prot · GG0946 · 1992-12-16 00:00:00 — Det är, JohanLönnroth, Riksbanksfullmäktige som fattar sådanabeslut och inte någon av de parter som JohanLönnroth nämnde.Vad skulle effekten bli av detta? Den korta räntanär ju den avkastning som man får på placeringar isvenska kronor. Om avkastningen sjunker drastisktminskar naturligtvis intresset att placera ikronpapper. När efterfrågan på svenska kronorminskar, så sjunker priset på de svenska kronornaoch då sjunker växelkursen ännu mer. Det blir ännuhögre importpriser och ännu större inflation. Dettamärks för hushållen direkt i fortsattköpkraftsminksning. Det kommer också att märkasi den långa räntan som just speglarprisförväntningar. Den långa räntan är faktisktviktig för tillväxten, jobben, företagensinvesteringar och hushållens bostadslån. De tvåmetoder, som det ibland har föreslagits att manskall använda sig av, leder faktiskt till motsatsen tillvad man önskar, nämligen till kraftigareåtstramning snarare än till högre aktivitet iekonomin.För att beskriva vad regeringen avser att göra villjag låna en formulering av LO-ekonomen i :''Nyckeln är därför inflationsförväntningarna''.Dan fortsätter i artikeln: ''För attinflationsförväntningarna skall kunna hållas nereäven med en flytande krona krävs kraftfullainsatser mot rådande budgetopportunism...''Ordvalet budgetopportunism känns kanske interiktigt aktuellt som denna när kammarenstrax skall besluta om minskade offentliga utgiftermed och andrabudgetförstärkningar med ytterligare 10 miljarderkronor, en summa på . Av decitat som jag beskrev är det alldeles uppenbart attLO-ekonomen delar minuppfattning att en hög inflation är av ondo och atten fortsatt låg inflation kräver en strambudgetpolitik.Fru talman! Poängen både i och imin analys är att en god tillväxt är möjlig bara ominflationsförväntningarna hålls i schack. Detbetyder att behöver just ett sådant programför prisstabilisering som jag beskrev för två veckorsedan. Med hänsyn till att inflationens betydelse förvaraktig tillväxt och varaktig sysselsättning ochvälfärd är så stor bör inflationsmålet överordnasandras mål.Grundtanken i denna politik är att det inte finnsnågon konflikt mellan tillväxt ochinflationsbekämpning, i motsats till det intryck somkanske ibland ges i den allmänna debatten. Tvärtom är varaktigt låg inflation en nödvändigförutsättning för tillväxt. Den som noga läserinläggen från de olika debattörerna inser att denhär typen av formuleringar, fast undanstoppade ibrasklappar, alltid finns med, därför att de olikadebattörerna vet att det förhåller sig på detta sätt.Vi har i osedvanligt goda och tydligaerfarenheter av hög och varierande inflation. 1980-talets låne- och spekulationskarusell manarsannerligen inte till efterföljd. Den hotar jobben,vilket många känner av mycket direkt i dag.Inflationen har också andra skadliga effekter. Denskapar orättvisa och godtyckliga omfördelningar avinkomster och förmögenheter. Den som lånartjänar på inflationen, och den som sparar förlorar.Den som äger tillgångar tjänar, och den somingenting har förlorar. Den som har en starkställning på arbetsmarknaden tjänar, och den somhar ett vanligt jobb förlorar. Man kan minnas 1980-talets huggsexa, som inte precis gynnade vanligalöntagare.Inflationen undergräver också respekten för detsom skapar välfärd i vårt samhälle: sparande,arbete och företagande. Det blir i stället lönsamt attspekulera. Mångårigt sparande kan raderas ut påmycket . Inflationen uppmuntrar kort sagtett osunt beteende.Därför måste vi bestämma oss för på vilken sida vistår - på spekulanternas sida eller på spararnassida.Regeringen har bestämt sig. Vi skall undvika attSverige åter driver in i en inflationskarusell av 80-talsmodell. Det är inte bara nödvändigt förtillväxten, välfärden och jobben. Det är faktisktäven en moralisk skyldighet.Hög och varierande inflation ger också negativaeffekter på välfärdens fördelning, vilket jag harbeskrivit. Den leder också till attprismekanismerna, och därmed marknadens sättatt