prot · GF093 · 1992-10-07 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1991/92:3Onsdagen den 7 oktoberKl. 10.001 § Ny riksdagsledamot m.m.Upplästes och lades till handlingarna följande frånvalprövningsnämnden inkomnaBerättelse om granskning av bevis förriksdagsledamot och ersättare förriksdagsledamöterTill valprövningsnämnden har från riksskatteverketinkommit bevis omdels att (), , utsetts till nyledamot av fr.o.m. den 7 oktober 1992sedan () avsagt sig sitt uppdrag somriksdagsledamot. Till ersättare har utsetts SylviaLindgren, , , ,, , ,, , , , , och (allas);dels att , , och JohnAhlmark, (båda fp), utsetts till ersättareför riksdagsledamöter med stöd av 14 kap. 14 §vallagen.Valprövningsnämnden har denna dag granskatbevisen och därvid funnit att de blivit utfärdade ienlighet med 15 kap. 1 § vallagen.Stockholm den 7 oktober 1992Lars § Partiledardebatt med anledning avregeringsförklaringenAnf. 1 ():Fru talman! Svensk ekonomi hamnade i en akutekonomisk kris och vårt land försattes i enutomordentligt allvarlig situation. Riskerna förenskilda människor blev stora. Räntorna steg tillsådana nivåer att många fruktade att de skulletvingas gå från hus och hem.En lång rad i grunden sunda företag med kapacitetatt stå emot kriser höll likväl på att slås ut. Välutslagna hade de aldrig kommit igen. Enflerdubbling av arbetslösheten hade varitoundviklig. Till detta kommer det skenandebudgetunderskottet.När arbetslösheten stiger måste en allt större del avskattepengarna användas till att betalaarbetslöshetsunderstöd, förtidspensionering ochsocialbidrag. När statsskulden växer slukarränteutgifterna alltmer resurser. Det blir alltmindre pengar kvar till välfärden, till pensioner ochbarnbidrag, sjukvård och äldreomsorg,ungomsverksamhet och kultur.Dessa dramatiska hot, riktade mot enskildamänniskor och familjer, mot företag ochkommuner, ja, mot hela vårt land, ledde till någotsom redan måste beskrivas som ett historiskt beslutfrån socialdemokraternas sida. Trots att det finns enklar borgerlig majoritet i , trots attregeringen har bedrivit en utmanande blockpolitikoch trots att socialdemokraterna kunde ha utnyttjatsituationen för att uppnå egna partipolitiskafördelar erbjöd vi vårt stöd för att i samverkan lösakrisen.Financial Times skrev att inget annatsocialdemokratiskt parti i världen skulle ha kunnatspela en liknande roll. Vi ställde upp, men vi gjordedet inte för att rädda regeringen , vi gjorde detför och medborgarnas skull. Vi gjorde detdärför att ingen regering -- vare sig enborgerlig eller en socialdemokratisk -- kommer attkunna förverkliga sina idéer, sina visioner, sinaförhoppningar om vi inte får ordning på landetsekonomi igen. Det är en gemensam grundläggandeförutsättning.Det har varit svåra och smärtsamma beslut. Dedrabbar löntagare, barnfamiljer, pensionärer ochboende. Men jag vill med skärpa understryka attdessa grupper skulle ha drabbats långt värre om vihade låtit utvecklingen löpa i väg av sig själv, styrdav marknadskrafterna. Effekterna skulle ha blivitlångt värre. Därför har vi gått in och försökt lindraeffekterna genom politiska beslut.Vi har också skärpt skatterna förhöginkomsttagarna, kapitalägarna ochförmögenhetsägarna. Avdragsrätten för dem sombor i villa och bostadsrätt har vi kunnat hålla kvarpå en högre nivå. Vi har avvisat det som vi menarär skadliga och orättfärdiga nedskärningar ivälfärden. Vi gör en enorm satsning för att få nedarbetslösheten och skapa sysselsättning. Nära 10000 öronmärkta miljoner satsas nu på utbildningoch jobb. Det kommer att innebära att mer än 100000 människor slipper att gå arbetslösa. Vi hardessutom avvärjt en rad hot mot löntagarna ochderas organisationer. Det har vi gjort för att få nedarbetslösheten, pressa räntorna och börja kampenmot det farliga budgetunderskottet.Jag har hört några borgerliga företrädare säga attdet var som öppnade samarbetet. Medförlov sagt, det var socialdemokraterna för det är visom tar riskerna. Jag har också sett att en deltidningar beskriver den uppgörelse som