prot · GF0990 · 1992-04-02 00:00:00 — Den ändradelagstiftningen beräknas medföra att antaletpsykiskt störda intagna påkriminalvårdsanstalterna kommer att öka.Andelen psykiskt störda lagöverträdare inomkriminalvården som helhet har dessutom ökatsedan några år tillbaka, sannolikt som en följd aven ändrad påföljdspraxis. Erfarenheterna visar attdet i praktiken är svårt att tillämpanormaliseringsprincipen för intagna medpsykiatriska vårdbehov. Den fråganuppmärksammades bl.a. i när reformenom den psykiatriska tvångsvården behandlades.Jag anser att utvecklingen hunnit förbi den punktdär det är tillräckligt att hänvisa tillnormaliseringsprincipen. De intagnas psykiatriskavårdbehov måste kunna tillgodoses underanstaltstiden. Kommittén får därför övervägaförändringar som innebär avsteg frånnormaliseringsprincipen också på detta område.Frågan om behandling inom kriminalvården avmän som gjort sig skyldiga till sexualbrott ochkvinnomisshandel skall också uppmärksammas avkommittén.I direktiven tas också permissioner och andravistelser utom anstalt upp. Kommittén skall bl.a.undersöka om det finns anledning att genomlagstiftning eller andra särskilda åtgärder frånstatsmakternas sida ytterligare minska missbruketav permissioner. Kommittén skall också övervägaom villkoren för frigång kan utformas på etttydligare sätt. Förutsättningarna för användning avs.k. § 34-placering skall ses över noggrant, bl.a. motbakgrund av den utveckling som sker inom denkommunala missbrukarvården.Erfarenheterna visar klart att det finns en mindregrupp intagna som med hänsyn till kravet påsamhällsskydd bör särbehandlas i vissa avseenden.Kommittén skall överväga om de nuvarandereglerna av särbehandlingen av vissalångtidsdömda, s.k. 7:3-or, bör ändras. Kommitténskall vidare överväga om systemet med s.k.specialavdelningar är ändamålsenligt eller om detfinns andra lösningar som bättre kan tillgodoseallmänhetens skyddsintresse i fråga om denkategori intagna det här är fråga om.Arbetet skall vara avslutat senast den 1 juli 1993.Kommittén bör om möjligt års utgång i ettdelbetänkande redovisa förslag om hurkriminalvårdsanstalterna skall kunna hållasnarkotikafria.Så långt översynen av 1974 årskriminalvårdsreform.Nu något om den villkorliga frigivningen. Jag harredan nämnt att regeringen utlovat att denautomatiska halvtidsfrigivningen skall avskaffas.Förtroendet för rättsväsendet har lidit stor skadagenom halvtidsreformen.Nu har det alltså inom justitiedepartementetutarbetats en promemoria som i princip innehållerförslag till en återgång till den reglering av villkorligfrigivning som gällde års s.k.halvtidsreform. Förslagen innebär dock vissaskärpningar i förhållande till den lagstiftningen.Genom en återgång till förhållandena före år 1983kommer den nuvarande rätten till villkorligfrigivning att ersättas med en möjlighet tillfrigivning som i princip förutsätter en prövning i detenskilda fallet. För det stora flertalet dömda kanvillkorlig frigivning inte komma i fråga förrän tvåtredjedelar av strafftiden har avtjänats. Förlångtidsdömda gällde att de kunde frigestidigare, förutsatt att de inte dömts för särskiltallvarlig brottslighet som riktat sig mot liv ellerhälsa och att det inte förelåg en påtaglig risk föråterfall i brottslighet av samma slag. I dettahänseende finns det emellertid skäl att skärpabestämmelsen och utvidga kretsen avlångtidsdömda som inte bör kunna friges innan dehar avtjänat två tredjedelar av strafftiden. Ävenbrottslighet som inte riktar sig mot liv eller hälsakan präglas av sådan planering och förslagenhet atten tidigarelagd frigivning framstår som särskiltolämplig. En strängare syn bör således ifrigivningshänseende anläggas på sådanbrottslighet som ingått som ett led i en yrkesmässigeller organiserad brottslighet.I promemorian föreslås därför att huvudregelnskall vara att alla som dömts till ett tidsbestämtfängelsestraff i minst en månad skall kunna frigesvillkorligt tidigast efter två tredjedelar avstrafftiden. Intagna med strafftider ellermer skall