prot · GG096 · 1992-10-14 00:00:00 — Och i ett sådant läge har de lågmäldarösterna i kravkören svårt att göra sig gällande.Jag brukar säga att vi i har svårt att hålla osspå vägen när vi driver våra verksamheter. Antingenvinglar vi åt det ena diket eller åt det andra. Så hardet varit i allra högsta grad också inomäldreomsorgen. körde vi på medden kommunala verksamheten, som i och för utsatt för vissa interna trender, men som vartämligen ohotad av konkurrens utifrån, dvs. avprivata vårdgivare.I dag har vi glädjande nog fått en lättnad på denpunkten. Det är tillåtet med privatavårdproducenter. Det behöver inte längre vara fultatt ha sin utkomst av att man bedriver envårdverksamhet i någon form. Det finns alltså i dagmöjlighet för en mångfald som borde kunna gynnainte bara kostnadsbilden utan också kvaliteten.Men om jag skall vara ärlig tycker jag mig finna attdet nu finns en slags övertro på att allt fixar sig, omman bara anammar de nya organisationsformersom växer fram. Man går in för köp--sälj-system,beställarnämnder, resultatnämnder -- ja, det finnsknappast någon gräns för kreativiteten när detgäller att hitta på nya benämningar.På en del håll talar man med emfas om ''effektivdemokrati'', och då menar man en starktkrympande förtroendemannaorganisation medminskad möjlighet till insyn. Jag menar att man dåär ute på en smula svag is. Då rör man sig iutmarkerna av vad den kommunala demokratinoch kvaliteten i verksamheten tål.Jag tror inte alls att en verksamhets kvalitetkommer an på om den bedrivs i offentlig eller privatregi. Men jag är tämligen övertygad om att detbehövs förtroendevalda som har rimliga chanser attfölja verksamheten, att ange policyn och att taansvar för de svagare grupperna.I dessa dagar är det ju aktuellt med nationellakrafttag, och också i det här sammanhanget behövsdet en nationell samling kring värdet avvårdinsatser som inte i första hand ärsamhällsnyttiga, utan har sin tyngd på detindividuella planet bland äldre och handikappade.Det måste vi ha råd med i vårt samhälle. Jag utgårfrån att man kommer fram till det i de utredningarsom tillsatts av regeringen, bla. i denprioriteringsutredning som jag själv har förmånenatt delta i.Anf. 190 ():Herr talman! De reformeringar isocialförsäkringssystemen samt de förändringar isjukvårdens och omsorgens organisation ochfinansiering som är på gång innebär betydandeingrepp i sådant som vi är vana vid sedan årtionden.Somt av det nya är -- eller blir -- bra, annattveksamt eller negativt. Mycket är nödvändigt föratt klara samhällsekonomin.Det finns i många stycken goda utsikter tillförbättringar, inte bara i ett vidaresamhällsperspektiv utan även sett från individensperspektiv. Men det finns också betydande riskerför felskär. Jag vill göra kommentarer till några avmånga områden.Inslag av privatisering i vården och omsorgenkräver ett utbyggt kontrollsystem för att garanterakvalitet och tillgänglighet. Även vissa företrädareför privat driven sjukvård har framhållit detta.Samhället skall både ha och ta ansvaret för en godvård och omsorg, för kvalitet och tillgänglighet.Såvitt jag förstår tänker man inte alltid långsiktigtnär man ''knoppar av'' till privat verksamhet ellertillåter ny sådan. Man hoppas, eller förutsätter, attdet skall gå bra. Men det är inte tillfredsställande.Innan ett privat projekt startas bör man försäkra sigom att det finns ett tillfredsställande fungerandekontrollsystem för just den verksamheten. Dethandlar ju om de svagaste, om demsom inte kan hävda sin rätt.Herr talman! Ordföranden i den viktigautredningen och finansiering gick utmed ett meddelande i massmedia om att man kunderäkna med att 15--20 akutsjukhus i landet snartskulle läggas ner. Det är ett anmärkningsvärtuttalande. Utredningen har påbörjatsitt arbete.Visst är det sant att antalet vårdplatser påakutsjukhusen har minskat framför allt därför attsängar, patienter, pengar och personal har flyttatsut och därför att man skurit bort alltmer avrehabilitering, aktivering och omvårdnad. Tilldessa