fungera, försämras. Det blir svårare för bådehushåll och företag att fatta ekonomiskt korrektabeslut, t.ex. i fråga om investeringar.Företagsskattesystemet, som ju är nominellt till sinnatur, påverkas av inflationstakten på ett ganskairrationellt sätt, så att den reala avkastningen efterskatt på olika olika investeringar blir helt olikaberoende på vad det är för slags investeringar ochvad det är för slags finansiering osv. Möjligheternaatt fatta fel beslut vid hög inflation ökar därförmycket starkt. Sådant leder till sämreresursanvändning, dvs. mindre effektivitet isamhället. Det är samma sak som en sämre tillväxt.Det är bara om den ekonomiska politiken har entydlig inriktning på att motverka uppkomsten avförväntningar om högre inflation, som det blirmöjligt att få ned räntan. Eftersom det är såangeläget att få bort den åtstramning som följer avhöga räntor, måste den ekonomiska politikenkraftfullt betona att vi inte accepterar någon nyinflationsspiral, där priser och löner jagar varandrai accelererande takt uppåt.På samma sätt är det med budgetunderskottet.Budgetunderskottet har ytterst allvarliga effekterpå ekonomin. Det driver upp räntor och priser. Detförsämrar tillväxten och ökar arbetslösheten. Detökar de sociala klyftorna, och det försämrar bådevälfärden totalt och dess fördelning.Budgetunderskottet innebär också att det somdagens generation konsumerar, det som vi nukonsumerar, får framtidens generation betala. I daglånar staten i runda tal per svensk, barnoch pensionärer inräknade. Det måste framtidagenerationer betala tillbaka.Statsskulden motsvarar en dopgåva till varje nyföttbarn med en skuldsedel på nära . Denskulden skulle öka mycket raskt om inte denekonomiska politiken inriktades på en stramfinanspolitik, med lägre offentliga utgifter ochmindre underskott. En allt större del avskattepengarna skulle annars behöva gå till attbetala dessa räntor, i stället för att gå till sjukvård,dagis, äldreomsorg, utbildning eller andraangelägna behov. Jag menar att detta självfalletvore oacceptabelt.Därför måste vi bestämma oss för vem det är somskall betala vår konsumtion. Är det vi själva ellervåra barn och barnbarn?Regeringen har för sin del bestämt sig. Vi står påbarnens sida. Därför måste vi betala , och vimåste fortsätta att sanera budgeten och reducera deoffentliga utgifterna. En sådan budgetsanering ärfaktiskt nödvändig, inte bara för tillväxten,välfärden och jobben, utan den är också enmoralisk skyldighet.Fru talman! Jag nämnde de höga räntorna. De ärett mycket allvarligt hinder för återhämtningen iden svenska ekonomin. De utgör till stor del ett prissom vi nu betalar för devalveringarna och de storaprisökningarna . De blirnaturligtvis inte lättare att bära för den sakensskull. Men den här beskrivningen av hur problemenhar uppkommit visar ändå hur man skall bära sig åtför få bort problemen. Vad man skall göra är atttydligt och klart markera att den ekonomiskapolitiken måste skydda oss från att de höjdaimportpriser som vi får, det är alldelesoundgängligt, inte fortplantar sig i orealistiskakompensationskrav som sedan blir startskottet fören ny inflaionsspiral. Det är faktiskt med lågaräntor som med jultomten: de kommer bara till densom har gjort sig förtjänt av dem.Fru talman! Det läge som nu befinner sig irymmer både möjligheter och risker. Kronansminskade värde har bidragit till en stark förbättringav svensk konkurrenskraft. Rätt utnyttjat kan detleda till en pånyttfödelse av industrin och månganya jobb.Men kronans minskade värde medför också en risk,som jag har nämnt, för att man får accelererandepris- och löneökningar i en ny huggsexa, nyaspiraler uppåt, som driver upp räntan igen ochomintetgör den positiva konkurrenskraftseffekten.Därför är inriktningen av den ekonomiskapolitiken helt avgörande för sysselsättingen ochvälfärden nu och i framtiden.Regeringen är fast övertygad om att den skall föraen politik som tar till vara dessa möjligheter tilltillväxt, jobb och välfärd och som undanröjer denrisk som jag nämnde.Får jag , fru talman, svara på som gällde en diskussion angående någrafrågeställningar inför beslutet i kammaren påfredag om bankreglerna eller bankakuten, som denkallas i folkligt tal. Jag tycker att det är alldelessjälvklart att om det finns någon sorts kryphål förfiffel, är det oerhört angeläget att stoppa sådana.Jag kan åtminstone för min egen del omedelbartsäga att det är alldeles utmärkt att vi får tillfälle attdiskutera detta före fredag. ärmöjligen precis hemkommen från , och jag harinte kunnat nå honom i pausen. Men jag är heltövertygad om att han delar min uppfattning. Dethandlar alltså bara om att synkroniseraalmanackor.(Applåder)Anf. 18 () replik:Fru talman! Jag kan godta att det i rent formellmening är Riksbanksfullmäktige och interiksbankschefen som fattar beslut om räntan. Menmin fråga gäller den reella beslutsmakten. Minfråga kan formularas på följande sätt: Är detfinansminister som har det sista ordet närdet gäller att avgöra huruvida finanspolitiken ärtillräckligt stram för att det skall vara möjligt attsänka räntan? Av riksbanschefens framträdande ifinansutskottet fick man intrycket att det var BengtDennis som avgör när vi politiker får den belöning,som han uttryckte det, som vi kan få om vi för entillräckligt stram finanspolitik. Har finansministerWibble överlämnat det beslutet tillRiksbanksfullmäktige eller riksbankschefen, vilkendet nu är?Det är ingen som förnekar de negativa effekternaav en högre inflation. Finansministern talar om eninflationskarusell av 80-talsmodell i den djupastelågkonjunktur som har varit inne i sedan30-talet. Finansministern lever inte i den verklighetsom vi har , om hon tror att risken äröverhängande för något sådant just nu.Jag vill återvända till vad sagt. Imitt anförande citerade jag . Hansäger att man inte skall ta åtstramningsbeslut somträder i kraft . Man skall låta besluten omåstramning träda i kraft senare närhögkonjunkturen är på gång.Delar inte finansministern ? Varför har i annat fall finansministerntillsatt honom som ordförande iKriskommissionen?Till sist några ord om den stora statsskulden. Visstär den ett problem. Men det finns ocksåförhoppningar nu om att bytesbalansen skalluppvisa ett överskott. Det betyder alltså att Sverigesom nation kan komma att netto låna ut pengar tillutlandet . Den väsentligaorsaken till tidigare bytesbalansproblem har juvarit kapitalavkastningen. Totalt sett lever visvenskar faktiskt under våra tillgångar. Problemetär att de stora fastighetsspekulanterna lånar upp enmängd pengar och att de nu därför får betala dyraräntor osv.Det är alltså fråga om ett omfördelningsproblem.Det privata finansiella sparandet blir förmodligenmera positivt än vad det offentliga sparandet blirnegativt. Det handlar således om att flyttasparpengarna från den privata till den offentligasektorn.Anf. 19 Finansminister ():Fru talman! Det återstår att se om jag kan täcka inJohan alla olika frågor.Vi har faktiskt inte på mycket länge haft en rörligväxelkurs i det här landet. Riksbankslagstiftningentäcker i formell mening egentligen inte den härsituationen. Det som jag tycker är väsentligtbeträffande det sätt på vilket den här fråganhanteras i alla länder är det naturliga samarbetetoch samspelet mellan finanspolitik ochpenningpolitik. Båda politikområdena kannämligen försvåra för eller hjälpa varandra.Självfallet kommer regeringens makt - eller vadman nu skall kalla det för - från . Likasåkommer mandat från . Detär således fullständigt naturligt med ett samspelhär. Jag tror inte att det kommer att skapa någrasom helst problem.Johan menade att det var alldeles galetatt nu varna för en kommande inflationsspiral. Jagtror att det, tyvärr, är högst befogat att varna justnu, därför att det är nu som man skall läggagrunden till en varaktigt låg inflationstakt. Vi hartillkämpat oss en sådan med ganska stor möda ochtill ett mycket högt pris för förfärligt mångamänniskor. Flera hundra tusen människor harpersonligen fått betala ett högt pris i form av delsatt jobbet gått förlorat, dels