prot · GF0971 · 1992-02-27 00:00:00 — Jagtror egentligen inte att det är så stor skillnad på våraåsikter. Det blev t.o.m. konstaterat att såvälmoderater som socialdemokrater ochkristdemokrater följer utvecklingen. Det är inteliktydigt med att man från något håll bara passivtåser den.Jag är helt överens med om att vialdrig kan acceptera att hjälp eller biståndkonserverar en diktatur, ett förtryck eller förakt förmänskliga fri- och rättigheter. Iregeringsförklaringen har vi starkt understrukitdet. Ständigt och jämt när jag möter representanterför denna typ av länder framför jag att vi vill se understryker mänskliga fri- och rättigheter.Man skall nog akta sig för att påstå att biståndetfrån skulle gå till militären eller till inköp avvapen. Det skulle jag vilja se bestyrkt eller belagt.Jag tror inte att det går att bestyrka eller beläggadet.Talmannen anmälde att anhållit atttill protokollet få antecknat att han inte ägde rätt tillytterligare inlägg.Överläggningen var härmed avslutad.5 § Svar på interpellation 1991/92:80 ombiståndsprojekt riktade till kvinnorAnf. 31 Statsrådet ():Fru talman! har i eninterpellation ställt två frågor till mig rörandebiståndsprojekt riktade till kvinnor: Anser jag attbiståndsprojekt riktade direkt till kvinnor skallupphöra och på vilket sätt skall kvinnornassituation stärkas genom bilateralt och multilateraltbistånd?Frågorna emanerar förmodligen från en artikel i enav våra stora morgontidningar. Om jag voreriksdagsledamot och minister förinternationellt utvecklingssamarbete ochmänskliga rättigheter hade jag kanske ställt sammafrågor efter att ha läst den artikeln. Men jag kanförsäkra att artikeln ger en heltfelaktig bild av hur vi arbetar med kvinnofrågorna ibiståndet.Jag börjar med den andra av tvåfrågor, eftersom den delvis ger svaret på den första.Sverige driver sedan många år tillbakakvinnofrågan i biståndssammanhang, bådemultilateralt och bilateralt. I åretsbudgetproposition poängterar regeringen attSverige även fortsättningsvis aktivt kommer attverka för att kvinnofrågorna skall uppmärksammasinternationellt. Detta gäller också biståndet genomSIDA och andra biståndsmyndigheter.Ända har målsättningen varit attintegrera kvinnofrågorna i allt bistånd. ärsådan integration praxis. SIDA har sedan drygt sexår tillbaka utarbetat särskilda riktlinjer för hur detbilaterala biståndet skall utformas för atttillfredsställa både kvinnors och mäns behov. Ettviktigt mål är att kvinnor skall kunna delta ibiståndsprojekt i samma utsträckning som män,utifrån sina egna förutsättningar. Det innebär bl.a.att man tar hänsyn till att kvinnor vanligtvis har enstörre arbetsbörda än män, och att man vidtaråtgärder för att projekten i utvecklingsländernainte skall missgynna kvinnorna. vill SIDAbidra till att kvinnornas roll i ekonomin framhävsoch stärks. Män och kvinnor måste betraktas somlikvärdiga aktörer i samhällsekonomin.Erfarenheterna visar att för att bistånd riktat tillkvinnor skall ha bestående effekt krävs attbiståndsgivarna har stor förståelse för och insikt ide kulturella och religiösa förhållandena. Särskiltde enskilda organisationerna kan, genom deras sättatt arbeta nära och integrerat med den lokalabefolkningen, visa på lyckade projekt inom dettaområde.Integreringen av kvinnofrågorna i biståndet harhuvudsakligen skett på två sätt.För det första har särskilda kvinnohandläggareanställts vid våra biståndskontor. Deras uppgift äratt se till att kvinnoaspekterna beaktas i etthelhetsperspektiv vid planeringen avbiståndsprojekt. Skall man kunna förbättrakvinnans roll i samhället krävs detattitydförändringar, både i och i övrigavärlden. Det är ofta en både komplicerad ochtidskrävande process. Inte sällan är detdiskriminerande lagar och regler som behöverändras.SIDA, SAREC och andra svenska biståndsorganhar även genomfört omfattande utbildning av allasom arbetar med bistånd, för att ökamedvetenheten om dessa frågor. På så sätt harpersonal och särskilda nyckelpersoner både iSverige och i mottagarländerna