vi nu harfått till stånd mellan den borgerliga regeringen ochsocialdemokraterna som blockpolitikens död. Detär ett något yrvaket påstående.Också den regering jag ledde var enminoritetsregering som var tvungen att söka stödhos andra partier för att lotsa sina förslag genomriksdagen. Det gjorde vi i god pragmatisk anda.Därför har svensk ekonomi, trots krisen, ocksåstarka sidor. Vi har lägsta inflation,löneökningar som är betydligt lägre än i Tysklandoch låg sjukfrånvaro. Det är effekterna av en radviktiga beslut som togs under den förrasocialdemokratiska regeringens tid. Vi gjorde t.ex.upp om skattereformen och energipolitiken. Vitillsatte Rehnberggruppen, vi förändradesjukförsäkringen, vi fick ett och vilämnade in ansökan om medlemskap i har i praktiken varit begravd underlång tid, men den återuppväcktes närvi fick en statsminister som proklamerade den endavägens politik och en moderatledd regering somsade att nu skall vi sänka skatterna och privatiseraså att marknaden kan ta över och lösa alla problem.Mitt erbjudande att regeringen skulle ta 100 dagarpå sig och fundera igenom hur man skulle hanteraden besvärliga parlamentariska situationenavfärdades arrogant med att socialdemokratin varöverkörd av regeringens handlingskraftiga rivstart.Nöjda och självsäkra moderata statsråd börjadesälja ut statliga företag och utlova dramatisktsänkta skatter till dem som har förmögenheter ochaktier, dvs. de som i den moderata propagandankallas för de välståndsbildande krafterna. Det är endel av dessa krafter som har gått bärsärkagång iden svenska ekonomin och krossat mycket avstyrkan och framtidstron.När regeringen presenterade sinregeringsförklaring konstateradejag att det var ett bräckligt dokument som hadeutformats för att göra det möjligt att bilda enregering, men som det inte skulle vara möjligt attregera efter. Jag påpekade vid samma tillfälle attredan knappt tre veckor efter valet hade densvenska aktiebörsen fallit . Det varuppseendeväckande eftersom alla hade väntat sigdet rakt motsatta: att marknaden skulle reagerapositivt på en borgerlig valseger. Jag sade: ''Tänkom det är så att marknaden inte litar på denborgerliga finanspolitiken.'' Mina farhågor viftadesbort. Regeringen fortsatte på sin enda väg. Vårtland styrdes, enligt statsministern, av mestkompetenta regering.Så sent som , när skiljdes åt,konstaterade en nöjd statsminister: ''Vi kan i dagsäga att äntligen är på rätt väg in i 90-taletmed dess rika möjligheter.'' Han sade vidare att:''Det alternativ som socialdemokratin står försaknar varje form av realism''.Så kom då upprinnelsen till krisen: regeringensmöte på . Då, om inteförr, borde regeringen ha utarbetat ett nyttalternativ och därefter ha tagit kontakt medsocialdemokratin. I stället efterlämnade mötet påHarpsund intrycket att löftena om nya reformeroch fortsatta skattesänkningar skulle uppfyllas.Kursen låg fast. Regeringen förde, enligtfinansministern, ingen veckopolitik. Och kommenderade:Upp med mungiporna, det är inte så farligt som detlåter. Det lät ungefär som när försvarsministerAnders inspekterar ett militärthederskompani. Då förstår TV-tittarna vad jagmenar.När oron ändå ökade sade statssekreteraren istatsministerns kansli irriterat i en intervju attmarknaden har bristande kunskaper. Jag vill påståatt kraschlandade de högtflyendeoch redan vingliga nyliberala idéerna. Den imoderata ögon snudd på gudomliga marknadenvisade sig ha en rad dåligt informeradeöverstepräster, som inte hade vett att ge sinvälsignelse åt den enda vägens politik.När tvingades höja räntan till historiskthöga kom sanningens minut. Först då komdet som jag kallar för förhandlingar verkligen tillstånd mellan regeringen och socialdemokratin.Det var med förvåning jag tog del avregeringsförklaringen. Den uppgörelse som träffatsmed socialdemokratin, och som redan betraktassom historisk, nämns mera i förbigående.Regeringen missar ju därmed ett viktigt tillfälle attvisa att vi i -- tillsammans överblockgränserna -- är beredda att gå till offensiv, attvisa