en lägrekonsumtionsstandard.Jag tycker att vi när det gäller dessa människor ärskyldiga att se till att vi inte omintetgör vad de tillett högt pris gjort, att vi inte omintetgör den vinstsom hela samhället fått genom att vi har fått nerprisökningstakten. måste vi se till att vi inteskapar grogrund för en ny sådan här karusell.Johan vet säkert lika väl som jag hur lättsådana här karuseller och huggsexor uppkommer.När man tycker att man skall kompensera sig förlitet mer, skall andra också göra det. Sedan går detganska snabbt, tyvärr, att få i gång en sådan härspiral. Jag tycker att det vore orättfärdigt gentemotdem som har fått göra så stora uppoffringar för attvi skall få ner inflationen.Sedan talade om om ett ikraftträdande senare när det gällerolika åtgärder. Ja, det är faktiskt precis sådanaåtgärder som föreslås i proposition 50 och sombehandlas i det utskottsbetänkande som rör dagensärende. Det gäller ett stort antal åtgärder medikraftträdande successivt. Det här är en mycketklok filosofi - en filosofi som både regeringen ochSocialdemokraterna i hög grad har utnyttjat. Vikommer säkert, tror jag, att utnyttja den framöverockså.Vidare talades det om det privata sparandet. Detförvånar mig en aning att höra sägaatt det är bra med ett privat sparande - undrens tidär kanske inte förbi.Självfallet är det utomordentligt bra att vi har ettprivatsparandeöverskott som är större än vårtoffentliga underskott. Det gör att det inte ärså svårt att finansiera underskottet. Men dettaberor på att investeringarna är alldeles för små. Vaddet handlar om är ju att vi måste få ner detoffentliga underskottet, så att vi kan finansieraäven kommande investeringsökningar - annars kanvi inte få fram några jobb. Detta är poängen medsparandebalansen, och det vet säkert JohanLönnroth också.Anf. 20 () replik:Fru talman! Finansministern är naturligtvis i sinfulla rätt att varna för en inflationsspiral. Men detstora problemet just nu är den kraftigt växandearbetslösheten. Det är förvånande attfinansministern inte går in på detta stora problem,dvs. hur vi skall få ner den stora och växandearbetslösheten. Den stora arbetslösheten är bl.a.mycket dyr. Den kostar så att säga ibudgetunderskott. En stor del av nuvarandebudgetunderskott, ja, den dominerande delen avdetta, beror på den stora arbetslösheten.Vad menade var att man skullevänta med att låta åtgärderna träda i kraft tills enhögkonjunktur var på gång. Beträffande deåtgärder som föreslås av regering ochutskottsmajoritet kommer ikraftträdandet justunder en djup lågkonjunktur, och det ökarytterligare arbetslösheten.Jag hyllade inte det privata sparandet i störstaallmänhet. I stället sade jag: I och med att detprivata finansiella sparandet kan komma att blitotalt sett större än vad den offentliga sektornsfinansiella sparande totalt går med minus, finns detfaktiskt möjligheter att flytta om, att omvandladetta privata sparande som inte går tillinvesteringar och nya jobb. Det gäller att omvandladetta sparande till investeringar. Genom statligabeställningar och genom att ge tillbaka de 7,5miljarderna till kommuner och landsting kan detprivata sparandet omvandlas till en mindrearbetslöshet, och därmed också till ettminskat budgetunderskott.Det som regering och, tyvärr, ocksåsocialdemokrater har ställt upp på är en rensamhällsekonomisk förlustaffär i och med att man ien djup lågkonjunktur vidtar dessa dramatiskaåtstramningsåtgärder. Sådana måste kommasenare. Det blir svårt för oss alla. Men att göra detnu är att göra det vid helt fel tidpunkt.Anf. 21 Finansminister ():Fru talman! Jag framhöll i mitt inlägg att enexpansiv finanspolitik skulle leda till enåtstramning, därför att underskott, utgiftsnivåeroch skattenivåer är så höga . Således får maninte de gamla vanliga keynesianska effekterna.Jag gick också igenom hur jag resonerat i följandeavseende. En så kraftig penningpolitisk expansionsom vissa förespråkat - ner till beträffandeden korta räntan - skulle inte heller fungera. Denskulle också leda till negativa