatiska akutsjukvården ochgeriatriken tänkte jag kommentera något.Betalningsansvarskommittén gjorde en indikativenkätundersökning riktad till kommuner och landsting i landetför att få ett slags förstahandssignal om deras intryck avreformen. gjorde också en inventering avantalet medicinskt färdigbehandlade och jämfördematerialet med siffrorna . Antalet medicinsktfärdigbehandlade har halverats. Den tid under vilken man sommedicinskt färdigbehandlad vårdas på sjukhus har också minskat.Numera ligger av de medicinskt färdigbehandlade inomsomatisk akutsjukvård kvar på sjukhuset än envecka.I enkät, som måste tas med en nypasalt, uppger av kommunerna att de har ökat sina särskildaboendeformer och som en direkt följd av att man tarhem de medicinskt färdigbehandlade från sjukhusen. avlandstingen uppger att de har minskat antalet vårdplatser. Vivet ingenting om volymerna, men ett allmänt intryck är attplatserna inom landstingen har minskat i antal i lägre takt änantalet patienter.Den gemensamma vårdplaneringen, som ju är själva nyckeln tillkvaliteten, uppges både från kommunalt och frånlandstingskommunalt håll fungera relativt väl. Ett problem ärdock att ansvaret för att upprätthålla planeringen när det tartid är oklart. Det uppstår luckor i planeringen.Begreppet medicinskt färdigbehandlad finns det mångadiskussioner om. Det var stora problem i början, men verkardet ha blivit lugnare. Ett allmänt intryck är att diskussionernanumera mera handlar om vem som skall betala vad av landsting ochkommuner än om var den enskilda patienten skall vårdas.Regelverket klagar många på. Vid en närmare granskning visardet sig att det är de lokala reglerna som anses väldigtbetungande.Provisoriska lösningar har jag nämnt tidigare.Så några ord om särskilda boendeformer, närmare bestämt detstimulansbidrag som utgår till kommuner och landsting ochenskilda vårdgivare. 2 miljarder skall fördelas under fem årstid. Det går till gruppbostäder för åldersdementa, psykisktutvecklingsstörda, psykiskt och fysiskt långtidssjuka och gamlalångtidssjuka. betalar ut bidraget och gjorde ijuni 1992 en sammanställning utifrån ansökningarna 1991.Bidraget betalas alltså ut året efter det att hemmet har tagitsi bruk. 675 ansökningar hade behandlats. Av dem hade bidragbeviljats i av fallen. Avslagen gällde oftast boendeformersom hade för låg standard eller där för många bodde på sammaplats. Bidraget gick i av fallen till kommunerna, i avfallen till enskilda. Totalt har 18 enskilda vårdgivare fåttbidraget. Gruppboende för åldersdementa stod för , psykisktutvecklingsstörda för och psykiskt sjuka för , dvs.ungefär 30 boendeenheter.Om man ser närmare på gruppbostäder för åldersdementa kan mankonstatera att av dem hade en standard som räckte för skall få statligt räntebidrag, alltså en generell standardsom enligt bestämmelserna berättigar till statligt räntebidrag.Andra hade lägre standard. Ökningen av gruppboende föråldersdementa har varit ganska kraftig . Då fanns 2000 platser i 127 kommuner. var det 5 000 platser i 197kommuner.Det sista som jag tänker ta upp gäller hjälpmedelsfrågan. Detär ett exempel på svårigheterna att utvärdera den här reformen.Det är ett område där det inte finns några centrala data ochoerhört litet statistik över huvud taget. Där har vi under dethär året gjort en enkät för att få en bas för jämförelser iförsta hand.Vad som framgått av enkäten är att samverkansformerna ochavtalen mellan landsting och kommuner skiftar väldigt mycketfrån kommun till kommun och landsting till landsting men attorganisationen i verksamheten i stort sett så långt verkar varaoförändrad, dvs. att landstingens hjälpmedelscentraler står förinköp, service och viss utprovning. Hälften av kommunerna haregna ordinatörer eller planerar att skaffa sig egna ordinatörer.Vad vi vidare kan se av den här enkäten är att det inte verkarvara någon skillnad när det gäller tillgängligheten tillhjälpmedel för de enskilda, men med ett undantag: det kan varalitet olika långa köer på grund av administrativa problem iolika kommuner och landsting. 