förändringar har särskilt ÄDEL-reformenbidragit. Men en anledning är också att man inomopererande specialiteter nu kan sköta ettbetydande antal patienter i den öppna vården.Men det finns inga skäl till att denna minskning avverksamheten skall fördelas så, att ett stort antalmindre akutsjukhus läggs ner. Minskningen avantalet vårdplatser skall ske även på de storasjukhusen för att de mindre skall kunna leva vidare.Dessutom bör inte antalet vårdplatser påakutsjukhusen minskas så kraftigt att de äldre intekan få en god vård. Det är faktiskt redan så på vissahåll. De äldre drabbas mest när akutsjukhusensverksamhet bantas eller läggs ner. Det jag härnämnt har inte med sjukvårdskostnaden att göra,utan det handlar om hur man fördelar sjukvårdenspengar.Herr talman! De nödvändiga krispaket som nyligenlagts fram är smärtsamma för många. Men de kanockså utgöra en avstamp för en bättreresurshushållning och en bättre styrning avskattemedlen, så att en större andel av dessa går tilldem som verkligen behöver resurser.Ett inslag i den andra krisuppgörelsen som ärmycket svårt att acceptera är emellertid förslagetom en minskning av antalet semesterdagar. Detfinns en uppenbar risk att detta kommer att gällaenbart en del av dem som har kortast semester. Såfår det inte bli. Här måste till en kompletterandelösning, som antingen innebär kortaresemester för alla eller också ersätter minskningenav antalet semesterdagar med ett borttagande elleren flyttning av helgdagar.FAS 90, det planerade superdataregistret inomsocialförsäkringsvärlden, trodde många i vintrasvar begravt för gott. hade låtitförstå att FAS 90-projektet skulle tonas ner tilllokala ADB-register utan möjlighet till nationellsammankoppling. har man, enligt ettpressmeddelande, beslutat att diagnosregistreringpå enskild person inte skall få förekomma.Däremot finns det ett stort behov av ett förbättratoch moderniserat ADB-stöd för de enskildaförsäkringskassorna. fickdärför i uppdrag att utifrån de nyaförutsättningarna skyndsamt utreda frågan ommoderniseringen av det lokala ADB-stödet.Nu tycks FAS 90 vara en hydra som är på väg attvakna till liv igen. förslagverkar innebära i stort sett samma möjligheter attinsamla uppgifter om en enskild person från ettmycket stort antal register -- dock med ettundantag: ingen registrering av diagnoser som ärkopplade till enskild person.Förslaget har ännu inte behandlats avSocialdepartementet. Vi är många som anser attdataregister, som sammanför ett stort antalpersonliga data, kan bli en fara för enskildamänniskor. Vi måste följa utvecklingen ochengagera oss i vad som kan komma.En intressant synvinkel är EG-aspekten. I förslag till integritetsskydd finnsdet två vägar att gå när det gäller att godta registerav den typ som jag har nämnt. Antingen skall detvara samtycke från varje enskild person som skallingå i registret, eller också skall det vara en särskiltframtagen registerlag som fastställs av landetsparlament. Det kanske blir så, att EG -- om vi nublir medlemmar, och det hoppas jag att vi blir --kommer att bidra till en förstärkning avsekretesskyddet för den svenske medborgaren.Anf. 191 (nyd):Herr talman! I detta krispaketens tidevarv kommerde föreslagna besparingarna att mycket orättvistdrabba de svagaste grupperna i samhället, bl.a.våra barn och gamla. Det är en ofrånkomligskyldighet för oss här i att vägra att röstaigenom beslut som kommer att drabba dessagrupper.Ingenting borde vara viktigare för någon än vårabarn och ungdomar. Barnen är vår framtid. Allabarn måste ges de bästa möjligheter att utvecklasoch få ett liv i lugn och harmoni. Där får ingaresurser sparas. Det borde vara självklara fakta.Tyvärr är verkligheten en annan.Flertalet barn i vårt land har en i stort sett gynnsamsituation. Men det finns även många barn som leverunder svåra förhållanden. ombarnets rättigheter måste kunna bli betydelsefullockså för barnen i Sverige.I konventionen anges vilka rättigheter barnet haroch vilka skyldigheter konventionsstaterna hargentemot