kunna friges tidigast efter halva tiden, omde inte dömts till fängelse för särskiltallvarlig brottslighet, som riktat sig mot ellermedfört fara för liv eller hälsa, och om risk föråterfall inte föreligger. Samma regler skall gälla förden som ägnat sig åt yrkesmässig eller särskiltorganiserad brottslighet. För att elimineratröskeleffekter införs en särskild regel för dem somavtjänar fängelsestraff mellan och två år.I likhet med vad som gällde börförutsättningarna för den intagnes anpassning isamhället särskilt beaktas vid prövningen av fråganom villkorlig frigivning. Därvid bör emellertid istörre utsträckning än tidigare hänsyn bl.a. tas tillhur den intagne skött sig . Ävenpå denna punkt bör således en skärpning ske iförhållande till ordning. Det innebär attintagna som misskött sig allvarligt kan få avtjänahela strafftiden.I promemorian föreslås således i denna del att detvid prövning av om den villkorliga frigivningen börsenareläggas särskilt skall beaktas omförutsättningarna för den intagnes anpassning isamhället framstår som speciellt ogynnsamma medhänsyn till frigivningsförhållandena, hansuppförande och andra särskildaomständigheter.Sedan jag tagit del av de synpunkter som lämnas påpromemorian kommer jag att föreslå regeringen attbesluta om en lagrådsremiss för att därefterförelägga en proposition,förhoppningsvis i maj månad.Som jag nämnt inledningsvis innebär de förslag somnu läggs angående den villkorliga frigivningen baraen tillfällig lösning. Det behövs meragrundläggande överväganden om den villkorligafrigivningens framtid. Denna uppgift bör läggas påen parlamentarisk kommitté, som jag inom kortkommer att föreslå att regeringen beslutar om.Frågan om den villkorliga frigivningen blir bara enav huvuduppgifterna för kommittén. Den skallockså göra en bred översyn av påföljdssystemetsinnehåll och uppbyggnad.För förtroendet för rättsväsendet är det viktigt attdet finns en överensstämmelse mellan den utdömdaoch den avtjänade strafftiden. En principiellträtlinjig lösning skulle vara att den strafftid somdomstolen dömer ut också är den tid som dendömde faktiskt har att verkställa.Jag är dock medveten om att systemet medvillkorlig frigivning har vissa fördelar. Det löser påett naturligt sätt frågan om hur övergången mellananstaltstiden och livet i frihet skall vara anordnad.Möjligheterna att förverka villkorlig frihet är ocksåen lämplig reaktion från samhällets sida om dendömde begår brott på nytt efterstraffverkställigheten. Det är vidare en fördel i detinternationella samarbetet om vi inte skiljer ossfrån omvärlden, där i stort sett alla jämförbaraländer har någon form av villkorlig frigivning.Starka skäl talar för att villkorlig frigivning skallbeviljas enligt fakultativa regler, dvs. prövning ivarje enskilt fall i stället för den obligatoriskavillkorliga frigivning som sker när det gällerflertalet av de fängelsedömda. Fakultativa reglerkan utformas på olika sätt. Kommittén kommer attha frihet att pröva vilken ordning som framstår somlämpligast.I regeringsförklaringen utlovades att alternativapåföljder till fängelse skulle utvecklas ytterligare.När det gäller samhällstjänst har regeringen redanföreslagit att möjligheterna att döma till sådan skallutvidgas till att gälla hela landet. Det blir nu enuppgift för kommittén att undersöka hursamhällstjänsten bör inordnas som ett permanentinslag i påföljdssystemet och i samband därmedockså överväga om tillämpningsområdet kan vidgasytterligare.Men även i övrigt skall kommittén söka utvecklaalternativ till fängelse som på ett bättre sätt kanmedverka till att främja förutsättningarna för attden dömde inte skall återfalla i brott och även iövrigt förmå anpassa sig till samhället. För attsådana påföljder skall kunna få ett vidaretillämpningsområde är det emellertid viktigt att deockså har en sådan utformning att de tillgodoserberättigade anspråk på att brott bör följas av tydligaoch konsekventa reaktioner.Under senare år har skyddstillsynspåföljdenutvecklats väsentligt genom en utvidgad