nåtts av dettabudskap. Insatserna, som görs både inom ramenför allmänna utvecklingsprojekt och i aktiviteterriktade till kvinnor, har rönt stort intresse i flerautvecklingsländer och även från andrabiståndsorgan.Det andra sättet att arbeta på är att direkt stödjalokala kvinnoorganisationer i mottagarlandet, föratt dessa mer effektivt skall kunna påverkautvecklingen i sitt land och ta till varamedlemmarnas intressen, eller för att de skallkunna genomföra konkreta projekt.På samma sätt som kvinnoaspekten integreras i detbilaterala biståndet, verkar mycket aktivtför integrering av kvinnofrågor i de multilateralabiståndsorganens verksamhet. Vårt landskunskaper och kompetens på detta område harblivit en förebild för andra länders biståndsarbete.Målet är att integrera kvinnofrågorna i deinternationella organisationernas reguljäraverksamhet. Som ett resultat av detta har mångabiståndsorgan, i likhet med SIDA, upprättatsärskilda kvinnoenheter som verkar både för attutvecklingssamarbetet i sin helhet skall bli merkvinnoinriktat och för att särskilda projekt riktadetill kvinnor skall komma till stånd.Som exempel kan jag nämna att UNDP , efter starka påtryckningar från bl.a.Sverige och övriga nordiska länder, har inrättat ensärskild enhet för kvinnoinriktat bistånd. Äveninom arbetar man numera mycketaktivt med frågor som rör kvinnans roll iutvecklingsprocessen. Det är ingen överdrift attpåstå att och övriga nordiska ländersinsatser härvidlag varit av avgörande betydelse.Sverige ger dessutom ett aktivt stöd till FN:skvinnofond, Unifem, och till det internationellaforsknings- och , . kommerchefen för för övrigt till , och jagkommer då att få tillfälle att träffa henne.FN har beslutat om en ny världskvinnokonferens år1995, som en uppföljning och utveckling av tidigaresådana konferenser. Såsom ledamot av har varit aktivt i dethittillsvarande förberedelsearbetet inför dennakonferens. Vid konferensen skall bl.a. enhandlingsplan antas. Många av de frågor somkommer att tas upp i denna handlingsplan berörinte minst kvinnorna i . Det blir därförnaturligt att i det svenska förberedelsearbetet införkonferensen ge frågor om kvinnor och utvecklingen framskjuten plats.Fru talman! Kvinnan spelar en nyckelroll i varjelands utveckling. Integreringen av kvinno- ochkönsrollsfrågor i den svenska biståndspolitikenkommer därför även att vara en högtprioriterad fråga.Jag vill avsluta med att ge svaret på den första avKristina två frågor, och det svaret blirväldigt kort: Naturligtvis anser jag inte attbiståndsprojekt direkt riktade till kvinnor skallupphöra!Anf. 32 ():Fru talman! Tack för svaret. När det gäller denförsta frågan jag ställde har jag fått ett tydligt ochkategoriskt klargörande. Det är inte tal om att manskall ändra den policy som har präglat svensktbistånd riktat till kvinnor.Det är alldeles korrekt att det var ett referat iDagens Nyheter där SIDA:sverksledning citerades. Jag tackar för att deuppgifterna inte var korrekta.Min andra fråga är egentligen mer intressant. Påvilket sätt, dvs. hur, skall kvinnobiståndet stärkasgenom bilaterala och multilaterala insatser? Härsvarar statsrådet: kommer ävenfortsättningsvis aktivt att verka för attkvinnofrågorna skall uppmärksammasinternationellt. Sedan följer ett referat av hursvensk biståndspolitik fokuserat kvinnofrågor. Jagär väl medveten om detta. Jag är stolt över hurdessa frågor har drivits av den förrasocialdemokratiska regeringen. Jag har ställt mininterpellation för att få veta vilken ambition dennuvarande regeringen har i dessa frågor. På denpunkten är svaret lamt och pekar inte mot någonhöjd ambitionsnivå eller på någon vilja att gåvidare, att ytterligare utveckla och förbättrakvinnobiståndet.Jag vill ta upp tre konkreta frågor. Den första gällerkvinnohandläggarna -- detta fasansfulla ord -- påvåra biståndskontor. I utrikesutskottet har vi i dagfått statistik som visar att av 17 handläggare ärendast 4 utsända från SIDA. De övriga 13 ärlokalanställda. Jag är övertygad