prot · GF0963 · 1992-02-13 00:00:00 — När de aviserade förändringarnai sjukförsäkringssystemet genomförs är detnödvändigt att tillse att ett högkostnadsskydd införssom skyddar de oftast sjuka. Det är även viktigt attutvecklingen noga följs så att människorna inte slåsut av de ökade påfrestningarna. Klyftorna isamhället som vi sett öka måstehejdas. Det viktigaste är naturligtvis att ha ettarbete som gör det möjligt att bygga upp ettpersonligt sparande, som en buffert att användasvid tillfälliga sjukdomar.Att komma till rätta med de långasjukskrivningarna innebär den bästa besparingenbåde för den enskilde och för samhället.Arbetsskadeförsäkringen är en av de försäkringarsom vi helt tappat kontrollen över och som starktbidragit till alltför långa sjukskrivningsperioder.Herr talman! Att förändra i de storatransfereringssystemen för att åstadkommabesparingar och slå fast att arbete måste löna sig,väcker protester från den nuvarande oppositionen.Vissa av systemen har närmast betraktats somheliga för den samlade arbetarrörelsen, och manhar av den anledningen avstått från att förändrainriktningen i systemens fördelning. Ettöverutnyttjande har blivit följden. Ett sådantexempel är nuvarande arbetsskadeförsäkring.Centerpartiet drev kravet på enförändring av denna försäkringsform. Den ändraderättspraxisen har med nuvarande bifall till anmäldaarbetsskador inneslutit alltfler sjukdomar somtvivelsutan inte enbart är arbetsberoende.En stor del av dessa fall är kvinnor som redan tidigtblivit offer för den allenarådande uppfattningen attsamhället skall stå för barnomsorgen, medankvinnornas valfrihet har bestått i heltidsarbete. Defrustrationssjukdomar som vi kallar arbetsskadorhar inte belysts i tillräcklig omfattning. Vi har entekniskt god arbetsmiljö, betydligt mer anpassad äni de flesta andra länder. Kvinnorna hjälps ej avdetta. Tyvärr har man från socialdemokraternassida inte förstått detta samband. Det är familjernasom blivit de stora förlorarna med den fördapolitiken. har vi en regering som tar krafttag föratt ändra detta förhållande.En höjning av grundpensionen är nödvändig för attskydda de sämst ställda pensionärerna. I dengruppen återfinns en mycket stor andel kvinnor. Idet framtida pensionssystemet måste kvinnornaspensionssituation beaktas. Genom engrundpension erhålls den grundtrygghet som vi fråncentern eftersträvar.Statsbidraget till barnomsorg bör fördelas direkt tillföräldrarna i form av en vårdnadsersättning lika tillalla barn. Föräldrarna spenderarvårdnadsersättningen på den typ av barnomsorg desjälva önskar. Det är därför, efter krav fråncentern, som regeringen nu i budgetförslagetföreslår att man skall ta ettförsta steg mot vårdnadsersättning lika för allabarn.Genom de ökade anslagen för att komma till rättamed köerna i sjukvården samt vårdgarantinkommer vissa grupper av vårdsökande att erhållavård utan lång väntan. I det sammanhanget får devårdbehov som finns inom exempelvis psykiatrinoch reumatologin inte glömmas bort.I den förändringsprocess som förekommer inomsjukvården är det viktigt att övrigsjukvårdspersonals kompetens tas till vara. Detgäller inte minst att det förebyggande arbetetutvecklas. Det gäller barnmorskor,distriktssköterskor och skolsköterskor/skolläkare.Ansvaret för de äldres vård och omsorg får intehamna mellan två stolar. ÄDEL-reformensgenomförande har skapat nya problem. Vi måstefölja den utvecklingen med stort intresse.Ensamhet och sjukdom är de stora gisslen föräldregenerationen.Välfärden i har byggts upp i generellasystem och i stor utsträckning enligt den s.k.inkomstbortfallsprincipen. Det har givitmedborgarna en närmast heltäckande trygghet förinkomsten, exempelvis vid sjukdom och ålderdomoch i en rad andra situationer. Det har säkerligenbidragit till en hög förvärvsfrekvens i menockså till att de som av olika skäl står utanförarbetslivet i de flesta fall har ett svagtförsäkringsskydd.Ett annat problem med inkomstbortfallsprincipenär att den medverkar till