prot · GF0952 · 1992-01-15 00:00:00 — Det är ett exempel.Jag skall lämna över till -- i stället förtill statsministern, som jag tror inte behöver det --sammandraget av utredning ominvandrare. Av sammandraget framgår det att utaninvandring skulle inte ha klarat den kraftigatillväxten . Utan invandrareskulle det bli ännu svårare att försörjamorgondagens pensionärer. Utan invandrare skulledagens arbetslöshet slå ännu hårdare mot andrasvenskar. Invandrarna tar inte jobben, utan snararearbetslösheten. Utan invandrare skulle Sverigestanna. Det här är analys ochslutsats.Herr talman! Jag tror att det är oerhört viktigt attsända en signal från riksdag och frånregeringen till invandrare och flyktingar i detta landom solidaritet och att vi ställer upp på deras sida.Det skulle vara fint om statsministern kunde bjudain invandrar- och flyktingorganisationer tillRosenbad och visa denna solidaritet.Anf. 17 Statsminister ():Herr talman! Jag har några korta synpunkter.Pierre överlämnar nu inte till migsammandraget av Affärsvärlden. Det hade han inteheller behövt göra -- inte vare sig sammandrag elleri övrigt. Jag har läst det i dess helhet. Det är väl värtatt läsa. Jag har bara en invändning mot att göra detsammandraget till en dominerande del i vårdiskussion.Det är naturligt för en tidning som heterAffärsvärlden att se invandringen som framför allten arbetsmarknads-, arbetskrafts- och BNP-resurs.Det är viktigt för att visa att det finns ekonomiskafördelar. Men det har inte alltid att göra medidéerna om tolerans, frihet, medmänsklighet somjag tycker är den främsta grunden för den öppenhetsom skall känneteckna vårt samhälle.Om jag personligen skulle säga vari värdet ligger irörelsen över gränserna för oss, blir det inte framförallt i ekonomiska termer som jag skulle formuleramig. Det skulle vara i den möjlighet vi har att läraav andra individers, kulturers och andra nationerserfarenheter.Sverige är förvisso en nation och vi är ett folk sominte har anledning att skämmas för vad vi haruträttat och vad vi som individer står för. Men vi harockså anledning att lära av andra. I mötet --spänningsfyllt som det ofta kan vara mellankulturer, nationer och erfarenheter -- ligger förvissokonflikter inbyggda. Dem måste vi lära oss atthantera. Men där ligger också möjligheten attberika vårt eget samhälle långt mer än vad som kanmätas i Affärsvärldens BNP-tabeller. Detta sagtutan att säga att Affärsvärldens BNP-tabellersaknar betydelse.Så vidare till rättsfrågorna. måste ha ett samhälle därrättssäkerheten gäller lika för alla. Det skall vi ha.Rätt och fel är rätt och fel för alla i detta samhälle.Vi skall behandla var och en på det sätt som vi villatt var och en skall behandla oss. I denna fråga ärdet ingen skillnad på det sätt på vilket vårträttssamhälle skall behandla individer, människor,alldeles oavsett deras ursprung.Det finns få typer av brott, , däruppklarandeprocenten är så hög som när det gällerjust attacker på flyktingförläggningar. Jag vill inteutesluta att det kan behövas ökade resurser tillpolisen , bl.a. med anledning av dessaproblem. Men vi får anledning att återkomma tilldem i andra sammanhang.Pierre läste upp ett kurdiskt citat för attmotivera den medmänsklighet och öppenhet somskall känneteckna vår politik. Jag vill gå litetnärmare de etiska rötterna för vår egen kultur,nämligen till och de berömda orden:''Här äricke jude eller grek, här är icke träl eller fri, här äricke man och kvinna: alla ären I ett i . ''Man kan vara troende eller inte troende. Men dendjupa humanitet som det kristna budskapetförmedlar är en central del i de värderingar som ärgrunden till vårt samhälle.Överläggningen var härmed avslutad.f401 > 2 § Svar på interpellation 1991/92:52 ombenämningen på utrikes- och säkerhetspolitikenAnf. 