om att de allihopgör ett bra arbete. Men rimligtvis kan delokalanställda inte ha den samlade erfarenhet avbiståndsarbete som utsänd personal har. Denutsända personalen har ju bl.a. deltagit i denGender Awareness-utbildning som samtlig SIDA-personal får.Hur ser biståndsministern på den frågan? Skulleman inte höja kvalitet och status på arbetet medkvinnobistånd ute på fältet om de ansvariga varutsänd personal? När det gäller andrasektorsområden har vi ju utsänd personal.En annan konkret fråga gäller denkvinnokonferens som planeras . Denkommer i stor utsträckning att behandla frågor somrör kvinnor och utveckling. Vilken beredskap finnsinom för den? När kommer ennationalkommitté att tillsättas? Och finns medelavsatta för detta ändamål?En tredje fråga: påbörjades inomdepartementet en genomlysning avkvinnobiståndet. En rapport följdes upp av ettseminarium på UD, där det kvinnoinriktadebiståndet analyserades och ett antal konkretaförslag fördes fram. Men den här rapporten varganska kortfattad och rapsodisk, och det fannsstora frågor som inte alls berördes, t.ex. hur detkvinnoinriktade biståndet relateras till debiståndspolitiska målen. Inte heller analyserademan det bistånd som genomförs av enskildaorganisationer, utan det berördes bara mycketkortfattat.Kommer biståndsministern att gå vidare i det härarbetet och initera en översyn av detkvinnoinriktade biståndet?Jag nöjer mig med detta. Det är flera andra som villdelta i den här interpellationsdebatten, så jagkoncentrerar mig på dessa frågor.Anf. 33 ():Fru talman! Ett talesätt i lyder: Utbildaen man, och du utbildar en individ. Utbilda enkvinna, och du utbildar nationen.Det här talesättet har sitt ursprung i kunskapen attbiståndsprojekt riktade till kvinnor har mycketstörre spridningseffekter än motsvarande insatserför män. Det kan handla om hälsa, hygien,familjeplanering och nutrition. Genom kvinnorsansvar för barnen, samt det faktum att kvinnor oftaarbetar många tillsammans, sprids kunskaperna.En inriktning på kvinnor i rollen som mödrar ochhusmödrar följer den s.k. välgörenhetsstrategininom biståndet. Den strategin är oftastokontroversiell, till skillnad från biståndsprojektsom syftar till att exempelvis stärka och framhävakvinnors roll i samhällsekonomin, projekt som mersyftar till jämställdhet, som ifrågasätter kvinnansunderordnade roll i många av våra biståndsländer.Det är väl känt att biståndet till tredje världen tillstörsta delen har nått männen, eftersomkonsekvensanalyser av biståndseffekterna förkvinnor och män inte förrän har gjortsi förväg.Ett exempel: I är de flestajordbruksrådgivare män. Så är det säkert också påmånga andra håll i våra biståndsländer. Menmerparten av bönderna är kvinnor.Jordbruksrådgivningen blir inte särskilt effektiv iett sådant sammanhang, eftersom man i denpositionen inte kan närma sig en kvinnlig bonde.Biståndsstrategin måste naturligtvis vara -- och ärnumera också -- att utbilda kvinnligajordbruksrådgivare.Det behöver inte vara så att projekten i första handinriktas på att särbehandla kvinnor, utan det gälleratt noga ta reda på vem som gör vad i byn, och vilkanormer och regler som styr och påverkarbiståndsprojekten.I slutet av 70-talet började SIDA anställakvinnohandläggare på biståndskontoren. När detgäller själva benämningen kvinnohandläggare sadeKristina att det var ett fasansfullt ord, ochdet tycker jag också. Det är missvisande, för vaddet handlar om är att se hur biståndet påverkarbåde kvinnors och mäns situation.Kvinnohandläggarna kan dessutom med fördel --ja, det är t.o.m. önskvärt -- till viss del vara män.Kvinnohandläggarna är med några få undantaglokalanställda. Precis som jag inte på något sätt deras kompentensför uppgiften. Men att vara lokalanställd innebäratt man har en annan status och andra befogenheterpå biståndskontoret. De lokalanställda har t.ex.enligt uppgift sällan tillgång till datorer och bilar.De får inte arbeta ensamma på ambassaden,eftersom de inte har diplomatisk status, vilketförsvårar