barnet.Våra lagar till skydd för barn motsvarar i huvudsakkonventionens krav. Detsamma kan inte alltidsägas om praxis.Sexuella övergrepp mot barn är ett av de allragrövsta brotten, näst efter mord och dråp. Attförgripa sig mot barn innebär ett ofattbart lidandeför barnen. Offren är små och maktlösa. Lidandetsker i tysthet. Det vi ser är toppen av ettisberg.Varje år dör ca 10 barn i på grund av våld.9 av 1O barn dödas i sina hem. 1991 polisanmäldes2 456 fall av fysisk barnmisshandel och 1 775 fall avsexuella övergrepp mot barn under 15 år.Enligt en undersökning av , , var genomsnittsåldern närövergreppen började vid övergrepp inomfamiljen och 1O år vid övriga brott. Barnen varsåledes yngst i gruppen ''inom familjen''. I de fallenhade 4O % av övergreppen börjat när barnet var iförskoleåldern.Man räknar med ett stort mörkertal när det gällersexuella övergrepp. Det är troligt, attpolisanmälningarna bara avspeglar en liten del avövergreppens verkliga omfattning. BRÅ räknarmed minst 10 verkliga brott för varje polisanmältfall. Uppskattningsvis far alltså ca 4O OOO barn iSverige illa . Enligt uppgift har de sexuellabrotten mot barn fördubblats !En undersökning visar att av de prostitueradevarit utsatta för incest i barndomen.Enligt BRÅ utförs de grövsta sexualbrotten avbarnets far och av unga förövare. Av depolisanmälda sexualbrotten leder bara 3O % tillfällande dom. När det gäller brott mot förskolebarnär fällande domar ytterst sällsynta när denmisstänkte förnekar.Sexuella övergrepp är förtroendebrott.Kränkningen blir större ju yngre barnet är, ochskadan blir värre ju närmare offret förövaren står.Vem kan man lita på, när man inte ens kan tro påsina närmaste?Barnet tar på sig skulden för vad som sker, och densitter djupt.Barnens rättssäkerhet är ett lotteri, beroende påvar i de bor. I vissa kommuner leder bara1 % av polisanmälningarna till fällande dom, iandra rör det sig om 7O---- t.ex. i Eskilstunaoch . I fastställdes entingsrättsdom på 1O års fängelse i hovrätten för enpappa som utsatt sin handikappade dotter för grovvåldtäkt.I flera fall har det hänt att en polisutredning lagtsned av en åklagare. Men när en annan utbildad ochengagerad åklagare tagit över, har det väckts åtaloch blivit fällande dom. I ett sådant nedlagt fallväcktes åtal efter påtryckningar av en polis.Domen blev fängelse.Polishögskolan har för beslutat attdra in en lärartjänst med specialinriktning påsexuella övergrepp mot barn. Det var den endatjänsten i ämnet som fanns på . Detkan ifrågasättas om detta beslut ligger i linje medartikel 3 i konventionen, ''att vid alla åtgärder somrör barn, skall barnets bästa komma i främstarummet''.I en undersökning av IMU uttryckte avtillfrågade svenskar att incest är ett mycketallvarligt brott! Inte något annat brott ansågs varaallvarligare än incest.Hur ser vår rättstillämpning ut ?Ingen kan lova ett utsatt barn att det får samhälletsskydd och stöd, om det berättar sanningen omövergrepp inom familjen. Tvärtom måste barnetvarnas att det löper mycket stor risk att inte blitrodd av domstolen. Förövaren löper mycket litenrisk att bli dömd. Blir ingen dömd, anses detklarlagt att brottet inte har hänt och att barnet intelängre är eller varit ett ''utsatt'' barn.Den farligaste fienden till rättvisan är inte barnsfantasier, utan vuxnas fördomar, känslor ochokunskap.Vem skall värdera barns berättelser? Ofta står ordmot ord, barnets berättelse mot den vuxnesförnekande. Då kopplas en sakkunnig in, ofta envittnespsykolog som saknar Socialstyrelsensrekommenderade kompetens beträffande kunskapom barn.Barn har ingen möjlighet alls. Det är bara vuxnasom kan köpa sig en vittnespsykolog, som lämnar''rätt'' utlåtande. Är det rättssäkerhet?Vi måste ställa upp på förslag till åtgärder:1.Anmälningsplikten enligt 71 § socialtjänstlagenmåste upprätthållas.2.Sekretessregler får inte hindra samarbete mellanolika myndigheter.3.Särskild utbildad personal bör medverka vidutredningar om sexuella övergrepp mot barn.4.Behandlingsresurserna bör ökas.5.