18 Statsminister ():Herr talman! har frågat mighur jag anser att vår samlade utrikes- ochsäkerhetspolitik lämpligen skall beskrivas, samthur den ''europeiska identitet'' regeringen talatom i utrikespolitiken skall uttydas i förhållande tillden övriga världen.En beskrivning av vår utrikespolitik måste utgåfrån läget i vår omgivning. Det är detta som angervillkoren för vår politik och de uppgifter som viställs inför.Under var det motsättningarna mellan östoch väst som präglade säkerhetspolitik.Vi hade mycket goda skäl att hålla oss utanför demilitära allianserna. Vi såg vår politik som denrätta inte bara för att ge oss bättre möjligheter attundkomma de fasor ett storkrig i skulleinnebära, utan också för att lämna ett viktigtbidrag till stabiliteten i det vidare nordeuropeiskaområdet.Vår alliansfrihet i fred, syftande till neutralitet ikrig, var en självklar nationell politik. Vi valdeofta att tala om vår samlade utrikes- ochsäkerhetspolitik som just neutralitetspolitik.Vår politik byggde på de förutsättningar somstormakterna -- eller, rättare sagt, en stormakt --skapat. Jag tänker på hur medhjälp av styrkan i sina vapen utvidgade sittimperium till ockuperade nationers jord ochpåtvingade ett halvt dussin nationer i centrala ochsydöstra ett socialistiskt system som dealdrig hade tagit ställning för i fria ochdemokratiska val.Det var så grunden till blockuppdelningen avEuropa lades. Och i den hårda politiska ochmilitära konfrontation som dennablockuppdelning medförde fanns ständigtnärvarande hotet om ett nytt världskrig med alltvad ett sådant skulle komma att medföra.Mot detta hot hade vi att säkra oss med den politiksom de strategiska realiteterna anvisade.Samtidigt var det allas vår förhoppning att dendag skulle komma då detta imperium rasadesönder och samman, och det skulle bli möjligt attpå frihetens grund bygga en verklig fredsordning iEuropa.Jag tillhörde personligen dem som, inte minst idebatter i denna kammare, vägrade att accepteraförtrycket i halva som evigt, och som iarbetet för den fredliga omvandlingen av dessasystem till frihet och demokrati såg den endagenuina fredsmöjligheten för vårt . Jag ärövertygad om att det var en uppfattning som igrunden delades av de allra flesta.Nu har detta imperium över halva fallit.En fredlig revolution utan motstycke i vårvärldsdels långa historia har gett frihetoch demokrati åt folk och nationer som länge varitförtryckta.Vi känner alla till de olika stegen i Central- ochÖsteuropas frigörelse. Av stor betydelse för att denöver huvud taget skulle vara möjlig var självfalletomvandlingspolitiken i dåvarande Sovjetunionen.Kanske kan vi se de fria valen i i juni 1989som en första avgörande vändpunkt. Sedan följdefrigörelsen i de andra mindreWarszawapaktsstaterna, den 9november 1989, i oktober1990, upplösning i april 1991och inledandet av den sovjetiska krigsmaktensreträtt från sina militära positioner iCentraleuropa.Allt detta hade inträffat när partierna iutrikesnämnden överlade om Sverigesansökan om medlemskap i den europeiskagemenskapen. Det blockuppdelade höll påatt upplösas. ansökan om medlemskaplämnades in den 1 juli 1991.Men har händelserna fortsatt i sammasnabba takt, och de har berört vårt egetnärområde tydligare än tidigare.Efter det misslyckade kuppförsöket iSovjetunionen , och den andra ryskarevolution som då utlöstes, erkändes de baltiskastaternas självständighet av Moskva.Senare på hösten 1991 ersattes VSB-paktmellan och med ett nyttfördrag som inte innehåller någon militärbiståndsartikel.Därmed förändrades ett av decentrala inslagen i den traditionella nordiskasäkerhetspolitiska bilden.Under december 1991 kom så den logiskakonsekvensen av den reformprocess som MichailGorbatjov inlett. Efter74 år halades den röda flaggan överKreml. Fram träder nu ett nytt , med enpresident som betonar radikala reformer och ettnära samarbete med de västliga demokratierna.Man både kan och bör diskutera de risker förallvarliga bakslag som finns i utvecklingen i såvälRyssland som de övriga staterna i OberoendeStaters Samvälde. Den uppgift de politiska ledarnai dessa stater nu står inför är gigantisk. Perioderav mer eller mindre allvarliga bakslag förefalleroundvikliga.Men någon