effekter genominflationsförväntningar, lång ränta och ytterligareväxelkursdepreciering - och därmed enåtstramning. De här två teknikerna fungerar inteom man, i likhet med mig, faktiskt vill föra enpolitik som har en god chans att lyckas med attskapa vad vi alla vill ha, nämligen mer av tillväxtoch jobb samt en stabil bas för en social välfärd.Vad man skall göra är att se till att man rör sigförsiktigt och försöker få ner räntan, den meståtstramande faktorn. Man får ta det ganskaförsiktigt och se till att man parerar och har enfinanspolitik som håller nereinflationsförväntningarna och som därmed gör detmöjligt att successivt lätta på penningpolitiken. Detkan synas konstigt att ha en finanspolitisk, låt osssäga, keynesiansk åtstramning. Men poängen är attdet härmed blir möjligt att lätta påpenningpolitiken, så att summan beträffandeeffekterna av de här båda åtgärderna - det är jusumman som är intressant för hela ekonomin - bliren expansiv effekt, en stimulanseffekt, påekonomin och en bättre situation för företag,investeringar, jobb och människor. Det är denenkla tanken här. Jag tror att den vinner allt störregehör hos många som tänker igenom litet grand hurdet förhåller sig med de rörliga växelkurserna, somju är en helt ny situation.Till slut något om detta med att säga att vi skall görasaker sedan. Tyvärr har vi - det gäller borgerliga,socialdemokrater och andra, för jag vill inte heltskylla ifrån mig - sagt alltför i dennakammare att det nu av det enaeller det andra skälet inte passar med enanpassning, omställning eller förnyelse. Det gör visedan, vid något bättre tillfälle. Men sedan har visatsig vara liktydigt med aldrig. Därför har vi såstora problem. Sanningens minut kom ju närproblemen blev så akuta. På något sätt exploderadeallt på en gång.Att skjuta problemen , i synnerhet närdet finns så stora skulder i hela ekonomin som ,vore utomordentligt livsfarligt och skulle vara tillstor sorg och förtret för de människor i det härlandet som vi ändå vill skall få förbättringar. Detkommer jag inte att medverka till.Anf. 22 BO G JENEVALL (nyd) replik:Fru talman! Med mycken respekt förfinansministerns stora kunnande, jämfört medmitt, och obegränsade tillgång till duktiga rådgivarevill jag i alla fall ifrågasätta det kloka i att inte aktivtsätta ned räntan.Jag tycker att man skall vara litet ödmjuk mot allade experter, och de är ganska många, som har enannan uppfattning. Vi har dessutom inte haft denhär situationen i tidigare, i varje fall inte påmycket . Det är en annorlunda situation, i ettläge med en mycket låg inflation. Jag är medvetenom att den kommer att stiga något, men det är pågrund av de åtgärder som regeringen och riksdagenhar vidtagit.Jag tror inte att det är någon större risk för eninflationsspiral, under förutsättning att vi kan hållalönerna i schack, vilket naturligtvis en nedsättningav räntan starkt skulle medverka till. Vi har i varjefall haft en deflation. Vi får vara mycket noga medatt vi inte bromsar oss in i en depression. Då har viverkligen försatt oss i en ohållbar situation.Vi kan enligt min uppfattning aldrig spara oss ur ensådan här situation. Vi måste givetvis spara såmycket vi på något vis kan för att få ned detstrukturella budgetunderskottet. Det är självklart.Men de stora bristerna och större delen avbudgetunderskottet beror på minskade ochbristande intäkter. Vi kan bara få ordning på dettai stor skala genom att få fart på hjulen. Det tror jagsäkert att vi är överens om.Jag vill ta upp ytterligare en liten sak beträffandebankakuten. Jag skall i ärlighetens namn säga attjag inte läst på något vidare när det gällerdetaljerna. Jag kanske begår fel i det jag säger, menjag förutsätter att regeringen och bankakutenkommer att se till att staten får så många fysiskasäkerheter som det är möjligt för de insatser somstaten gör. Jag menar alltså rent övertagande avbankernas panter i fastigheter och annat, lika välsom att ta pant i deras egen egendom. Det tyckerjag är det minsta man kan göra för att säkerställa