hur vi tänker ta itu med de stora problemensom arbetslösheten, de höga räntorna ochbudgetunderskottet. Riksdagsöppnandet blevdärmed i onödan en förlorad dag för svenskekonomi.Regeringen fortsatte däremot att utmåla sitt förstaår som lyckosamt. Det ger enligt min mening intenågot ansvarsfullt och krismedvetet intryck. Detfinns ett illavarslande bråddjup mellan den bistraverklighet vi just nu står mitt uppe i ochregeringsförklaringens påstående att den politiksom regeringen lade fast har varitframgångsrik. Regeringen lovade attbryta den ekonomiska stagnationen. I stället harsvensk ekonomi hamnat i en akut ekonomisk kris,som regeringen inte på egen hand haft kraft att tasig ur. En uppgörelse med socialdemokratin blevnödvändig.Regeringen lovade också att välfärden och densociala omsorgen skulle förbättras. I stället har viupplevt av nedskärningar och försämringar.Regeringsförklaringen innehåller därtill klartmissledande formuleringar. Alla vet att det blirhyreshöjningar. I regeringsförklaringen uttrycksdet: ''Byggkostnaderna sjunker. Ökad konkurrenskommer att pressa kostnaderna än mer.'' Att villa-och bostadsrättsinnehavare genom uppgörelsenmed socialdemokratin också i fortsättningen fårrätt att dra av nämns inte. Skulle det inte havarit på sin plats att ge det beskedet till alla demsom oroar sig för hur de skall kunna klara sina lån?I stället säger regeringen attkapitalinkomstbeskattningen, och därmedavdragsrätten, sänks till . Vi vetingenting om det , men vi vet att mångaförtvivlat undrar om de skall kunna bokvar i sina hus och bostadsrätter.Det faktum att tiotusentals kommunalt anställdakvinnor inom sjukvården, barnomsorgen ochäldreomsorgen riskerar att mista jobbet påstårregeringen cyniskt ger kvinnor nya möjligheter attstarta eget. Det är inte fråga om att kvinnor får detbättre. Det som händer är att de sparkas ut från sinaarbetsplatser, för att möta efterkrigstidens störstaarbetslöshet och skyhöga räntor, som gör detväldigt svårt att starta eget företag. Om man vetnågonting om småföretagsamhet inser man det.Jag upplever det som att regeringsförklaringen påvissa punkter är en förolämpande underskattningav det svenska folkets fattningsförmåga.Fru talman! Vi har fåttuppleva förändringar i en omfattning och i en taktmed få motsvarigheter, åtminstone i modern tid.Det började när hela den kommunistiskasamhällsmodellen bröt sönder och samman. Viddet tillfället passerades en historisk milstolpe.Öststatskommunismens kollaps var slutet på enmörk epok, som inte bara plågat och förtrycktfolken i de tidigare kommunistiska länderna utansom har delat och hållit världeni terrorbalansens järngrepp.När föll blev det ljusare, men mitt iglädjen fanns det ändå anledning för oss i väst attvara försiktiga med att slå oss själva för bröstet. Att kommunismenvittrade sönder inifrån var en stor sak, men detbetydde inte att marknadsekonomin automatisktbefriades från sina begränsningar, baksidor ochavarter. Det har vi fått uppleva med smärtsamtydlighet sedan dess.Redan ett par år in på det 90-tal som skulle bli denyliberala marknadsförespråkarnas verkligaskördetid är deras övertro på marknadslösningardjupt misskrediterad.Den fria marknad, som 80-talets trosvissanyliberaler menar borde sköta allt, som omsorg,vård och utbildning, rister nu av inre konvulsioner.Den nyliberala marknadsmodellen byggde ingetbestående där den praktiserades.Den skapade i stället en rad gigantiska problemsom arbetslöshet, budgetunderskott, konkurser, ettfattigare och ett orättvisare samhälle.De marknadsaktörer som likt ett slags ekonominsvästernhjältar red i väg utmed den nyliberala vägenmot friheten, lyckan och tillväxten har ramlat nedfrån sina höga hästar. Hoppet ställs nu återigen tillpolitiken och till de gemensamma lösningarna.Men politikens villkor har förändrats. Vi kan intebara gå tillbaka till gårdagens politiska lösningar --så enkelt är det inte. Vi behöver ett nytt tänkandeoch en ny strategi. Jag menar att det nu är dags fördagens radikala politiker och världens