23, möjligen fler kommuner, tar uten avgift för hjälpmedlen. har 23 av 233 kommunerbesvarat enkäten. 6 av landstingen tar ut en avgift. Den liggerpå 50--för utprovning och besök.Barbro : Herr ordförande! Mina damer och herrar!Jag skall beskriva hur jag ser effekten av reformen i min del avvärlden. Jag sitter som samtalspartner till 5 kommuner. En delär små, en del mycket välfungerande, en del är större och i enfinns det ett mycket stort sjukhem med drygt 150 boende.När jag nu kommer med mina kritiska kommentarer, är syftet attfå förbättringar till stånd.Först vill jag betona att den medicinska kompetensen på ett såstort sjukhem som det jag nämnde är otillräcklig. Man serinte vad som är friskt och vad som är sjukt. Ett konkretexempel: En dement kvinna begär man att få litet lugnandemedel till därför att hon vandrar. När doktorn ser patienten ärhon alldeles lugn men vandrande. Det framkommer, att det är närpersonalen -- oombedda -- spänner fast henne på tippbrädan somhon blir orolig. Bedömning: Det är naturligtvis vanvett,felbehandling, bristande insikt och det är fel att över huvudtaget spänna fast en dement kvinna på tippbräda. Nästa exempel:Cancersjuk kvinna med lågt blodvärde klagar över hjärtsmärta ochvill ha lindrande medicin, Nitroglycerin. När man frågar efterhur hjärtsmärtan uppkommer svarar kvinnan: "Det är i samband medgruppgymnastiken." Det är när hon skall lyfta upp och ner påarmarna som hon blir trött och ansträngd. Bedömning: Det ärockså fel. Patienten skall inte delta i gruppgymnastik avmedicinska skäl.När jag ger dessa exempel vill jag betona attläkemedelsförbrukningen på sjukhemmen ökat. Jo, ärdet som betalar läkemedelsräkningen. Kan då intedoktorn som konsult åtgärda detta? Nej, hon eller han kännerinte till alla som åker in och ut. Man kommer in för avlastning,har sina mediciner med sig, några bromsar sätts inte. Det här ären stor och svår fråga.Patienten är boende, brukare och biståndstagare i dettasammanhang. Socialtjänstlagens normer väger över allt annat. Demedicinska behoven ses inte, men de finns där. Man drar mycketlätt samtliga boende över en kam och saknar den kunskap och deninsikt som behövs för att uppfylla det man skall exempelvis vidrehabilitering. Det är ingen som styr rehabiliteringsåtgärden.Det gäller bara för patienten att upp och hoppa för man harkommit dit för att träna. Det är naturligtvis inte ett korrektförfarande.Den klinikfärdiga patienten talades det om här. Ingen ärnaturligtvis klinikfärdig ur den synpunkten att man är frisk,utan man skrivs bara ut litet mindre sjuk. Man skrivs ut fortoch kvickt. Det är faktiskt så som vi hörde tidigare att antaletklinikfärdiga patienter har minskat på akutklinikerna. Men varttar de vägen? Kommer de ut och har valfrihet? Enligt minerfarenhet är det vanligtvis inte någon valfrihet, utan i väntanpå serviceboende eller liknande hamnar man kanske i boende fördementa, även om man är klar i huvudet. Eller man kanske hamnarute i skogen därför att det där finns ett ålderdomshem med entom plats, även om patienten aldrig har satt sin fot i bygden.Det skapar ångest. Jag ifrågasätter detta och vill att vi skalltänka på valfriheten.Så några ord om de döende patienterna. Hur länge skall manligga kvar på akutkliniken när man är döende? Det är förstafrågan. Det är mycket svårt för akutdoktorer att beräkna hurlång vårdtiden nu blir. Hur