ett högt skattetryck och enhög offentlig utgiftsandel i förhållande till dentotala ekonomin. I många fall är dessutomförmånerna indexerade till inflationen, dvs. deoffentliga utgifterna stiger automatiskt, vilketockså håller uppe skattetryck och utgiftsandel,som det medför sämre förutsättningar attnedbringa inflationen. I och med ett högt offentligtsparande minskar också utrymmet för det enskildahushållssparandet och därmed möjligheterna förmedborgarna att skaffa sig en ekonomisk buffert.Herr talman! Den senaste tidens debatt rörandesvensk alkoholpolitik och de restriktioner som viutnyttjar för att hålla alkoholkonsumtionen på enlåg nivå inger en stark oro. Vi har ett riksdagsbeslutom en sänkt alkoholkonsumtion fram tillår 2000. Det målet finns det ingen anledning attändra på. För att nå det målet krävs ytterligareinsatser. Då kan man inte bara plötsligt ändra deregler som omger alkoholhanteringen. Denstörsta besparingen för svensk sjukvård består i ensänkt alkoholkonsumtion och minskat tobaksbruk.Inriktningen på socialpolitiken är att välfärdenmåste komma alla sombehöver den till del.Anf. 65 ():Herr talman! Befolkningen har en radförväntningar på . Det är vår uppgift attskapa ramar för ordnade relationer mellan oss,landets invånare, och med andra länder. Vi skall setill att det finns domstolar, polis, armé, vägar,svenska ambassader utomlands, stabil valuta. Viförväntas dessutom skydda de svaga i vårtsamhälle, och detta är den främsta etiskadimensionen i uppgift.Vi har många svaga grupper: lågavlönade,handikappade, barn, grupper av kvinnor,trångbodda, arbetslösa. Alla dessa försvaras avnågon, ofta av en intresseorganisation somanställer ombudsmän, ekonomer ochpressekreterare. Dessa bevakar och tydliggör, bl.a.för media, när någon av våra förmåner hotas avförsämring.Vi har villaägarnas och hyresgästernas föreningar.Vi har facket, skattebetalarnas, arbetsgivarnas ochaktieägarnas föreningar. Vi har studenternas,båtägarnas och bilägarnas föreningar -- det finnsmånga fler. Ett hot om att bilda ett bilägarnas partihindrade införande av biltullar i . Mende svagaste i vårt samhälle, de svårt och långvarigtsjuka, de mycket gamla, kan inte organisera sig.Ingen för deras talan.Fram ökar antalet 85-åringar med 40 %.Vi har ingen beredskap för detta, trots att vi vetganska exakt vilka krav på hemsjukvård, långvård,ålderdomshem och akutsjukvård detta medför.Riksdagen måste försvara våra gamla och svårtsjuka, trots att de inte orkar delta i debatten ochbilda en intresseorganisation som kan skapaopinion och tvinga oss att göra det.Vi måste göra det därför att detta gäller oss självaoch våra närmaste. Flertalet av oss som lever iSverige kommer att bli gamla, och flertalet kommeratt dö den långsamma döden. Vi skall inte inbillaoss att kommande generationer kommer attbehandla oss bättre än vad vi behandlar våra gamla.Det är vår skyldighet att göra det därför att dagensgamla och ingen annan byggde upp vår välfärd.Men framför allt måste vi göra det därför attförsvara de svagaste är en av mestgrundläggande skyldigheter, och det finns ingasvagare än de svårt sjuka och de mycket gamla.Det är därför bra att regeringen framhöll redan i sinförklaring att den är starkt medveten om deväxande problemen inom sjukvården ochomsorgen. Att förbättra och förändra vården bliren av dess viktigaste uppgifter. Det är utmärkt attregeringen aviserade en större översyn avsjukvårdens organisation och finansiering.Regeringen lovade i sin förklaring att arbetet medatt skapa värdiga villkor för gamla och sjuka skallintensifieras.Vår regering hade mycket att stå i under sin förstahöst. Det är beklagligt att detta fördröjde denaviserade översynen. Jag har förstått att engenomgripande översyn av sjukvårdensorganisation och finansiering kommer att initierasinom kort, och jag vill till statsrådet min djupa tillfredsställelse över detta.Det är min förhoppning att den frågan inte skallbehöva politiseras och helst lösas långsiktigt,kanske