framståendenationalekonomer att komma samman, precis sompå 30-talet, och inte bara enas om en teori om hurman skall kunna sköta våra länder på ett anständigtsätt utan också omsätta kunskaperna i praktiskhandling.Som jag ser det, är det den största politiska ochekonomiska uppgiften , att iSverige och i omvärlden hitta en modell ochmetoder som gör att vi varaktigt får nedarbetslösheten. Arbete är själva grunden för attmänniskor skall ha frihet att forma sina liv som desjälva vill. Full sysselsättning är nödvändig för attminska de ekonomiska och de sociala klyftorna i ettland, och arbete åt alla är en förutsättning för attmänniskor skall ha tilltro till demokratin.Det som följer i arbetslöshetens spår -- försämradlevnadsstandard för många människor och ökadeorättvisor mellan dem som har och dem som saknarmöjlighet att försörja sig, känslan att stå utanföroch vara vara värdelös -- skapar ett spänt och farligtpolitiskt klimat.I det sammanhanget är den uppgörelse vi nu haråstadkommit i faktiskt ett inte oväsentligtbidrag. Det ger ett hopp inom och utom Sverige.Alla länder måste nu göra sitt yttersta för att få nedantalet arbetslösa i de egna länderna. Men deträcker inte.Det ekonomiska och politiska samarbetet mellanländerna måste öka. Vi är alldeles för beroende avvarandra för att kunna åstadkomma en långsiktigthållbar utveckling på egen hand. Kapitalet rör sigredan fritt över gränserna, och det måste också depolitiska besluten göra. Det gäller inte bara denekonomiska politiken och kampen motarbetslösheten. Det gäller i lika stor utsträckningansvaret för miljön, flyktingpolitiken, Östeuropasåteruppbyggnad och insatserna i tredje världen.Marknaden skall användas till sådant som den ärbra på, men det krävs politisk handling för attdemokrati, frihet, rättvisa och fred skall präglautvecklingen i det framtida och Sverige.Det handlar om rätt till arbete, social trygghet, godmiljö och möjligheter för människor i olika länder,med olika etniskt och nationellt ursprung, att levatillsammans, utan rädsla och konflikter.Mot denna bakgrund är det nu en och annan somfår ångra att han beskrev socialdemokratin som enförbrukad kraft. Jag är stolt över att leda ett partisom tillhör både gårdagen och framtiden.(Applåder)Anf. 2 (nyd):Fru talman! Det är förvisso kris i , och detbehövs krafttag -- det kan jag hålla med IngvarCarlsson om. som jag gratulerarregeringen till att det blev en uppgörelse medSocialdemokraterna vågar jag påstå att det var braatt några partier stannade utanförregeringssfären -- annars kunde likagärna stänga , så fort den har öppnat.Risken kvarstår att detta är ett transportkompani.Vi lovar att göra vad vi kan för att vara livaktiga ochobekväma som oppositionsparti. Jag förstod attSocialdemokraterna kommer att vara båderegeringsparti och oppositionsparti -- det blirintressant. Ny demokrati må synas vara ett litetparti, men det är större än vad det verkar. Och glöminte den allmänna opinionen! Den finns kvar, ochdet var faktiskt därifrån vi kom en gång.I det nya parlamentariska läget har vi ännu störreanledning att attackera den politiska klassen, varsprivilegier inte påverkades av de två krispaketenöver huvud taget. Vi kommer också att försökaavslöja spelet om de heliga korna. Jag återkommertill det.Det första krispaketet vanns -- enligt uppgift imedia, som är mera intresserade av sport än avpolitik -- med 10-5 av Socialdemokraterna. Därförfinns där också starka socialdemokratiska inslag --det kan jag hålla med om. Det lärdå behövas någon som påminner ommarknadsekonomin, någon som envetet jobbar förföretagsamheten och som vill skapa jobb, inteskapa sysselsättning.Det skall i detta läge också bli intressant att se hurmedia kommer att agera. Det finns ju i praktikeninte en enda tidning i utanför de fempartiernas kontroll, dvs. de fyra regeringspartiernaplus Socialdemokraterna. Tidningarna ärpartiorgan, även om man koketterar med prefixetoberoende.Vilken är då Socialdemokraternas roll i det hela?Ja, vi har alldeles fått höra hur världens