ochutförligare reglering av möjligheterna att förenapåföljden med olika föreskrifter. Erfarenheterna avdessa ändringar är goda. Utredningen kommerdärför att få i uppdrag att överväga ombestämmelserna som rör föreskrifter i sambandmed skyddstillsyn bör utvecklas ytterligare.I vissa länder, bl.a. , förekommerdet att den som har dömts för ett brott som normaltskulle ha lett till fängelse i stället underkastasintensivövervakning i form av elektroniskövervakning. Vad det innebär är att den dömdemeddelas föreskrifter, främst i fråga om vistelseort,och att efterlevnaden av föreskrifterna kontrollerasgenom elektronisk apparatur.Kommittén kommer att få i uppdrag att närmarestudera de olika modeller för intensivövervakningsom förekommer i olika länder och redovisa för-och nackdelar, inkl. de etiska aspekterna med dessamodeller, i syfte att belysa om ett sådant system ärlämpligt att införa i Sverige.En annan central fråga som kommittén skall se på ärvilken betydelse som återfall i brott bör tillmätas.Det gäller oberoende av om den tidigare påföljdenär fängelse eller någon annan påföljd.Låt mig avsluta med att påminna om att en avstatsmakternas grundläggande uppgifter är attsvara för den allmänna ordningen och säkerheten isamhället. En förutsättning för att klara denuppgiften är att medborgarna känner förtroendeoch respekt för rättsväsendet. Det förtroendet ochden respekten har utsatts för svårapåfrestningar. De åtgärder som jag harpresenterat -- dvs. framför allt en översyn avkriminalvården i anstalt, avskaffandet av denautomatiska halvtidsfrigivningen och utredningenom påföljdssystemets framtida utformning -- utgörett led i ett målmedvetet arbete från regeringenssida att värna om medborgarnas tillit tillrättsväsendets förmåga att hantera brottsligheten. Ivissa hänseenden innebär det hårdare tag. Det ärinte något som vi väjer för. Men lika viktigt är detatt ta tillvara de möjligheter som finns att på ettbättre sätt förebygga brott och bidra till att de somdöms för brott kan återanpassas i samhället. På siktär det också av avgörande betydelse för förtroendetför rättsväsendet att vi upprätthåller kraven pårättssäkerhet och respekt för grundlägganderättsstatliga principer. När det gäller dessa frågorkommer denna regering inte att göra någraeftergifter.Anf. 53 ():Herr talman! Rubriken för den information somjustitieministern har lämnat i kammaren är Nykriminalpolitik. Låt mig då konstatera attjustitieministern på en del punkter fullföljer denkriminalpolitik som den socialdemokratiskaregeringen arbetade för. Det gäller utvecklandet avalternativ till fängelsestraff, unga lagöverträdareoch en stärkning av brottsoffrens ställning. När detgäller avskaffandet av halvtidsfrigivningen är ocksåSocialdemokraterna för en sådan, och enlagrådsremiss lämnades innan regeringsskiftet ihöstas.På några områden gör emellertid regeringen viktigaoch illavarslande kursändringar, och därav minafrågor. Den första frågan gäller 1974 årskriminalvårdsreform. Den antogs i mycket bredenighet 1974. Målet för reformen varatt tillskapa en human kriminalvård där insatsernaså långt möjligt skulle inriktas på återanpassning avde intagna till samhället. Min fråga tilljustitieministern är: Står regeringen bakom dennagrundtanke kriminalvårdsreform? Harjustitieministern uppfattningen attnärhetsprincipen och normaliseringsprincipen sålångt det är möjligt skall tillämpas ävenfortsättningsvis?Min andra fråga anknyter till avskaffandet avhalvtidsfrigivningen. Ett avskaffande avhalvtidsfrigivningen för med sig ett ganska stortbehov av nya anstaltsplatser. Jag vill frågajustitieministern om det sker en planering när detgäller utbyggandet av antalet anstaltsplatser ellerom inriktningen är en ökad beläggning på denuvarande anstalterna.Ytterligare en fråga som knyter an tillhalvtidsfrigivningen är: Kommer det nya systemetför den villkorliga frigivningen att kombineras meden utökad användning av alternativ tillfrihetsstraff?Herr talman! Jag har avslutningsvis en tredje frågasom gäller ett