rent av över parti- och blockgränser.Anf. 66 (nyd):Herr talman!Fram till arbetadelandets provinsialläkare och sjukhusläkare medprestationsersättning. Detta system innebar attläkarens lön förutom en relativt låg fast grundlönvar avhängig av vad denne presterade på sinmottagning. Man fick betalt för sin insats, delsberoende på hur många patienter man behandlade,dels beroende på vilka åtgärder man utförde.Patienten betalade mellan 10 och60 kr. och hämtade därefter ut av det erlagdabeloppet hos försäkringskassan.Det föreligger ingen säker statistik på antaletpatienter som en provinsialläkare behandlade permottagningsdag . Intervjuer med fleraläkare verksamma då, inkl. mina egnaerfarenheter, visar att det i regel rörde sig om 30--40patienter per dag, mot dagens siffra 6--10 patienter.Det finns t.o.m. uppgifter om läkare i den öppnavården som bara har 2--3 patienter permottagningsdag.I riksdagsrevisorernas senaste rapport beskrivs atten privatisering av en vårdcentral, jag vill minnasatt det var i , genast hade som effekt attantalet behandlade patienter per doktor och dagökade från 9,5 till 20.Ett annat exempel som jag känner till själv: Ettdistrikt i sköttes 1967 av en läkare, somhade ca 40 patientbesök per dag. I detta distriktfinns det fem distriktsläkartjänster. Ändå harbefolkningen halverats genom utflyttning.Väntetiderna har dessutom ökat. varväntetiden för icke akuta fall. ärden ett par veckor.Det är lika illa ställt med de polykliniskaoperationerna. Många typer av sådana operationer,exempelvis operationer för åderbråck, kom efter1970 att utföras på patienter som var inlagda, istället för polykliniskt, som . Kostnadernablev mångfalt större, ofta tiodubblade.Nu skall ni inte tolka mitt anförande som att jagtalar för att läkarna skall ha mera betalt, vilket mangärna vill göra på vissa håll. Om det vore så skulleLäkarförbundet ställa upp och propagera förprestationsersättning. Det gör inteLäkarförbundet. Det är många läkare som tyckeratt det är bra som det är . De har 6--7 patienterpå . De har lugn och ro, kan sitta och drickakaffe och prata med varandra. Läkarförbundetdriver inte denna fråga förutom i ett speciellt fall,och det gäller husläkarna. Där har man, sannoliktefter vår artikel , börjat diskutera en vissform av prestationsersättning. De vill ha somprestationsersättning och som fast lön.Den reform som genomdrevs den 1 januari 1970skedde trots mycket kraftiga protester frånläkarkåren. Motiveringen i propositionen,1969:125, var att man skulle få ett radikalt förenklatersättningssystem. I stället för att patienternaskulle behöva gå till sjukkassan och hämta utåterbäring fick de nu betala ett enhetsbelopp på7 kr. direkt vid besöket, därav namnetsjukronorsreformen. Enligt uppgift skulle manspara 15 miljoner i administrativa kostnader.Kostnaderna för den öppna sjukvården är istorleksordningen 20 miljarder . Genom bl.a.denna reform har kostnaderna fördubblats. Ettbesök hos en privatpraktiserande kirurg kostar isnitt 300--. På en kirurgmottagning i denöppna vården vid våra offentliga sjukhus kostarexakt samma åtgärd 1 100--, beroende påvilken kategori sjukhuset hör till, om det är ettlänsdelssjukhus eller ett regionsjukhus osv. Det äralltså dyrare att få samma åtgärd utfördi den offentliga sjukvården.En behandling utförd inom folktandvården kostarbara mer än samma behandling på enprivatpraktik. Man skall då observera atttandläkarna har kvar en prestationsersättning.Kostnaderna för samma åtgärd inom den öppnasjukvården känner man inte till, men den är minst100 % högre än inom den privata vården i dag.Socialdemokraterna genomdrevsjukronorsreformen , dvs. under det år dåFidel och var hjältar förmånga i vårt land. De kanske är det fören del. Under röda fanor tågade för första gångendetta år socialdemokrater och kommunistertillsammans. I den revolutionära yra som härskadedå socialiserade man den öppna sjukvården.Någonting skulle ju socialiseras, när man nu intekunde eller vågade