övertidsarbete.Lokalanställda av utländskt ursprung, som inte kansvenska, utestängs naturligtvis från skriftlig ochmuntlig information från . I många fall harde av kulturella skäl inte samma otvungnaförhållande till konsulter och personal ibeslutsfattande ställning på biståndskontoret.Detta är särskilt svårt, eftersomkvinnohandläggarnas uppgift ofta är att ifrågasätta,diskutera och komma med förslag till åtgärder somkan förbättra situationen för kvinnorna.Med insikt om de här problemen beslöt riksdagenvid förra att ge regeringen till känna attkvinnohandläggare vid biståndskontoren skall varautsänd personal. I årets budget nonchalerar tyvärrregeringen denna tydliga viljeyttring frånriksdagen. Motiveringen är att man har en välfungerande rutin. Regeringen säger inte ordagrantså, men innebörden är denna.Jag vill fråga biståndsministern om de problem somjag här har skisserat inte existerar, eller om de inteär värda att beaktas. Och vad tänkerbiståndsministern göra för att se till att vi fårutsända kvinnohandläggare vid biståndskontoren?Anf. 34 ():Fru talman! Jag skall villigt erkänna att jag sattemorgonkaffet i vrångstrupen när jag den 18december 1991 läste artikel iDagens Nyheter med rubriken ''Sidas kvinnohjälpfiasko. Biståndsprojekt uppfattades som hot imottagarländer''.Jag har tillhört KIB sedan detstartade . Där är elva organisationermedlemmar, däribland de politiskakvinnoorganisationerna. Vi har som uppgift att geråd till SIDA och dess byråer om hur biståndet skallbli mer kvinnoinriktat. Vi sätter oss in ibiståndsländernas situation -- och även SIDA:stotala bistånd -- och agerar som en förmedlare ochen länk mellan SIDA och kvinnoorganisationer iSverige. Vi har regelbundna möten, vi gör besök ibiståndsländer, rapporterar om våra besök och sertill att våra erfarenheter också når ut i våra resp.kvinnoorganisationer. Vi skriver remissvar tillSIDA och till regeringen, och vi har kontakter ochdiskussioner med olika byråer och handläggare.Något av det viktigaste som vi har gjort är, tyckervi, att vi har tagit initiativet till SIDA:shandlingsprogram för ett kvinnoinriktat bistånd,och att vi fått SIDA att också utarbeta internariktlinjer för hur man skall förbättrakvinnobiståndet över huvud taget.Vi har drivit fram tillsättandet avkvinnohandläggare, och vi tycker att det ärangeläget att också nu se hur handlingsprogrammetföljs upp -- och att man får en översyn av det. Viarbetar med biståndsdagar, utfrågningar,seminarier osv.Självfallet tycker vi att det har hänt mycket i denhär frågan sedan vi tillsattes 1982. Men det finns juoerhört mycket att göra framöver.Landsbygdskvinnornas fattigdom ökar. 550miljoner fattiga har vi , och antalet har ökatmed . Det finnsmycket problem när det gäller att verkligen fåutbildning för kvinnorna. Analfabetismen är 21 %större bland kvinnor än bland män. Många avarvslagarna diskriminerar kvinnor..Vi behöver i allra högsta grad all hjälp frånbiståndsministern för att vi skall kunna gå vidaremed det här arbetet. Vi var väl i KIB litet förvånadeöver att inte biståndsministern gick ut och taladeom direkt hur det stod till, när den här debattentogs upp . kom det ju ettbesked i budgetpropositionen, och jag är glad överAlf klara svar här om hur man serpå kvinno- och biståndsfrågorna.Men jag skulle vilja ställa några frågor. Den förstagäller just kvinnohandläggare. Det är intressant attViola Furubjelke och harengagerat sig så i detta sammanhang. En gammalfolkpartimotion, som jag har varit med om attförfatta, gällde faktiskt vikten avkvinnohandläggare och vikten av att vi har utsändpersonal.Det är i allra högsta grad viktigt att man går vidaremed detta. Det är inte tillfredsställande att detfortfarande bara är 4 av 17 handläggare som ärutsända av SIDA. Jag hälsar därför verkligensocialdemokraternas intresse för denna fråga medstor tillförsikt, och jag hoppas att vi gemensamtskall kunna driva frågan vidare.Vad gäller våra kurser inom ramen för GenderAware -- jag tycker inte om att man tar till ettengelskt