väg tillbaka till det gamla finns intelängre. Det blockuppdelade , med dessomedelbara risker för utbrott av ett storkrig, harvi lämnat bakom oss.I den nya situation som uppstått måste en nysäkerhetsordning för byggas upp. Att detstor- och världskrigshot som låg iblockuppdelningens nu försvunnitinnebär inte att inte andra säkerhetsproblemkommer att tränga sig på under kommandedecennier.Och har ett lika stort intrese som varjeannan europeisk stat av att aktivt delta i arbetet attskapa den nya säkerhetsarkitektur som kanhantera, hejda eller lösa de olika säkerhetshot ochspänningar som vi kommer att möta i framtiden.I detta arbete kommer Europeiska unionen attspela en allt viktigare roll. Det Europeiska rådetsmöte i innebar att den utrikes- ochsäkerhetspolitiska dimensionen i det europeiskaintegrationsarbetet får starkt ökad betydelse.Men också andra organisationer kommer att spelabetydelsefulla roller i arbetet med den nyaeuropeiska säkerhetsarkitekturen.Inom ramen för Europeiska unionen kommer ettantal länder att bedriva ett försvarspolitisktsamarbete i den västeuropeiska unionen WEU. Ettutbyggt samarbete med de nya demokratierna iCentral- och är en viktig del av dessuppgifter.Också NATO tar nu på sig nya uppgifter och fåren delvis förändrad roll. Man bygger uppsäkerhetsrelationer till de f.d.Warszawapaktsländerna samt de baltiskastaterna. Det sker bl.a. inom ramen för det nyaNordatlantiska samarbetsrådet NACC. Vid dessförsta möte i lätRysslands president meddela att han såg ettmedlemskap för i NATO som enmålsättning på sikt.Även om vi inte deltar i detta nya arbete, sätter vivärde på det bidrag till samarbetet i somdet utgör.Denna utveckling innebär att den europeiskasäkerhetskonferensen, ESK, inte längre stårensam i förgrunden när det gäller samarbete ochsäkerhet i . En förskjutning har skett motEG och NATO. Men ESK bevarar en väsentligalleuropeisk roll, vilken vi från svensk sida harstort intresse av att slå vakt om. Inför denuppföljningskonferens som kommer att äga rum iHelsingfors kommer att verka föratt stärka också ESK:s roll i säkerhetsarbetet i detnya Europa.Det är således lätt att se att vi står inför en radhoppingivande men ännu osäkra möjligheter. Heladen europeiska säkerhetsmiljön håller på attstöpas om.Skall vi leta efter historiska paralleller till densituation som vi befinner oss i, så är detnärmast åren efter de bägge världskrigens slut.Även då skedde grundläggande förändringar avden europeiska situationen som på ett påtagligtsätt påverkade också vårt land.I lägen som dessa har den alltidvarit noga med att bevara sin handlingsfrihet ochinte binda sig vid någon bestämd formel sombenämning på sin utrikespolitik.Så var det efter andravärldskriget. --1948 hoppadessvenska regeringen till en början på ett gottsamarbete mellan stormakterna och en ledanderoll för den nya säkerhetsorganisationen, FN. Närmotsättningarna mellan stormakterna i stället blevtydligare och FN lamslogs, var det inledningsvisoklart vilka alternativa lösningar som skulle stå tillbuds för svensk säkerhetspolitik.I mars 1948 var den dåvarande utrikesministernUndén intresserad av ett förslag från brittiskeutrikesministern om en amerikansk garantimot ett sovjetiskt angrepp. inledde densvenska regeringen samtal med ochNorge om ett skandinaviskt försvarsförbund. Detvar först när de skandinaviskaförsvarsförhandlingarna misslyckats ochAtlantpakten bildats som förutsättningarna förvår säkerhetspolitik klarnade. Fram till dessundvek regeringen att slå fast någon benämningpå vår säkerhetspolitiska linje.Så var det också efter förstavärldskrigets slut, åren 1919--1921, dåomvälvningarna i starkt påminde om demsom vi upplevt nu . Då som stodmånga möjligheter öppna för det framtidasäkerhetssystemet i Europa.Följaktligen beskrev den inteheller vår utrikespolitik som''neutralitetspolitik'' eller som ''alliansfrihet''.Regeringen undvek att alls ge den någon bestämdbeteckning.Vi bör handla på samma sätt . På samma sättsom efter de