bästasocialdemokrater ingripit för att rädda ;ädelmodet känner inga gränser. Men man harhittills fått för litet beröm, har jag förstått, bl.a. iregeringsförklaringen.Socialdemokraterna har gått ut och talat om försina medlemmar, att medan statsminister till problemen är det , och som löser dem. Jagförmodar att det är litet svårt för regeringspartiernaatt öppet kommentera det här -- ni skall jusamarbeta.Låt mig säga att Socialdemokraterna genom ettmångårigt regeringsinnehav ligger bakom detomma löftena och de s.k. reformerna, som i självaverket var kedjebrev, som skulle betalas av vårabarn. sprack den ballongen. Verkligheten är vårvärsta fiende, brukar man säga på den kanten, ochnu är verkligheten här.Det blev inte så mycket av de pensioner som manutlovade, och den solidariska lönepolitiken gavfärre jobb, inte fler. Det sociala skyddsnätet visadesig inte fungera utan självrisker för medborgarna.Världens längsta semester har också visat sig varaför lång, och jag förstår inte att man blir så förvånadöver det. Sysselsättningspolitiken har hela tidenresulterat i arbetslöshet när verkligheten trängt sigpå.Nej, jag tror inte att Socialdemokraterna harräddat i detta läge. Men de kan göra det,därför att de deltar i arbetet med att städa upp detsom de själva har ställt till. Det är snyggt, så längedet varar.Vad jag kan se, och vad Socialdemokraternaförvisso hoppas se, är att ochSocialdemokraterna faller i armarna på varandra.Det är givetvis en stimulerande vittring av makt förett parti som vantrivs så otroligt utanförregeringens maktsfär. är de med och kan talamed sina kompisar i regeringen varje dag.Jag kan tänka mig den politiska klassen samlad i ettklassrum, med som ordningsman,skötsamme längst fram på första bänk, lille Olofmed en obesprutad slangbella i fickan som kikar utgenom fönstret, och buspolarna och bak som drar i håret. Då ochdå kommer magister Verkligheten in, och han harpåfallande drag av -- Rambo -- ochskrämmer klassen till ordning och läxläsning.Körsång kommer alldeles uppenbart att bli detsämsta ämnet -- det låter som om man kommer attsjunga kanon i stället.Om vi tittar på krisens anatomi efter de här tvåkrispaketen kan vi konstatera att operationenmöjligen lyckades men att patienten fortfarandeligger i respirator med ränta. Valutaoronfortsätter, och och jag, som kännerpsalmboken väl, ställer givetvis upp på psalmistensord: Vår egen kraft ej hjälpa kan, vi vore snartförödda. Dock med oss står den starke man, vi stårav honom stödda.Det som kan rädda är händelser iEuropa. Man ställer sig då frågan om den tyskariksbanken är lika intresserad av att lösa Sverigesproblem som den svenska är. Jag trorinte riktigt det. Vi måste ha tur, men det har juskickliga människor -- och efter vad jag har förståttfinns det gott om dem i denna kammare, i allapartier.Krisen är för övrigt inte bara ekonomisk ochmonetär, utan den är internationell, social ochpsykologisk.Den ekonomiska och monetära delen av krisenbehandlades alltså med skrämselterapi: Manskrämde fram två paket. Man skrämde med detkända i form av en riksbankschef och med detokända i form av något som kallas för marknaden,låt vara att man hade svårt att förstå vad det var.Helst ville man även den här gången tro att det varunga, ouppfostrade män i blanka kostymer -- det ärså skönt att skylla på dem. Sedan visade det sig attmarknaden var någonting annat, nämligenverkligheten.Nu frågar man sig: Vem skall skrämma facken, såatt de inte spelar bort hela vitsen och hela vinstenmed krispaketet, och vem skall skrämma ihjäl deheliga korna, som jag skall återkomma till?Jag menar att vad det nu handlar om är de riktigajobben och inte sysselsättningen. Det gäller att ökaden produktion som skapar välståndet och inte attöka sysselsättningen i den formen att man kastar utpengar på AMS, osv. Låt oss då se vad som finns!Det riskkapitalbolag som beslöts på Nydemokratis initiativ har klarat sig genom krisen.Man kan fråga sig varför. Beror det på vår enormapolitiska makt här i kammaren, eller beror