ord, men det finns tyvärr inte någon riktigtbra svensk översättning -- behövs ett rejält stöd föratt vi från Kvinnoenheten verkligen skall kunnadriva dessa kurser vidare. Det är också oerhörtväsentligt att man verkligen prioriterarKvinnoenhetens arbete inom detta område.Jag är glad över att skall träffaUnifems ledare, som kommer hit . Jagträffade henne när jag var i FN , och jag fickdå klart för mig att man inom Unifem lever medväldigt knappa resurser. Vi har från folkpartietliberalerna motionerat om att manverkligen skall driva på och se till så att Unifem fårytterligare resurser. Jag vill understryka det.Man står nu i startgroparna för att påbörjaförberedelsen av kvinnokonferensen, och det ärockså oerhört viktigt att den somskall äga rum som en förkonferens ges stöd, så attäven den kan förberedas på ett bra sätt. Jag hoppasdärför att regering avsätter ordentliga resurser såatt det kan bli en bra NGO-konferens.Anf. 35 ():Herr talman! Det är glädjande att höra attbiståndsministern har en positiv hållning tillkvinnofrågorna i biståndet och också att bådeintegrerade projekt och projekt direkt riktade tillkvinnor skall fortsätta att genomföras.Det var inte bara och som blev oroliga för det framtidakvinnobiståndet när de läste den omtalade . Inom Centerkvinnorna reagerade vidirekt och gick ut med ett uttalande omvikten av fortsatt kvinnobistånd.Jag vill framhålla att det arbete som görs med attinom biståndet beakta kvinnors ochmäns roller i det samhälle dit stödet går är oerhörtviktigt. Kvinnofrågorna får inte bli något somsepareras från övrig verksamhet och bara sköts avkvinnor. Kvinnor utnämns ju ofta till specialister påkvinnofrågor, vilket vi självfallet också är, men detfår inte innebära att männen försöker undvika ellermarginalisera dessa frågor.SIDA:s målmedvetna satsning på integrering avkvinnofrågor i allt bistånd är av stor betydelse, ochi stödjer vi detta till fullo. I vissa fall kan detemellertid också vara angeläget att speciellt riktainsatserna till enbart kvinnor, och detta är oftafallet bl.a. i många islamska länder. Inomkvinnoförbunden i , bl.a. inomCenterkvinnorna, bedriver vi också direktkvinnoinriktat bistånd i flera länder, vilket har givitresultat.När nya projekt planeras är det därför av vikt kartlägger kvinnors förhållanden, rådandekulturer och framför allt synpunkter från denmålgrupp man avser att stödja. På den punktentycks vi vara överens. Utifrån denna kartläggningmåste man sedan välja den form för bistånd somvisar sig mest lämpad och se i vilka sammanhangdet är bäst att rikta projekten till både män ochkvinnor och i vilka fall det är bäst med direktkvinnoinriktat bistånd.Flera deltagare i debatten har redan talat om deutbildningsinsatser som görs inom SIDA förhandläggare -- konsulter och andranyckelpersoner -- och där man lär sig en metod attredan på planeringsstadiet se hur biståndetpåverkar situationen för män och för kvinnor.Detta är den väg som också vi i stödjer. Dethar här talats om att det också är viktigt medsärskilda kvinnohandläggare vid biståndskontoren.För att tydligt markera betydelsen av denna typ avtjänster inom menar vi att detär viktigt att man på dessa tjänster tillsätter utsändpersonal. Lokalanställd, nationell personal kan juav bl.a. kulturella skäl i vissa situationer ha svårt atthävda sig gentemot sina landsmän inom ministerier,organisationer och andra samhällsinstitutioner. Enutsänd kvinnohandläggare måste självfallet haresurser att arbeta nära samman med kvinnor fråndet aktuella landet. Jag vill ändå säga att det måstefinnas en viss flexibilitet, och det måste göras enbedömning av situationen som från fall till fallvägleder valet av personal. Det viktigaste är ju atthitta rätt person till rätt plats, och kandet faktiskt vara en lokalanställd som är den bästa.Integreringen av kvinnoaspekten bör också tydligtunderstrykas i det bilaterala och det multilateralasamarbetet. I bilaterala projekt stödda med svensktbiståndsmedel måste det var självklart att måna