tillgodoses den palliativa vården?Med palliativ vård menar jag inte bara enstaka insatser, utanäven symptomkontroll som doktorn gör. Det är svårt att vårda dedöende. Det finns mängder av medicinska frågeställningardärvidlag, lika aktuella som den dag då diagnosen sattes. Jo, finns det en bra lasarettsansluten ellerprimärvårdsansluten verksamhet, klarar man detta. Denlasarettsanslutna verksamheten ingår också i servicehusboende,ålderdomshem och liknande. Men saknar kommunen den resursen, hurklaras då vården? I fråga om de döende patienterna måste vilyfta fram den palliativa vården. Vi måste fråga var dessapatienter finns och vi måste följa dessa människor.Till sist en dyster men sann bild: Det är ekonomin som styr,det är ingenting att huttla med. Så fort det är kris är detpengarna som styr. Vart tog humaniteten vägen? Vem står företiken? Hur bevakar vi livskvaliteten hos de äldre?Lars : Herr ordförande, ärade publik! Där hade vi ingen kris vad gäller klinikfärdigapatienter, och vi har inte haft det . När vi intebehöver följa och beslut, kör vi med etteget speciellt program, som gör att regionens sjukvård fungerarbra. Alla är lyckliga och trygga, både patienter och anhöriga,personal på kliniken, akutsjukhusen och naturligtvis också påsjukhemmen. Med detta är skattebetalarna tillfredsställda, fördet är effektiv och god vård.När vi får följa vårt program ser vi till att våra patienterfår tidig rehabilitering inom . Vi garanterar patientenen god, trygg och säker vård i hemmet med dagvård, växelvård ochutbildning av anhöriga. Vi sköter sjukhemmen och ser till attsjukhemmen verkligen är ett hem som används när alla andraresurser har utnyttjats. Det är inget magasin för sjukamänniskor.För att detta ska fungera måste vi låta långvårdspersonalensköta långvårdspatienter. Det är lika enkelt som att låtaortopedpersonalen sköta ortopedpatienter.Det är svårt att beskriva vad man gör inomlångvården, lika svårt som det är att där göra någonting vettigtpå . Jag kastade min klocka när jag bestämde mig föratt bli långvårdsläkare. Under dessa 26 århar vi haft 4 perioder med olika direktiv angående hurlångvårdssjukvården skulle skötas.Jag skall börja med dagens situation med som kommunen juansvarar för. Kunskaperna om patientvården är ringa,erfarenheten är noll. De förtroendeskapande rutinerna påsjukhemmen är måttliga. Patienten har blivit en handelsvara ochväntelistorna är växande. I går var det 19 som väntade på ensjukhemsplats i . Tomma platser finns inte, men dekommunala resurserna har blivit bättre utnyttjade. Önskemål ombättre resurser har funnits , men det är först nu vihar fått resurser. Att få en plats på ett kunde ta 3veckor förut, nu går det . Att få en hemsamarit kundeta , nu går det på ett par dagar.Det goda utgångsläget i och effektivt utnyttjande avkommunala resurser har gjort att har fungerat och klarat avuppgifterna ganska bra. Samarbetet mellan landstingsfolket ochkommunalfolket däremot är inte vad det borde vara.Under perioden 1988--1991 fick vi arbeta på det sätt sombilden visar -- det var -- och då varkunskapen maximal och erfarenheten naturligtvis stor. Vi skapadeförtroendeingivande rutiner för patienter, personal ochanhöriga. Vi tolkade patienten som en resurs, enkulturpersonlighet. Varje patient var en medicinsk och socialutmaning. Vi hade ingen väntelista. När trädde i kraft den1januari 1992 fanns det 14 tomma platser på sjukhemmen. Vihade alltid tomma platser för att lösa kriser. De kommunalaresurserna var måttligt utnyttjade . Samarbetet varnågot bättre än det är , eftersom kommunen var beroende avvår verksamhet.Under perioden , 1980--1987, var det primärvårdensom skötte sjukhemmen. Det var av . Manstartade med ett