detmöjligen på att bankkrisernas faktisktbehöver riskkapital, precis som vi sade?En annan sektor som vi har talat om ärturistsektorn. talar man om hur viktigt det är attbl.a. småföretag får leva. Turistsektorn sorterar iriksdagen under kulturen, och det är kanskebra, men det är faktiskt en näring med över 200 000anställda, mest i småföretag över hela landet. Viupprepar att en sänkt turistmoms skulle ökaskatteintäkterna och framför allt jobben och fåprecis samma effekt som det får när man sänkerarbetsgivaravgifterna. Det är en bättre metod än deman nu har tillgripit.Byggsektorn har vi talat om. Arbetslösheten är somstörst inom bl.a. byggsektorn, och det är en stor ochviktig näringsgren. En statlig garantifond förbyggkreditiv, s.k. fullgörandegarantier, ärnödvändig, menar vi. Den skulle inte behöva kostanågonting garantierna skulle ges på affärsmässigagrunder. Det skulle betyda att små och medelstoraentreprenörer kan ta sina order och driva projekt.Vi kan ju inte begära att de skall ta överstorkapitalets funktion helt och hållet. Så är detnämligen . En garantifond behöver inte kostanågonting, men det är en vettig åtgärd, som måstetill bums.Sedan måste konkurslagarna ändras. rykerleverantörerna: Så fort det blir en konkurs ärleverantörerna de första som faller, medan staten,hyresvärden och bankerna är skyddade. Det härbehöver ändras. I slutändan försvinner jobb, ochdet är skattebetalarna som får stå för fiolerna.Fri konkurrens är också ett sätt att få fram nya jobboch nya idéer. Det talades om det iregeringsdeklarationen -- det skulle vara intressantatt veta vad den konkurrenslag som det där taladesom betyder. Försvinner de offentliga monopolenmånne?Arbetsrättslagstiftningen är en annan sak som haratt göra med de riktiga jobben. Den måste manändra. Det går inte att ha trygghetslagar som gör attingen vågar anställa någon; dessa är något slagshopdrömt regelverk. Realism måste in där precissom i bl.a. regeringspolitiken. Realism skaparriktiga jobb. Med flum kan det bara blisysselsättning.Och så, snälla , sätt inte i gång medt.ex. nya miljöskatter för att visa hur duktiga vi är!Inte ens miljöpartisterna vill tappa jobb, tror jag,och miljöskatter är ändå bara ett sätt att exporteraarbetstillfällena till andra ställen. Vi lever förvisso ien smutsig värld, men det är inte miljö sombehöver förbättras. Hur är det med ?Kanske det skulle erbjuda en fantastisk möjlighet iden här situationen? Vore det inte bättre att byggareningsverk i , och än atthälla miljard efter miljard över AMS?Så till de heliga korna. Man skulle kunna tro att vibefann oss i det indiska parlamentet. Är det intemärkligt att de heliga korna inte togs in för slaktunder krisens hetaste dagar, när alla möjliga frågorvirvlade i luften? Man klippte svansen på en av democh lovade att mjölka en annan av dem om tre år.Jag tänker naturligtvis på biståndspolitik,flyktingpolitik och den politiskahemmamarknaden, som vi så vanvördigt brukarkalla det politiska träsket: partistöd, presstöd ochorganisationsstöd -- visst går det att plocka fleramiljarder där!I stället sade man: minskning av de statligapartistöden . Det är ungefär som att drain reklamanslaget efter annonskampanjen -- detblir nämligen efter nästa val. Varför skall depolitiska partierna leva väl i krisens ? Detfattar inte jag. Jag tycker att vi skall föregå med gottexempel. Annars visar vi bara att vi inte orkar ellervill dela de problem som andra i samhället råkar utför.Politikerna fick tydligen sitt i den här uppgörelsen,och det fick också facken -- de fick nämligen sittakvar på a-kassorna. Det är ju hela deras maktbas.Hade det någonting med ekonomiska krisatt göra? Men det hade att göra med denpolitiska makten.Nå, vem skall nu skrämma i gång en vettigflyktingpolitik? Den vi har är nämligen intevettig. Vi har omkring 70 000 personer i våraflyktingläger och -slussar -- siffran ökar medungefär 2 000 . Prognosen är 100 000 innanåret är slut. Det kan betyda att vi då har 400flyktingförläggningar i ett land där det finns 286kommuner.