område som justitieministern inteberörde, nämligen den ekonomiska brottsligheten.Den ekonomiska brottsligheten har hitintills intevarit ett prioriterat område för den nuvaranderegeringen. Man har tvärtom vidtagit en radåtgärder som försämrar möjligheterna församhället att bekämpa den ekonomiskabrottsligheten. Min fråga till justitieministern blirdå: Är denna passivitet ett målmedvetet inslag i detsom nu kallas ''En ny kriminalpolitik'', eller avserregeringen att lägga fram förslag till åtgärder motden ekonomiska brottsligheten?Anf. 54 Justitieminister ():Herr talman! Jag sade tidigare i mitt anförande att1974 års kriminalvårdsreform genomfördes i bredenighet. Men utvecklingen under dessa nära 20 århar visat att reformen till vissa delar haröverlevt sig själv.Med tanke på att frågade omregeringen inte ville ha en human kriminalvård, villjag påpeka att det knappast är en humankriminalvård som bedrivs när vi utsätter våraintagna för narkotika och ger dem möjlighet att blinarkomaner och möjlighet att fortsätta sittmissbruk. I den mån det blir en konflikt mellannärhetsprincipen och behovet av skydd motnarkotika är det för den nuvarande regeringen ensjälvklarhet att prioritera skyddet mot narkotika.Det är också det som vi tydligt har markerat idirektiven till kommittén.Det är också riktigt som säger attden tidigare regeringen lade fram förslag omhalvtidsfrigivningen. Men vi skall då komma ihågatt förutsättningarna för den förändringen avhalvtidsfrigivningen var att den skulle ske utan attfler personer satt i fängelse. Det innebäri praktiken att den måste kombineras med bl.a.förkortade straff och tidigareläggningar avpermissioner och liknande. Den inriktningen står viinte bakom.Här kommer jag automatiskt över till den tredjefrågan som ställdes och som gäller regeringensplanering för att vi skall kunna få tillräckligt medplatser. Det finns en planering för detta vad gällerutbyggnad av våra fängelser kombinerat med demöjligheter som finns -- om kanske justinte -- genom att alla platser inteutnyttjas. Jag vill här vara tydlig. Om Lars-ErikLövdén egentligen frågade mig om vi kommer attsätta in en massa extrasängar i de enskilda rummen,är det inte fråga om någonting sådant. Det är intefråga om en överbeläggning.Kriminalvården omfattar våldsbrottslingar ochekonomiska brottslingar. När det sedan gäller denandra fråga som ställdes har om jag minns rätt ställt en interpellation till mig som skallbesvaras , eller i varje fall nästa vecka.När det gäller själva frågan om brott ochbrottsbekämpning i andra delar än de som rörkriminalvården har vi anledning att återkomma tilldetta. Den beskrivning jag har gett gällervåldsbrottslingar och ekonomiska brottslingar.Anf. 55e HANS ():Herr talman! Jag vill fråga justitieministern om honpå någon punkt och i något avseende överväger attframlägga förslag om minskningar avstrafflatituder. Här har justitieministernredogjort för en rad brott där hon avser att skärpastraffen, och vi har ju också läst i tidningarna attjustitieministern är missnöjd med domstolarnas sättatt döma.De synpunkter som justitieministern här harframfört om ändrade regler för frigivning lederockså till att det blir en ökad fångpopulation. Minandra fråga blir därför: Har regeringen, när man nutalar om en ny kriminalpolitik, gjort någraprognoser och överväganden om hur storfångpopulationen kan komma att bli med deförändringar man har i tankarna? Det finns förnärvarande en mycket stor fångpopulation iSverige. Den har varit något större tidigare. Hurräknar regeringen med att detta skall avekonomiskt, och vilka kostnader kalkylerarregeringen med?Till slut. En tidigare borgerlig regering hade deninställningen att användning av frihetsstraff ärskadlig och därför bör begränsas så långt sommöjligt. Det var ett uttalande som bl.a.justitieminister gjorde. Harjustitieminstern någon annan uppfattning på dennapunkt?Anf. 56 Justitieminister ():Herr talman! När det gäller ökningen av antaletintagna har vi gjort beräkningar som visar att detsker en ökning