omkvinnans situation, och denna bör beaktas i detbilaterala biståndet.Ett annat sätt att markera kvinnans roll i biståndetkan vara att öka medlen till områden som direkt rörkvinnorna, t.ex. befolkningsområdet. Jag tänker dåpå befolkningsfrågor i ett brett perspektiv. Visst ärfamiljeplanering och preventivmedel viktiga, menvi får inte låta satsningar på p-piller och kondomergöras till huvudfrågan inom befolkningsområdet.Det är nämligen en myt att kvinnor i tredje världenvill ha stora barnaskaror. Orsaken till att manskaffar många barn är framför allt brist påutbildning. Det finns ett tydligt samband mellangrundskoleutbildning hos kvinnor ochfamiljestorlek. Kvinnor med grundskoleutbildningfår ofta betydligt färre barn än kvinnor som saknarutbildning. Genom bättre utbildning kan kvinnorockså stärka sin sociala och ekonomiska roll isamhället, och i det sammanhanget ser jagbiståndsinsatser och kvinnoinriktat bistånd somoerhört viktigt.Vi får nu inte slå oss till ro med att vi haruppmärksammat kvinnobiståndsfrågan, utanmycket arbete återstår, särskilt när det gällerattitydförändringar i men också hos osssjälva. Jag anser att kvinnobiståndet börkunna ökas. Det har varit positivt att hörabiståndsministerns inlägg. tycks tackoch lov tillhöra dem som redan är övertygade omvikten av kvinnobistånd.Jag vill ställa en fråga som rörvärldskvinnokonferensen . Vilka planer finnsinom regeringen att låta de politiskakvinnoorganisationerna spela en viktig roll iförberedelsearbetet inför ?Anf. 36 ():Herr talman! Det är bra att diskrimineringen avkvinnor på det här viset sätts i fokus i en debatt.Vi utgör mer än hälften av jordens befolkning, stårför två tredjedelar av alla arbetstimmar, men tjänarbara en tiondel av inkomsterna och äger mindre än1 % av all egendom i världen.Andelen kvinnor i världens parlament har minskattotalt sett. var den nere i . När deförsta demokratiska valen hölls i blevdet ett fullkomligt ras för kvinnorna. I Rumänienfick de , i , i Ungern7 % och i av platserna. Detta vari mycket en reaktion på den ''låtsasjämlikhet'' somtidigare hade rått. Internationellt liggerarabländerna i botten. I valet i Algerietvar av kandidaterna kvinnor. Därifrånrapporterades det att männen röstade för sinafruars räkning; litet av kvinnorna äranalfabeter.Diskrimineringen av kvinnor börjar redan imoderlivet. Förhållandena i delar av äralarmerande. Fosterdiagnostiken missbrukas föratt avstyra att flickor föds. I annonserarklinikerna för sina mobila fosterdiagnosteam. Mansäger: Betala nu och spara 50 000 senare.Man sparar alltså in hemgiften. Kvinnor och flickor får minst mat, och detger utslag i statistiken. UNDP uppskattar attandelen kvinnor i befolkningen är lägre änvad den borde ha varit om chanserna vore lika. IKina ''saknas'' 44 miljoner kvinnor.Övergreppen mot kvinnor är otaliga. I u-ländernaär sterilisering av kvinnor en utbreddbarnbegränsningsmetod, ofta finansierad avVärldsbanken. dör mer än 200 000 kvinnorefter aborter. I åker speciellainsatskommandon runt i byarna, där dekontrollerar vilka kvinnor som är s.k. otillåtetgravida. De tvingas till abort. Kvinnlig omskärelsehar nu förbjudits enligt , men iAfrika lever 75 miljoner kvinnor med stympadekönsorgan. Vi anser att flykt från omskärelse skallbli ett erkänt skäl för asyl liksom flykt från ländermed änkebränning.Handeln med kvinnor är utbredd. I ,, , och finnsuppåt hundra tusen prostituerade från fattigaländer. Till detta kan läggas s.k. postorderfruar ochhandel med hembiträden och restaurangarbetare.Vilka, frågar man sig, skall kunna tala för alla dessaexploaterade och förtryckta kvinnor, när det finnsså få kvinnor i de nationella parlamenten?80-talet blev en katastrof för , medsänkta råvarupriser, hög realränta, ökadprotektionism och skuldkris. För u-ländernasbefolkning betydde det sänkta reallöner,arbetslöshet, skolor utan lärare och sjukhus utanmediciner. I många länder ökadebarnadödligheten. Det var en enorm förödelse avdessa länders viktigaste tillgång, människorna.