Ökat ansvar för såsomtillsynsmyndighet.6.Kraftfulla åtgärder mot s.k. sexturism.Det krävs en stark och samlad politisk vilja överpartigränserna för att konventionens rättigheterskall kunna förverkligas fullt ut. Dagens offer fårinte bli morgondagens förövare. Vi måste bryta detsociala arvet, så att antalet brott inte ökar.Anf. 192 ():Herr talman! Det går ofta troll i ord, inte minst närde används i politiska sammanhang. Det går att tamånga exempel där ordets egentliga betydelse harvattnats ur, men just nu skall jag ägna mig åt ordet''valfrihet''. Om man slår upp ordet ''val'' i enordbok står det: Göra ett gott val, eller dåligt val,göra sitt eget val, vara i valet och kvalet, ha fritt val.När det gäller ''valfrihet'' står det: Som kan väljas,som kan väljas efter eget val.När det gäller politikersvenska, eller jag kanskeskall säga barnomsorgssvenska, är den ursprungligabetydelsen av ordet valfrihet en chimär. Därbetyder välja och valfrihet ungefär detsamma somför : Välj gärna vilkenbilfärg du vill -- bara den är svart. Det betyderalltså: Välj gärna den barnomsorg som du tyckerpassar ditt barn bäst, men vi ser till att du bara harett val. Du har bara ekonomiska och praktiskamöjligheter att välja en enda sort, dvs. barnomsorgutanför hemmet, stöpt i ganska ensidig form.Det spelar ingen roll om den barnomsorgen intepassar ditt barn. Där kan det ju finnas lika mångaskäl som det finns barn, och alla kan vara likavälgrundade, om utgångspunkten är attbarnomsorgen är till för barnet, det enskilda, unikabarnet, och det alltså skall må så bra som möjligtoch utvecklas på ett optimalt sätt. Men detförutsätter jag att alla egentligen är överens om,även om det i debatten ibland verkar som ombarnomsorgen mera är till för föräldrar än för barn.Jag är medveten om att jag svartmålar något, därföratt det finns faktiskt några som ändå har en verkligvalfrihet när det gäller hur barnomsorgen skallförverkligas för den enskilda familjen och detenskilda barnet. Men det förutsätter två saker, delsatt familjens ekonomi är stark -- mycket stark --,dels att olika barnomsorgsformer står till buds, såatt just den familjens arbetstider passar medbarnomsorgens organisation och i övrigt stämmermed barnets behov.Jag tar först upp ekonomin. Valfriheten att ordnabarnomsorg i det egna hemmet är förbehållenett mycket litet fåtal. Det går inte -- jag har räknatenligt normer -- för en familjbestående av två vuxna och två barn att leva på t.ex.en lärarlön. Det gäller hela lärarkollektivet, frånförskolan till högskolan. Inte heller en polis, enindustriarbetare eller en sjuksköterska tjänartillräckligt.En riksdagsledamots lön räcker till två vuxna ochett och ett halvt barn, om man kan räkna på detsättet, men det blir kärvt. Det blir ingen lyx, ingenbil, ingen guldkant, som godis, vin eller öl, och ingaklädinköp som kostar mer än /år för dennariksdagsledamot.Det är alltså ett ytterst litet fåtal som harekonomiska möjligheter när det gäller valfrihet ibarnomsorgen.När det sedan gäller barnomsorgens organisationfinns det åtskilliga föräldrar som har arbetstidersom inte passar den offentliga barnomsorgen. Jagkan här bara nämna sjukvårdens scheman ochindustrins skifttider.Den valfrihet som det innebär att kunna väljabarnomsorg i det egna hemmet är alltså inte ettreellt val för de allra flesta. Av ekonomiska ochpraktiska skäl finns det bara ett s.k. val:förvärvsarbete och den av samhället stöddabarnomsorgen.I verkligheten finns det många som trots dettaväljer barnomsorg i det egna hemmet, därför att deär övertygade om att det är bäst för just deras barn,även om de därmed får en medföljande bräckligekonomi.I verkligheten finns det också många som tvingastill barnomsorg i det egna hemmet, med storaekonomiska uppoffringar, av geografiska skäl ellerkanske medicinska -- det kan gällainfektionskänsliga eller allergiska barn.Det kan inte vara rimligt, innan man har sett till attdet finns en verklig valfrihet när det gällerbarnomsorgen, att ytterligare cementera