bägge världskrigens slut håller nuefter det slut den säkerhetspolitiskasituationen i på att radikalt förändras.Vi vet inte hur den framtida säkerhetsordningen iEuropa kommer att se ut, men vi vill vara med ochbygga upp den. Då kan vi inte låsa fast oss ifixerade formuleringar. Inte sådana som kommittill under helt andra förhållanden än dagens, menheller inte sådana som riskerar att snabbt passerasav utvecklingen.Sverige har i motsats till vissa andra europeiskastater aldrig förklarat sig vara en s.k. permanentneutral nation, och vi har därför nogsamt undvikitatt binda fast vår politik i internationella avtaleller nationella lagar. När krav på permanentbindning av vår politik förts fram har dessa alltidavvisats.I ett ofta åberopat uttalande av riksdagensutrikesutskott avvisades ''en permanentbindning av svensk utrikespolitik för varjetänkbart läge i en oförutsebar framtid'' samtidigtsom det ströks under att'' vår självvalda politik atticke genom anslutning till något avstormaktsblocken förminska möjligheten för vårtland att icke indragas i en eventuellstormaktskonflikt'' var en självklarhet.Det var således viktigt att slå fast dels att vi avsågatt stå utanför stormaktsallianserna i detblockuppdelade , dels att den svenskapolitiken skulle kunna dra andra slutsatser av enförändrad situation.Att situationen är i grunden förändrad tordedet knappast kunna råda några delade meningarom. Det går inte längre att tala om rivaliserandestormaktsblock i Europa.Det är bl.a. mot denna bakgrund, men också motbakgrund av vår önskan att fullt ut delta i denEuropeiska unionens arbete, som beteckningen''neutralitetspolitik'' inte längre passar somsamlad beteckning på vår utrikes- ochsäkerhetspolitik.Vad vi kan ange är ett antal utgångspunkterför vår säkerhetspolitik.Den hårda kärnan i vår säkerhetspolitik ärfortfarande den militära alliansfriheten med dessskyldighet att upprätthålla en betryggandesjälvständig försvarsförmåga för att vi skall kunnavara neutrala i händelse av ett krig i vårtnärområde. Ingen annan försvarar , och viförsvarar bara Sverige.Det finns ingenting i dagens europeiska processsom fritar oss från vårt ansvar att självständigtskydda vårt stora luft-, sjö- och landterritorium.Vad framtiden kan innebära vet vi inte. Vi haringen anledning att stänga några dörrar eller att ionödan låsa oss för framtiden.Vi avser att fullt ut delta i utbyggnaden av detutrikes- och säkerhetspolitiska samarbetet inomsåväl den Europeiska unionen som inom ESK isyfte att bygga upp en fungerande europeisksäkerhetsordning.Detta innebär att den europeiska identiteten i vårutrikes- och säkerhetspolitik gradvis kommer attbli av allt större betydelse.Under blockuppdelningens decennier var det kloksäkerhetspolitik att hålla bestämd distans till snartsagt vare form av säkerhetspolitiskt samarbete iEuropa. På samma sätt är det i dagens förändradesituation en lika klok politik att aktivt sökamedverka i också ett säkerhetspolitiskt samarbetesom syftar till ökad trygghet för hela Europa.Detta innebär att vi står införmycket krävande utrikespolitiska uppgifter i våregen del av världen. Men detta innebär förvissointe att vi får nedvärdera de stora utrikespolitiskauppgifter som finns i det vidare globalaperspektivet.Till detta kommer det att finnas mångaanledningar att återkomma. Låt mig barasäga, att jag är övertygad om att den europeiskaidentiteten och förankringen i vår utrikespolitikkommer att öka dess möjligheter till betydelsefullainsatser i detta vidare perspektiv.Anf. 19 ():Herr talman! Jag ber att få tacka statsministernför denna mycket utförliga historielektion. Det varmånga sidor och många ord, men det gav inte såmycket svar på de frågor jag ställt. Trots dessanästan tio sidors pläderingar finns det en frågasom jag inte har fått svar på, och det var den förstafrågan i min interpellation. Den löd så här: Varutformas den svenska utrikes- ochsäkerhetspolitiken?Anledningen till att jag ställde den frågan ärstatsministerns belästhet