hundratal nya sjukhemsplatser. Men kunskapenvar måttlig och erfarenheten ringa. Förtroenderutinerna var intesärskilt goda. Patienten tolkades mest som en patient som maninte kunde göra så mycket åt. Väntelistan växte undan för undan.Hösten 1987, alltså , var det nästan 80väntande på sjukhem i , därav väldigt många påakutkliniken. Detta ställde till problem. Det fanns aldrig någratomma platser, och de kommunala resurserna var otillräckliga.Under tiden , som viarbetade i , 1966--1979, var det långvårdsorganisationensom skötte långvården, sjukhemmen, hemsjukvården osv. Kunskapenvar naturligtvis maximal, och erfarenheten var stor. Vi skapadeförtroendeingivande rutiner. På väntelistan var det ibland15--20 patienter, men det saknades många platser. Dessa invigdessenare i samband med att primärvården började och 1980. Dekommunala resurserna var ganska bra utnyttjade ,eftersom kommunen inte hade någon byråkrati att tala om.Dagens passar inte särskilt väl in i en god långvård.ÄDEL har gjort att specialiteten långvårdsmedicin är amputerad.De förutsättningar som gjorde att jag själv blev långvårdsläkarehar försvunnit. Jag började med att göra sjukhemsvårdenmänsklig.En riktig långvårdsläkare måste känna ett ansvar för attvården av dem som är mest sjuka och handikappade också fungerarbra -- dvs. för dem som är på sjukhemmen. Det tycker jag är engrundförutsättning för att vara långvårdsläkare. Men man skallockså förhindra att patienter behöver bli sjukhemspatienter, ochdet förhindrar man genom rehabilitering och genom att garanteraen absolut trygghet och god vård i hemmet.Mer än 1000 patienter får hos oss i påkliniken en rehabiliteringschans. Därför är behovet avsjukhemsplatser mindre -- där läggs in ungefär 250 patienter omåret. Vårdtiden på sjukhemmen blir alltid kortare när långvårdenansvarar för långvårdspatienterna. När primärvården skötte dettavar medelvårdtiden 16 månader, och när vi lämnade sjukhemmentill var medelvårdtiden ungefär 8 månader.Jag skulle egentligen inte säga någonting om det här om jaginte visste att vi har en absolut kvalitetssäkringbakom oss från akutklinikerna, från patienter och anhöriga ochfrån regionens befolkning. är inte bra. Den gör attpatienten är en handelsvara i en kommunalt styrd, byråkratiskekonomi. har svårt att ta vara på den stora mängdenmedicinska nyheter och kunskaper vid behandlingen av de äldressjukdomar.Det gäller sjukdomar såsom stroke, cancer, Parkinson, demens,amputationer, inkontinens, obstipation, diabetes, olikakärlsjukdomar och ledsjukdomar. Det finns en mängd av dessadiagnoser på sjukhemmen, ålderdomshemmen och servicehusen. Denenda trösten med tycker jag är att den inte ärprivatiserad.Det kommer att förbli en ganska stor skillnad mellankunskaperna hos landstingspersonal och personal. Jagvar på en i . Det varungefär 280 deltagare. De kom från hela landet och deras arbetebestod i att sköta dementa patienter. De flesta var kommunaltanställda. På en fråga från en av föreläsarna om de tyckte attvi här i , precis som i , skulle ge den svårtsjuka och gravt dementa en snabbare avslutning på livet med enspruta eller ett dropp, svarade kommunens folk ja till ochlandstingets folk nej till . Detta visar skillnaden iutbildning, kunskap och övertygelse om hur man kan hjälpa gamlaoch sjuka.Det hade varit oändligt mycket bättre om långvårdspersonalenmed sin kunskap hade fått gå in och ansvara för vården påålderdomshem och och, naturligtvis, fortsätta attsköta sjukhemmen. Då hade resultatet av blivit ännu bättre.Då hade fört vården av gamla och sjuka ett stort stegframåt och vården hade kunnat bli en förebild för den övrigavärlden.Eva : Herr ordförande! Jag tackarför inbjudan att komma hit och presentera en del av det materialfrån som vi inventerade , innanÄDEL skulle genomföras.Vi gjorde en inventering av samtliga vårdtagare inomSkarpnäcks församling , att jämföras med en tidigareundersökning publicerad i . Viundersökte av den population som fick hemtjänst.Samtliga inskrivna inom hemsjukvården, 369 personer,inventerades. Vidare 172 Skarpnäcksbor inom långvården. 