det djuptorättvisa system som existerar genom attlagstifta om barnomsorg. De som ändå förespråkarden åtgärden bör i så fall spela med öppna kort ochsäga som det är: ''Det skall inte finnas valfrihet närdet gäller barnomsorg. ''Det finns ett handlingsmönster: Förvärvsarbete ochbarnomsorg, och därtill har vi att ''rätta och packaoss''. Men det tycker inte jag är en modell somskapar optimala möjligheter för varje familj ochvarje barn. Därför gäller det att först och främstgenomföra verklig valfrihet för våra små barn ochderas föräldrar innan man talar om en ny lag. Enlag till, skulle man kunna säga, därför att i 17 §socialtjänstlagen finns det en lag som säger attkommunen skall, genom planmässig utbyggnad avförskola och fritidsverksamhet, sörja för de barnsom på grund av föräldrarnas förvärvsarbete ellerstudier behöver omvårdnad. Vi har alltså redan enlagstiftning på det här området.Anf. 193 Statsrådet ():Herr talman! Det är självklart så att mera valfrihetinom hela det svenska välfärdssystemet äreftersträvansvärt -- det behövs på ett antal olikaområden. Det var flera av oss som ville ha ettvårdnadsbidrag, därför att det skulle ge människorstörre möjligheter att välja hur de vill utforma sittliv. har frågan om vårdnadsbidrag skjutits påframtiden, beroende på de akuta ekonomiskaproblemen.Det som glömmer när hon polemiserarmot dem -- jag gissar att jag tillhör dem som honsyftar på -- som vill ha en lagstiftning som innebäratt det finns en skyldighet för kommunerna att setill att det finns barnomsorg är två skäl. Det ena äratt det nya systemet för statsbidrag tillkommunerna är utformat så att de ekonomiskaincitamenten är lagda så att en kommun i praktikentjänar på att lägga ned barnomsorgsplatser, ävenom de skulle vara samhällsekonomiskt nödvändiga.Man har alltså flyttat om incitamentsstrukturen.Det är ett nytt skäl som har tillkommit, som inte varaktuellt exempelvis sedan.Det andra skälet -- där har och jagkanske större möjlighet att hamna på sammaståndpunkt -- är, att om man inte inför en bralagstiftning på den här punkten som går längre änden nuvarande paragrafen, kommer det i olikakommuner att finnas möjlighet att inte ställa upp påen valfrihet mellan offentligt och privat ordnadbarnomsorg. Det kommer knappast att hända ikommuner där partivänner till och mighar ett avgörande inflytande, men det finns jukommuner i landet där så inte är fallet.De två goda skäl som finns för en lagstiftning på dethär området är dessa. Någon särskild ny lag lärknappast behövas. Däremot skulle man inomsocialtjänstlagen behöva förtydliga det häransvaret.Har man den uppfattning som har, attdetta redan är gjort, har jag svårt att se att manbehöver bli så upprörd över att det görs ännu mer.Anf. 194 () replik:Herr talman! Jag blir upprörd därför att mandiskuterar en lag på barnomsorgsområdet trots attdet redan finns en och trots att man de facto intehar organiserat barnomsorgen så att vi harvalfrihet.Jag uppfattade inte riktigt om anser attvi har valfrihet inom barnomsorgen eller ej.Om man anser att vi har det tycker jag att man skallgå ut och säga: Med valfrihet menar vi detta endapaket.Anf. 195 Statsrådet ():Herr talman! Jag blev inte riktigt på det klara medInger Renés inställning i frågan om vi skulle ha enlagstiftning eller inte. Har man -- vilket vissa i densvenska politiska debatten har -- en stark aversionmot att kommunerna skulle ha skyldighet att ordnakommunal barnomsorg åt den som efterfrågar detär man naturligtvis emot en lagstiftning oavsett omden finns eller om den föreslås. Men tycks vara att det nu finns enlagstiftning som stadgar detta, men skulle man göraen paragraf som blev något tydligare än dennuvarande vore det förkastligt. Jag har då litet svårtatt hänga med i svängarna.Anf. 196 () replik:Herr talman! Jag menar att om vi får en lagstiftningsom är än mer tvingande än den lagstiftning som vii dag har är det en nackdel -- det cementerar detsystem med brist på valfrihet som vi har.Anf. 197 ():Herr talman! Som familjen