i frågor om ochhans tal om att neutralitetspolitiken har spelat utsin roll, utan att han har fört dendiskussionen här i den svenska riksdagentillsammans med de svenskariksdagsledamöterna. Jag anser att riksdagenborde vara det forum där en ny regering läggergrunden för och får gehör för en omorientering avden utrikes- och säkerhetspolitiska linjen, om detär vad den önskar.Jag ställde min interpellation ,, och jag får svar den 15 januari.Jag är mycket medveten om att det har förts endiskussion i massmedia, bl. a. mellan , och den har förts på mångaolika håll. Men det är för mig obegripligt varförCarl Bildt inte har kunnat föra den diskussionenhär i kammaren.Jag vet också att det har förekommit diskussioneri utrikesnämnden -- alldeles egna speciellaministerråd med dess hemlighetsmakeri och därdet inte förs några protokoll, åtminstone är de inteoffentliga -- där samtliga riksdagspartier inte hartillträde. Det är någon form av pojkarnas paradisdär ni sitter och kuckelurar. Sedan kommer ni utoch är oftast inte överens om vad ni har sagt, vemsom har somnat eller varit vaken osv. Jag tyckeratt det är ganska oanständigt att bedriva politik pådet sättet.Det sägs ofta här från talarstolen att det är viktigtatt vi har en bredd och en stor gemenskap i synenpå vår utrikes- och säkerhetspolitik. Då borderimligen diskussionen föras här i . Minfråga kvarstår alltså: Var utformas den svenskautrikes- och säkerhetspolitiken? Är det iutrikesnämnden, i regeringen, i eller ärdet kanske i ?Mycket i detta interpellationssvar antyder just denriktningen, att numera skall den svenska utrikes-och säkerhetspolitiken utformas i samråd medministrarna i den Europeiska unionen. Jag undrarom det också är anledningen till att Sverigetydligen, såvitt jag förstår, skall byta linje när detgäller hur och när vi skall erkänna nya stater. Jagtänker på frågan om och erkännandetav och , som den svenskaregeringen aviserat skulle ske eller kanske , utifrån att man inom EG var enig pådenna punkt.I dag kunde man i radion höra att länderna inomEG inte är eniga på denna punkt. vill skall göra på detta sätt, medan villnågonting annat, enligt vad jag hörde i radion . Jag vet inte om det gör att den svenskaregeringen tvekar eller hittar på någonting annat.Det är en ny linje i svensk utrikespolitik atterkänna stater som befinner sig i krig. de regler som vi har. Ett sådant skifte iutrikespolitiken och en sådan förändrad syn bordeockså ha förankrats i den svenska . Voreinte det anständigt, , att agera på detsättet?När det gäller innehållet i övrigt i svaret tycker jagmig se en märkbar förskjutning mot att denutrikesoch säkerhetspolitiska linjen skall utformasav EG. EG är mycket viktigare än t. ex. ESK-arbetet. Den Europeiska unionen blir förstainstans för att utforma politiken. ESK-arbetet,den enda alleuropeiska institutionen, kommer ibakvattnet, och det förvånar mig, eftersom mansamtidigt säger sig vilja vara för en alleuropeisksäkerhetsordning. Såvitt jag förstår är ESK deninstution som kan betecknas som alleuropeisk.Jag tycker att synen på utrikespolitiken haltar.Regeringen har inte bestämt sig: Är det kallakriget slut eller inte? Man säger att det nogvisserligen är slut, men vi måste ändå ha ett starktsvenskt militärt försvar. Jag undrar då: Vem i helafridens namn skall vi kriga med? Det sägs att detkan bli konflikter i vårt närområde. Är det ,eller som skall angripa ?Var hittar man de trovärdiga motiven till denfortsatta militära upprustningen i ? Detskulle jag väldigt gärna vilja veta.Om skall gå in i den Europeiska unionen,som åtminstone vill att vi skall göra såfort som möjligt, kommer vi också att gå in i ettutrikesoch säkerhetspolitiskt samarbete, enmilitär allians, som enligt de senastediskussionerna som har initierats av presidentMitterrand och även av troligenkommer att omfatta de franska kärnvapnen. Vadinnebär det för som nation att vara del i ensäkerhetspolitisk allians som har det franskakärnvapenparaplyet i överordnad ställning? Jagfrågar