67personer vistades på akutkliniker och 31 patienter inom slutenpsykiatrisk vård.Vi mätte med en femgradig skala somatisk vårdtyngd ochpsykiatrisk vårdtyngd samt index på dessa.Personer i öppen vård bedömdes av hemvårdsassistenter ochdistriktssköterskor tillsammans. Inom slutna vården gjordesmotsvarande bedömning av en representant för aktuellvårdavdelning, en läkare, en distriktssköterska och enhemvårdsassistent. Vi hade bedömt några patienter i grupptillsammans innan undersökningen startade för att kontrolleraatt vi bedömde vårdtyngden på ungefär samma sätt.Dessa siffror visar patientantalet 1987 och 1991 i de olikavårdformerna. Inom var det något färre inskrivna1991 jämfört med . Inom hemsjukvården var det betydligtfler. Inom långvården var det ungefär samma antal. Inompsykiatrin var antalet mindre jämfört med1987, liksom på akutklinikerna. Som ni ser är medelåldern hög ialla vårdformer. Högst är den inom långvården.Här har vi en komplicerad bild. Vi har staplat vårdtyngden.Denna mätte vi med en femgradig skala. Vårdtyngd 1, den mörkazonen längst ner, betyder att patienterna är helt uppegående,klarar sig helt själva utan assistans av någon. Vårdtyngd 2--3betyder att man behöver hjälp av en person för sin dagligaskötsel. Vårdtyngd 4--5 betyder att man behöver hjälp av tvåpersoner för att klara det mesta av sitt dagliga leverne.Staplarna längst till vänster visar vårdtyngdsfördelningen 1987och 1991 hos patienter inskrivna i hemsjukvård och hemtjänst.Andelen med den högsta vårdtyngden, 4--5, har mer änfördubblats. Jag återkommer senare till den saken.Vad gäller långvården är fördelningen av de allra tyngstapatienterna i stort sett lika stor 1987 som 1991. Menbeträffande de allra lättaste patienterna inom långvårdennoteras en viss ökning -- från 3 till 10%.Ålderdomshemmet fanns 1987 men finns 1991.Akutklinikerna visar inte några större skillnader 1987--1991 iden procentuella fördelningen.Här har jag dragit ut enbart patienter med stor somatiskvårdtyngd i alla vårdformer. 1987 identifierades 147 patientersom behövde hjälp av två personer i sin dagliga gärning. 96 avdem var inskrivna inom långvården och 30 inom den öppna vårdenoch vistades alltså hemma. 1991 var motsvarande siffra 177personer i . 90 personer vårdas inomlångvården och 12 på akutkliniker. 72 personer med den allrastörsta vårdtyngden vistas hemma och behöver alltså hjälp av tvåpersoner. Det är således en dramatisk ökning.Samma individer skattades, som jag sagt, med index. Katzindex F + G innebär den allra största vårdtyngden. Man behöverhjälp med i stort sett allt. Vid mätning med index hittadevi ännu fler tunga patienter i hemmen. 101 personer i Skarpnäckbefann sig i hemmen och 124 inom långvården.Den här bilden visar vårdtyngden grad 1--5 hos sammanboende,ensamboende och personer boende på . Som man kan sehär drar anhöriga ett mycket stort lass i vården av patienter.25% av de sammanboende klarar sig helt själva, medan avde ensamboende klarar sig själva utan hjälp. På bodde95 personer. 30 personer var inskrivna inom hemsjukvården. Av de30 behövde en tredjedel hjälp av två personer.Vad har då för resurser att ta hand om alla dessamycket tunga i hemmen? 1987 hade till sitt förfogande424500 hemhjälpstimmar. 1991 har dessa ökat något, till492000. 1987 var antalet heltidsanställda vårdbiträden 212,och 1991 var det 229.