mår, så mår ocksåsamhället. Man kan också uttrycka det som i ettgammalt kinesiskt ordspråk: Om det är harmoni ihemmet blir det ordning i landet.Det har sagts , och jag vill säga detigen: Det är i de små naturliga gemenskaperna, avvilka familjen är den viktigaste, som den lillamänniskan får möjlighet att utvecklas och kommatill sin rätt. Familjen är i regel en förutsättning föratt vi skall uppleva livets mening.Familjepolitiken är ett av de absolut viktigasteområdena i samhällsarbetet och griper in i så gottsom alla sammanhang. Det är ifamiljegemenskapen som värdemönster, normeroch vägledande etik kan överföras från generationtill generation. Därför bör samhället skydda ochstötta familjen när problem uppstår.Vi kan därför inte stå passiva när vi hör attfamiljerådgivningen med dess mycket kompetentapersonal hotas att bli avvecklad på grund avsparbeting. Vi har inte råd att lägga nedfamiljerådgivningen. Tvärtom borde den byggas ut.Vad kostar havererade familjerelationersamhället? Vad kostar det samhället med barn,ungdomar och vuxna som mår dåligt?Familjen utsätts för mycket storapåfrestningar i form av ekonomiska svårigheter,arbetslöshet och missbruk.Vi vet att barn från skilsmässofamiljer möter störresvårigheter än andra barn. De är i mycket störreutsträckning involverade i drogmissbruk ochkriminalitet än barn som växer upp med båda sinaföräldrar. Dessa förhållanden gäller ca 250 000 barni vårt land i dag.Vem skall då ta sig an familjer i kris, enskildafamiljemedlemmar och barn som kommer i klämvid äktenskapsproblem och skilsmässa? Man kaninte leva om sin barndom, som sadei kammaren för en stund sedan.Herr talman! Om samhället inte på ett tidigtstadium bistår de enskilda individerna i en familjoch hjälper dem att möta och bearbetar de krisersom uppstår vid en separation eller i en familjkrisär det mycket troligt att man skulle kunna följa eneller flera familjemedlemmar genom helavårdapparaten, från kroppssjukvården tillpsykiatrin och . Det krävs även storaekonomiska resurser i rättsväsendet genom allavårdnads- och umgängestvister.Familjerådgivningen förebygger en mängdtragedier för både föräldrar och barn i allasocialgrupper. Det finns inga andra myndighetersom har kompetens eller tid att ta överfamiljerådgivningens arbete. Den utgör denyttersta ventilen för den lilla familjen när andramöjligheter har tömts ut.Vilka är det då som söker sig tillfamiljerådgivningen? Jo, det är människor som villha hjälp med sina äktenskaps-, familje- ochsamlevnadsproblem. Det är ett tvärsnitt avbefolkningen, huvudsakligen människor iproduktiv ålder och till barnfamiljer. Det ärofta människor i kriser av olika slag, ofta klämdamellan inre och yttre krav. Det är vanligamänniskor -- människor som utgör basen i vårtsamhälle -- som har hamnat i någon form av krissom påverkar relationerna i hemmet.Herr talman! har tyvärr en av västvärldenshögsta skilsmässofrekvenser, och då är inte alla deupplösta samboförhållandena inräknade. Om viskall kunna bryta trenden med alla dessaskilsmässor och deras vidhängande socialaproblem, om vi skall kunna ändra på det faktum attbarnen alltid kommer i kläm, måste vi ha en välgenomarbetad strategi. Som en strategiåtgärd voredet lyckligt att införa en lagstadgadfamiljerådgivning med en direkt insats frånsamhällets sida till hjälp för familjen.Som det är får en familj oftast vänta ett halvtår innan den får en familjerådgivningstid. Dennaväntetid är oftast förödande för familjen -- ja,ibland rena dödsstöten för den.Lagstiftningen kring äktenskapet spelar engrundläggande roll. Därmed markeras enmedveten viljeinriktning från samhällets sida attlyfta fram familjen samt att hjälpa och stötta dennär kris uppstår.Herr talman! I ett läge med lågkonjunktur och dåligekonomi kan det bli aktuellt att ifrågasätta ellert.o.m. Att dra ned på eller tabort dessa är ingen besparing på lång sikt.Samhället kommer då att få bära ännu högrekostnader än kostnaderna förfamiljerådgivningsbyråer.År 1994 har av FN utnämnts till familjens år.