i förhållande till med 300personer per tillfälle. Det blir en årlig kostnad på100 milj.kr. Det vore inte hederligt av oss att låtsasnågonting annat. Skulle vi klara detta utankostnader och utan ytterligare platser hade vi frånbörjan varit tvungna att minska påföljderna.I det paket som jag presenterar finns ingaförslag om en minskning av straffen som sådana.Däremot har regeringen för avsikt att se överstraffmätningen vid våra domstolar för att se om detfinns en överensstämmelse mellan straffmätningoch allmänt rättsmedvetande och också se tillkopplingen till de strafflatituder vi har. Detta harjag uttalat bl.a. i den tidningsartikel som HansGöran åberopar och som jag har anledningatt återkomma till. Vi har här inte i första hand sommålsättning att genomföra höjningar ellersänkningar, utan vi kan säkerligen uppnå båda deresultaten genom en översyn. Regeringen har i detförslag som läggs fram inte tagit ställning till varesig höjningar eller sänkningar. Sådana regler finnsinte i detta förslag.I den artikel som åberopadehar jag inte citerats korrekt. Jag har inte uttalatnågon misstro mot våra domstolar. Jag har däremotuttalat att det är väldigt viktigt att allmänheten harförtroende för rättsväsendet som sådant. Omförtroendet inte finns kan det vara en pedagogiskuppgift och en uppgift för lagstiftningen, ocheventuellt skall något annat till, att skapa detförtroendet för våra domstolar.Anf. 57 HANS ():Herr talman! Jag fick inget svar på min fråga om detuttalande som justitieminister till den tidigare utredningen. Delarjustitieministern den synpunkt som framkom ikommittédirektiven till fängselsestraffkommittén?Anser justitieministern att de förslag som denkommittén lämnade, vilka gällde bådestraffminskning och straffvärdena, är någonting attöverväga för den nuvarande regeringen?Anf. 58 Justitieminister ():Herr talman! När det gäller fängelsestraff -- ochdetta har och jag diskuterattidigare -- har de en allmänpreventiv funktion. Jagmenar att man inte skall underskatta straffetsallmänpreventiva funktion. Det skall vi börja vågatala om igen. Att sedan verkställigheten för deflesta människor inte i sig innebär en positivutveckling och påverkan ligger i sakens natur. Jagsade i min information att regeringen har för avsiktutreda möjligheterna att finna alternativ tillfängelsestraffet som sådant.Överläggningen var härmed avslutad.8 § Aktuell debatt: KärnkraftenssäkerhetsproblemAnf. 59 ():Herr talman! har begärt en särskiltanordnad debatt om kärnkraftenssäkerhetsproblem. Den konkreta bakgrunden tilldenna begäran är uppgifterna tisdagen den 24 marsom en kärnkraftsolycka vid Sosnovyj Bor utanförS:t Petersburg.Natten till tisdagen hände detnågonting i reaktorn. När begäran om den särskildadebatten gjordes visste vi inte vad som hade hänt.Vi visste att det dröjde allt för länge innan vi iSverige fick reda på att det hade hänt något och vadsom hade hänt vid reaktorn. Detta trots att detfinns ett samarbete mellan svenska och ryskamyndigheter om information om just den härreaktorn.Den relativt begränsade olycka som det var frågaom vid Sosnovyj Bor väckte emellertid en mängdfrågor. Den belyste på ett mycket tydligt sätt förallmänheten att vi lever under ett akut hot om enkärnkraftsolycka.Den visade också att kärnkraftssäkerhet är ettinternationellt problem. Det går inte att sekärnkraften som en nationell angelägenhet. Detgäller för den ryska kärnkraften och det gäller förden svenska, tyska, engelska och amerikanskakärnkraften. Detta är ett internationellt problem.Den belyser också att det behövs insatser från istort sett hela den industrialiserade världen, ochfrämst från de intilliggande länderna -- de som ärmest hotade -- för att förbättra energiförsörjningeni Östoch . Man måste leda inutvecklingen på en annan linje än ett beroende avkärnkraften.Detta väcker också frågor om den svenskakärnkraften och den svenskakärnkraftsavvecklingen. Jag har i andra debatternämnt att man i faktiskt är rädd förBarsebäcksverket på samma sätt som vi är rädda föranläggningarna