socialisera banker ochnäringsliv. Motståndet mot reformen var kompaktfrån läkarnas sida. Men genom en massivmassmediakampanj kombinerad med attskattemyndigheterna granskade samtliga offentligtanställda läkare knäcktes motståndet effektivt.Andra västeuropeiska länder har inte varit såoförståndiga som vi har varit i . De har kvarprestationsersättning inom den öppna offentligasjukvården. T.o.m. ungrarna hade kvar denersättningen landet styrdes avkommunister.Antalet behandlade patienter inom den öppnavården är betydligt högre i , ,, och . Jag skulle föreslåBo Könberg att man tittar på mitt förslag omåterinförande av prestationsersättning.Anf. 67 Statsrådet () :Herr talman! Frågan om hur vi organiserarsjukvården och hur vi betalar personalen, därläkarna naturligtvis är viktiga, har betydelse förvilken sjukvård vi får och hur mycket valuta vi fårför skattepengarna. Jag tror dock att man bör föraen något mer nyanserad diskussion om detta än LeifBergdahl gör med de räkneexempel som han togupp.Jag tror också att man på flera håll behöver mera avprestationsersättning, i första hand kanske påkliniker m.fl. som bedriver verksamhet. På flerahåll i landet, bl.a. i det landsting som ligger närmastRiksdagshuset, pågår nu sådana försök, som LeifBergdahl väl vet. För flera av de kirurgiskaspecialiteterna i kommerman detta år att ha en ordning där klinikenegentligen inte har någon egen budget, utan fårresurser efter hur många operationer somgenomförs. Jag är ganska övertygad om att deförsöken kommer att leda till en kraftigt ökadproduktivitet. Det är ett bra sätt att se till att vi fårmer valuta för skattepengarna.Vad gäller andra delar av sjukvården -- jag tänkerdå i första hand på husläkarssystemet -- är jag intealls övertygad om att detta är en bra modell. Vikommer att ha husläkare här i landet, men inte i aktoch mening att dessa skall få så många besök sommöjligt, utan meningen är att besöken skall vara ettsätt för människor att få hjälp att bibehålla elleråterställa hälsan.Det är mycket stora skillnader mellan hur oftamänniskor går till doktorn i olika länder. Jag troratt känner till detta. Det finns nivåerpå 13--14 besök i något av de länder somLeif nämnde som ett föredöme. Det finnsockså länder där nivån är som i , 2,5--3besök . Det finns ingenting som tyder på atthälsan skulle var 5--6 gånger bättre i de länder därmänniskor går till doktorn i stället fören gång i kvartalet.Det är därför jag själv, och mångaandra har föreslagit att husläkarna i huvudsak skallfå betalt efter hur många patienter de har ansvar föroch i mindre utsträckning efter hur många besöksom görs. Det är också den ordning som finnsexempelvis i , där man ju har långerfarenhet av husläkarsystemet. Där ärutvecklingen , , att man har utökatden andel som utgör ersättning per patient ochminskat den andel som är prestationsersättning.Den fråga som väcks av är mycketväsentlig för hur vi skall få ut så mycket som möjligtför våra skattepengar i sjukvården. Mendiskussionen kan föras något mer nyanserat än LeifBergdahl gjorde.Anf. 68 (nyd) replik:Herr talman! Jag tackar för detta svar.Jag hann inte förut referera de försök som harutförts på min klinik, thoraxkirurgikliniken påKarolinska sjukhuset. Där införde man 1991 ijanuari ett bonussystem.Normalt görs 900 öppna hjärtoperationer per år.Man gjorde upp med olika personalkategorier attom ytterligare 125 hjärtoperationer gjordes skullealla få extra lön. Det innebär att anställda inomalla kategorier kommer att få 5 %extra iår, från professorer till vaktmästare.Vad hände då? Jo, i stället för att göra 125 extraoperationer gjorde man 211 extra operationer. Manbjöd på 86 extra operationer. Hur gickdå detta till? Blev det mycket bråk mellan olikapersonalkategorier? Nej, tvärtom visade det sig attdet blev mycket god sammanhållning mellan olikagrupper. Alla ville producera mycket, och det blevett mycket gott förhållande mellanintensivvårdsavdelning och kirurgklinik.f300 > Som ni vet har det varit