enåterbetalning.Anf. 23 Finansminister ():Fru talman! Många experter är säkert helt överensmed Bo Jenevall och faktiskt även med mig om detangelägna i att sänka räntan. Jag tror inte att detfinns någonting som förenar oss alla, överpartigränser och allt vad det kan vara, som är såslagkraftigt som viljan att sänka räntan. Det vill vialla.Men detta måste ske så att det får de åsyftadeeffekterna. Det är inte räntan i sig vi vill skall ha ettvisst procenttal. Det vi vill ha är de positivaeffekterna på investeringar, företagande, jobb,produktion och människors inkomster. Det är detvi vill uppnå.Då måste man fundera ut hur det faktiskt förhållersig. Bo Jenevall säger att han inte tror att det finnsnågon större risk för återgång till enkompensationskarusell eller en löne- och prisjakt,där man jagar varandra uppåt i olikahuggsexemönster. Det kan så vara. Bo Jenevall trorsäkert inte det. Tyvärr är det inte det Bo Jenevalltror som avgör vad som händer. Det är tron hosolika placerare och bedömare i och iutlandet som avgör vad som händer med den långaräntan, inflationsförväntningar och sådant.De ser på hur det har varit i under desenaste 15-20 åren. De inser att vi aldrig har haft en låg inflation när det verkligenhar knipit. Vi klarade, som alla vet, inte heller nuden fasta växelkursen. På grund av många olyckligaomständigheter tvingades vi låta växelkursen flyta.De är liksom inte betjänta av att vi säger att vikommer att hålla inflationstakten nere. De vill vetavad vi gör.Det är därför jag menar att det är oerhört angelägetatt vi, för att få de positiva effekter vi vill ha av enräntesänkning, markerar att vi inte avser att tillåtaatt sådana inflationsimpulser som faktiskt finns närimportpriserna blir högre får fäste i eninflationsspiral. Det kan vi bara göra genom attmarkera betydelsen av att varaktigt hålla kvarinflationen på den låga nivå vi har uppnått.Anf. 24 BO G JENEVALL (nyd) replik:Fru talman! Jag håller med om det mesta av det somfinansministern säger. Men jag har en annorlundaoch förmodligen litet provocerande syn påsituationen. Jag är inte helt övertygad om attmarknadskrafterna skulle höja den långa räntanom vi sänker den korta. Det kan i stället få såpositiva effekter att det upplevs som en störrebetalningsförmåga för aktiebolaget långsikt. Det kan t.o.m. få en sänkande tendens på denlånga räntan.Jag vet att det är provocerande och att det intestämmer överens med det som står i alla böcker.Men i den situation som vi nu befinner oss i, som ärextrem, tycker jag att det skulle kunna finnasanledning att i varje fal diskutera litet annorlundaeffekter av sådana här åtgärder än vad som kanvara gängse antaget.Anf. 25 Finansminister ():Fru talman! Jag tror att Bo Jenevall har alldelesrätt. Det var faktiskt det som inträffade vid denförra räntesänkningen. När den kortamarginalräntan sänktes från till fickman också en nedgång på den långa räntan medcirka en fjärdedels procent.Sedan inledde den här politiken harbåde den korta och den långa räntan sjunkit. Menjag är helt övertygad om att detta har inträffat. Depositiva effekterna har vi fått därför att vi inte hargjort jättekliv med tre fyra påett enda bräde.Anf. 26 () replik:Fru talman! Finansministern sade att förbättringarär inom räckhåll. Men när man studerar utsikternaför arbetsmarknaden, sysselsättningen ocharbetslösheten har jag svårt attdela den optimismen. Arbetslösheten fortsätter attväxa upp mot och däröver. Det är inte uttryckför förbättringar. Det är uttryck för en allvarligförsämring av arbetsmarknadssituationen, ochdärför måste det vidtas åtgärder som bryter denutvecklingen.Jag skulle vilja följa upp den diskussion som harförts om räntan genom att ställa en fråga tillfinansministern: Hur länge skall det dröja innnan vifår ett investeringsvänligt klimat som ger reellaeffekter på investeringar och tillväxt?Jag delar uppfattningen att hög inflation är avondo. Det gäller också uppfattningen att det förframtiden handlar mycket om vilkainflationsförväntningar som finns.