i Sosnovyj Bor, och Kola.Det är ingenting som skall eller kan viftas bort.Anf. 60 Miljöminister ():Herr talman! Medvetandet om attkärnkraftsproduktion också medförsäkerhetsproblem blir alltmer allmänt. Det ärnaturligtvis bra, även om det har kommit sent ochhar en dyster verklighetsbakgrund, dvs.reaktorolyckorna.Det finns ju också andra problem. Det är viktigt attockså nämna dem. Vi har en tendens att baradiskutera en sak i taget. Det handlar om deavfallsproblem som avslöjas efter hand och det närasambandet mellan dessa problem ochkärnvapenproduktionen. Det dramatiska skeendetvid reaktorolyckor gör att vi främstuppmärksammar just dem. Det betyder tyvärr inteatt dessa problem är de enda.Vi kommer vid det här laget ihåg hur dramatiskt viuppfattade kärnkraftshaveriet på Three . Vi vet nu att det klassades som en nivåfem-olycka. Det var den olyckan somblev en utlösande faktor för den svenskafolkomröstningen om kärnkraftens framtid i vårtland.Sedan fick vi kärnkraftsolyckan i Tjernobyl somklassades som nivå sju på den sjugradiga skala medvilken man mäter graden av skada vidkärnkraftsolyckor. Den skalan har man kommitöverens om internationellt.Därefter kom olyckan i kärnkraftverket i SosnovyjBor utanför . Den bestämdes till nivåtre. Där fungerade säkerhetssystemet för atthantera den olycka som inträffade så långt vi vet idag.Att avstå från kärnkraft och att väljamiljöanpassade energisystem är det enda helt säkrasättet att undanröja riskerna för kärnkraftsolyckor.Men så länge kärnteknik används måste naturligvisbästa tillgängliga säkerhetssystem etableras. Detansvaret måste åvila ländernas regeringar ochparlament. Rent praktiskt måste det utövas avauktoritativa nationella myndigheter medkunnande och kompetens.Vi vet alla att om vi sviker på den här punkten ellerom vi misslyckas att upprätthålla säkerheten ärberoendet av kärnkraften i sig en stor risk. Omnågot händer och opinionen kräver en snabbomställning av energisystemen finns inte alltid detalternativet till hands. Det är precis detta som vi servarje gång som den här diskussionen flammar upppå nytt och varje gång det inträffar en allvarligolycka.Det är därför som beroendet av kärnkraften ocksåär en stor fara för energiförsörjningen och specielltför elförsörjningen. Det här har påpekats frånmånga olika håll genom årens lopp. Det ärnaturligtvis också detta som ligger bakom de beslutsom vi har fattat här i riksdag där vi anseratt kärnkraften skall avvecklas.I dag står kärnsäkerheten i i fokus föruppmärksamheten. Det är frågan omkärnkraftverk som är kvarlevor frånplanhushållningens tid. De är undermåliga i sitttekniska utförande. De har alarmerande brister isäkerhetssystemen. En del av dem saknar deinneslutningar som vi uppfattar som självklara föratt om olyckan är framme åtminstone försöka atthålla inne det mesta möjliga av utsläppen.När det gäller RBMK-reaktorerna handlar det omrelikter som inte kan tas ur drift , därföratt planhushållningens samhälle försummatmiljöansvaret och struntat i att bygga uppalternativa och miljöanpassade energisystem. I denya demokratierna som ärvt ansvaret för dessakärnkraftverk har man självfallet ännu inte hunnitbygga upp kompetenta myndigheter förkärnsäkerhet och strålskydd på egen hand, änmindre nya energisystem.Det svenska arbetet för att medverka tillkärnsäkerhet i måste därför ske på flerafronter . Det måste ske i nära dialog medde ansvariga regeringarna. Det kan med fördeläven ske i samverkan med övriga ochvästvärlden som helhet. Det måste ske i samverkanmed många länder eftersom det handlar om mycketstora ekonomiska åtaganden om vi på någotgrundläggande sätt skall förändra den situation somdet forna och övriga östeuropeiskaländer har skapat. I det samarbetet är det ocksånaturligt att man ägnar sig åt en arbetsfördelningoch därmed skapar närmare kontakter med demsom ligger geografiskt nära.Samtidigt som vi i steg för steg utvecklaregna miljöanpassade energisystem måste vi ocksågöra den här kunskapen tillgänglig förgrannländerna i östra .