ganska mycket bråk påden här kliniken tidigare. Jag vill inte plädera föratt läkarna skall ha förtroendet, utan jag vill attsaken skall diskuteras och utredas och att manskall införa systemet för samtligapatientkategorier. I det husläkarförslag somLäkarförbundet har framlagt ingår ju att 30 %skall vara prestationsersättning. Jag tror att viskall ligga någonstans där -- helst skall det kanskevara något mer i prestationsersättning.Vi har nog en uppfattning som är likartad BoKönbergs. Största delen skall vara en fastersättning, men det skall finnas en morot. -- Närdet gäller tandläkarna är av lönenprestationsersättning i dag.Anf. 69 Statsrådet fp)replik:Herr talman! Under slutet av fick jag en känsla av att min begäran omreplik möjligen var överflödig, eftersom LeifBergdahl i huvudsak instämde i min bedömningatt vi nog skall ha olika typer aversättningssystem, exempelvis för opererandekliniker och för husläkare. Om det sedan skallvara 80--20, som jag har föreslagit i någotsammanhang, eller om det skall vara 70--30 somLäkarförbundet föreslog eller enannan storleksordning kanske vi inte skalluppehålla kammaren med . Vi lär fåanledning att återkomma till detta i samband medatt regeringen framlägger förslag för påhusläkarområdet under innevarande år.Anf. 70 ():Herr talman! Jag vill börja med att peka på attjag tycker att den borgerliga regeringen harkommit med flera förslag till förbättringar på detsociala området. Det gäller exempelviskompensationen till ensamförälder förskattereduktionen och aviserandet avförbättringar för föräldrar till handikappadebarn -- de skall få ATP-grundande inkomst ochvårdbidrag, och merkostnader skall räknas med.Regeringen är också villig att gå vidare med störreinsatser för arbetshandikappade och har för avsiktatt genomföra handikapputredningens förslag.Allt detta tycker jag är utmärkt.Men det finns en baksida, och den är att det påså många andra områden sker nedskärningar sominte på långt när kan kompenseras genom de härgoda förslagen, som förhoppningsvis kommer attgenomföras.Låt mig redovisa några av de försämringar somjag och mitt parti tycker är allvarligast. Jag börjarmed barnen -- de står mig nära. Därvidlag tyckerjag att den försenade höjningen av barnbidragetär allvarlig i när vardagsekonomin för destora grupperna av vårt folk blir sämre. Jag förstårinte varför man skall vänta med denna höjning --den behövs nu.Att man inte vill förlänga föräldraförsäkringentycker jag också är märkligt. Regeringen haruttalat starka önskemål om att göra tillvaronbättre för barnen och talat om att det skall finnasmöjlighet för föräldrarna att umgås mera medsina barn. Trots detta vill man i varje fall inte i dagha en förlängning av föräldraledigheten. Mittparti önskar en förlängning, till att börja med till13 månader. Man kan finansiera detta, så att detinte blir en massa nya utgifter, genom att sänkataket för dem som har de allra högstaföräldrapenningarna. Det är ett sätt att få tillstånd en sådan här förlängning utan att det kostarmer pengar.Vi har också förslag om att denhavandeskapsersättning som man i vissa fallkan få innan barnet föds skall kunna utgå utan för den skull får kortare föräldraledighet.Det är ju så att kvinnor som har tunga jobboch väntar barn faktiskt blir nekadehavandeskapspenning, och man blir i ställettvungen att ta ut sin föräldrapenning i förskott. Vivet att det är oerhört få kvinnor som vill göradetta och minska den tid som de kan vara hemmamed sina barn. Alltså tycker vi att den möjlighetsom jag har nämnt skall finnas.När det gäller sjukpenningen tycker vi att manskall återställa den nivå som förelåg tidigare. Ifråga om karensdagarna anser jag naturligtvis attdet är bra att regeringen inte lyssnar för mycketpå SAF och således inte vänder kappan efter vadSAF anser. Jag utgår från att ingen regeringkommer att ta hänsyn till vad enbart enintressegrupp i vårt land anser. Men i det här fallettycker jag således att man inte skall lyssna på SAFutan på