mig vem denna västeuropeiska politiskaunion och försvarsallians skall kriga med.Då kommer jag till den sista frågan som jag inteheller fick svar på. Vad kommer den här nyaeuropeiska identiteten som skall ha i sinutrikespolitik att få för konsekvenser när detgäller förhållandet till andra delar av världen? Jagtycker att man stirrar sig blind och förminskarperspektivet till att bara gälla . Vad får detför konsekvenser för andra stormaktskonfliktersom finns i resten av världen? Var är rösti världen? Är det i eller kanske i rentav? Vad vet jag? Statsministern har ju mycketgoda relationer med vad jag förstår. Det ärväl den dialogen som man skall föra om dennapolitiken, i stället för att tala om den här i densvenska riksdagen.Anf. 20 ():Herr talman! Det gläder mig för landets skull attstatsministern , likt , canossat sig tillriksdagen och gjort en deklaration som återförsäkerhetspolitiken dit där den skall vara. Jag kani dag instämma i dess huvuddelar.Men låt mig börja med en formell och något kritisksynpunkt. läste statsministernhögtidligen upp sin första regeringsdeklaration.Där stod bl.a.: ''huvudlinjen, som sammanfattas iuttrycket 'alliansfrihet i fred syftande tillneutralitet i krig', bibehåller sin grundläggandebetydelse''. Det innebar att regeringen intogsamma linje som regeringen gjorde i sinEG-deklaration inför i fjol.Det vore konstigt annars, eftersom dendeklarationen hade föregåtts av ingående ochupprepade konsultationer mellan partiledarna iutrikesnämnden. Men det blev konstigt sedan.Redan en dryg månad efter regeringsförklaringenskapade statsministern och utrikesministernosäkerhet om säkerhetspolitik. Ettintryck av att neutralitetspolitiken nu skulleersättas av något annat uppstod. Till synesöverraskade borgerliga riksdagsmän sadepressade, att man kanske kunde tänka sig det baraman höll fast vid alliansfriheten. Moderataledarsidor var djärvare och sade glatt farväl tillneutraliteten och all den utrikespolitiska barlastsom Palmeepoken ansågs ha fört med sig. Nåväl,statsministern skall inte lastas för mer eller mindrelyckade uttolkningar gjorda av den egna pressen.Han gick ju själv med på att den klassiska formelnkvarstod som neutralitetspolitikens hårda kärna.Men hans moderata regeringskolleger hade intelärt sig läxan ordentligt.Anders basunerade ut i utländsk press,bl.a i , att densvenska neutraliteten är död. Sedan två veckortillbaka talar inte den nya regeringen omneutralitet längre. Det är ett koncept för detförflutna. För ett moderat statsråd ligger såledesdet förflutna tillbaka i tiden.Utrikesministern har fört ett liknande resonemangunder sina utländska strandhugg.Statsministern har åberopat referat införutrikesnämndens lyckta dörrar som skäl till atthan ansett sig kunna använda en ny formel försäkerhetspolitiken. Om detta har det som bekantfunnits olika uppfattningar. Jag har givetvis ingaskäl att misstro min partiledare ,vars noggranna och ansvarsfulla statsministerstil,inte minst i EG-frågan, jag har haft anledning attfölja på nära håll. Men det är inte det som ärfrågan, herr talman.Oavsett vad som sagts eller inte sagts på iden tystnadspliktsbehäftade utrikesnämndengäller saken hur man hanterar en sådan fråga. Ärdet så att landets största oppositionsparti anser sigvara osäkert på vad regeringen menar ochefterlyser samma omsorgsfulla hantering avfrågan som varit normalt i vårt land, skallinte en statsminister undfly samråd, utan i stället,även om det kostar på, söka samförstånd och helstsamstämmighet. Det är inte minst viktigt för enperson som inte precis är känd för samarbetsviljaoch samförstånd i säkerhetspolitiken och för ettparti som har haft en ordförande som ,mitt under det höjdpunkt, till ochmed kunde tänka sig en NATO-anknytning. Motden bakgrunden är det också mycket angeläget atti gott samarbete försöka klara upp oklarheter.Tyvärr har det alltså uppstått osäkerhet i landetom vad som menas. Vad betyder det attneutralitetspolitiken är en avokado,har någon frågat mig.