de många arbetstagare som har framförtkritik mot införande av karensdagar. Detta är inteens ett lönsamt förslag.Vidare har jag svårt att förstå varför man skallminska möjligheten för människor att gå tilltandläkare. Många upplever att kostnadenär för hög.Det är bra om högkostnadsskyddet för läkemedeloch för besök i sjukvården hålls väldigt lågt.Däremot kan det vara högt initialt för dem av osssom sällan behöver gå till doktorn.Jag talade om handikappade och sade att det finnspositiva förslag. Trots detta vill jag hävda att detför de handikappade totalt sett är tveksamt omdet blir någon vinst, eftersom det finns risk förtidigare utslagning genom hårdaresjukskrivningsregler. Vidare blir det neddragningav folkbildningsanslag somhandikapporganisationer i hög grad är beroendeav. Ännu har vi inte sett hur man skall finansieragenomförandet av handikapputredningensförslag.När det gäller förtidspensionärer ochålderspensionärer är det mitt partis uppfattningatt man på allvar måste höja storleken på delägsta pensionerna. Det är till större delenkvinnor som har dessa, och vi vill börja med atthöja pensionstillskottet med . i månaden.Vi undrar om inte löntagarfonderna vore ettutmärkt medel för att bl.a. finansiera det här. Detfinns mycket som löntagarfonderna kan användastill i stället för att man, som det finns förslag om,pytsar ut pengarna till allmänheten utan att riktadem dit där behoven är störst.Naturligtvis har vi tänkt på deltidspensionerna.Det är ett svårt problem att regeringen i dagarnaaviserat att man inte ens tänker låta dem somfyller få använda sig av möjligheten tilldeltidspension. Endast en liten grupp avbefolkningen uppbär deltidspensioner, men fördem som har möjlighet att få sådana gör de stornytta. Alternativet är för många att totalt stiga avfrån arbetslivet. Näar det gäller justdeltidspensioner i olika former -- jag tänker nuinte bara på den konkreta deltidspensionen utanockså på garantipensioner och annat -- vet vi attdet är kvinnor som arbetar deltid och som i höggrad är beroende av bra ersättningar.Jag vill alltså fråga regeringen varför man på enrad områden vill medverka till dessaförsämringar, när man säger sig viljaförbättra sjukvård och sociala villkor.Till Ny Demokrati vill jag säga att jag undrar vadför slags oppositionsparti ni egentligen utgör,eftersom ni -- såvitt jag kan förstå -- i den härdebatten inte på någon punkt har velat tala omhur ni går emot regeringen. Tandvården hartidigare aviserats, men har verkligopposition som sagt lyst med sin frånvaro.Anf. 71 Statsrådet ()replik:Herr talman! Det skall bli intressant att lyssna påfortsättningen av inlägg,eftersom nu vädjar till NyDemokrati att det partiet skall opponera mera. Vifår väl se vad den samlade oppositionen kommeratt föreslå på de här områdena som engagerar EvaZetterberg.Först och främst vill jag säga att jag naturligtvis ärtacksam för att det finns någon inom oppositionensom observerar de många goda förslag som finnsi regeringens budgetproposition, trots det svåraekonomiska läget. Jag är uppriktigt glad över attEva tog upp detta, även om det i ochför sig skedde som avstamp för kritik motregeringen för andra saker. Men icke destomindre är jag glad över att de positiva sakernaobserverades.När det gäller återstoden av är jag litet förbryllad över att hon i likhetmed så totalt bortsåg från att detfinns vissa smärre -- för att uttrycka detförsiktigt -- ekonomiska problem i . NärEva undrar varför regeringen kanhitta på sådana saker som att inte höjabarnbidragen, att inte förlängaföräldraersättningen eller att inte införa enhavandeskapsersättning -- något som inte finnsför närvarande -- vill jag säga att det för EvaZetterbergs del naturligtvis sker helt frikopplatfrån den värld som finns utanför denna kammaresväggar.Och går vidare och föreslår skall återinföra de gamla reglerna försjukförsäkringen före , så gör hon deti ett läge där massmedia uppger att denförändringen skulle ha sparat 5 à 6 miljarderkronor.