prot · GG096 · 1992-10-14 00:00:00 — Det gjorde också denna, mycket riktigt.Resultatet blev det som vi nu ser och har sett underen tid -- minskad industrikapacitet, ökadarbetslöshet, växande underskott i de offentligafinanserna och mycket stora problem i detfinansiella systemet i landet.Det finns alltid ett intresse av att veta vems felet är,ett nästan oproportionerligt stort intresse. Det ärdock en fråga som har ställts och som behöverbesvaras. Är det de som har köpt och såltfastigheter, som gjorde likadant som alla andra,som är skyldiga till dessa problem? Är det de somhar handlat i valuta, som ville skydda sinatillgångar, som är skyldiga? Är detbankdirektörerna, som höjdes till skyarna så längedet gick bra?Sanningen är att många delar på ansvaret. Men detär politikerna, både de som var i regeringsställningoch vi som satt i opposition, som har det störstaansvaret.Det politiska systemet hade nämligen bestämt tvåsaker som inte var förenliga. Det politiska systemetbestämde att skulle ha en fast växelkurs.Samtidigt drevs en ekonomisk politik i landet somvar oförenlig med beslutet om växelkursen.Räntehöjningar och krispaket är inte en följd avnågon marknadens diktatur, ellermarknadekonomins misslyckande, som AllanLarsson påstod. Problemen är en följd av attpolitiker, löneförhandlare och andraintressegrupper har släppt fram prisökningar ochkreditexpansion i en takt som är oförenlig med denfasta växelkursens regler.Det ligger inget odemokratiskt i detta. Beslutet omfast växelkurs fattades på sedvanligt demokratisktsätt. Detsamma gäller de beslut som tillät den högainflationen. Problemet var att dessa bådademokratiskt fattade beslut var oförenliga.Så småningom började några politiker inse detta,och politiken lades om med början 1990.Skattereformen, energiöverenskommelsen ochbeslutet att ansöka om medlemskap i var storaoch betydelsefulla steg. Men på ett område,nämligen i fråga om de offentliga utgifterna, gickdet i början trögt. Arbetet med att sanera deoffentliga finanserna tog fart först med denborgerliga regeringen, liksom arbetet med attskapa generellt bättre villkor för företagsamhet iSverige.Ett viktigt skäl till varför det gick trögt medbesparingar i de offentliga utgifterna hänger ihopmed att välstånd, eller välfärd, om man så vill,har varit nästan identiskt med ökadeoffentliga utgifter. Alltför många har resonerat somom de flesta problem i samhället kunde lösasgenom ett nytt anslag i någon offentlig budget, elleri varje fall genom större anslag i någon existerandebudget.Resultatet blev att statens och kommunernasutgifter växte ohämmat. Det var framför alltinkomstöverföringarna, bidragssystemen, somexploderade. Det finns gott om belägg för detta.Under slutet av 1980-talet, när vår samladeproduktion ökade med , ökadeinkomstöverföringarna till hushållen med mer än20 %, nästan så mycket, allt räknat ifasta priser. Det skedde säkert i bästa välmening, itron att de ökade offentliga utgifterna medfördeökad välfärd. Men det var inte hållbart.Det är en viktig konsekvens av uppgörelsen mellanregeringen och socialdemokratin, som diskuteras , att denna expansionsideologi -- föreställningenatt högre offentliga utgifter är detsamma som bättrevälfärd -- har omintetgjorts.Uppgörelsen innebär även att Socialdemokraternai handling, och inte bara i ord, accepterar att det ärnödvändigt att minska de offentliga utgifterna. Ochdet är inte några små belopp det gäller -- dethandlar i denna uppgörelse om ca 30 miljarderkronor i besparingar. Det innebär att den politiskadebatten framöver kan handla om annat än attutlova nya bidrag. Den politiska tävlingen igodisutdelning kan så att säga blåsas av.Förhoppningsvis kan vi framöver förskonas fråndebatter där varje minskad utgift beskrivs som ettdråpslag mot välfärden. Vi kan komma bort från ettspråkbruk där ''reform'' blivit liktydigt med ökadeoffentliga utgifter. För ett liberalt parti är detsärskilt välkommet med ett meramångdimensionellt välfärdsbegrepp. Visst vill viöka välfärden genom reformer, meneffektivisering, valfrihet och mera makt förhushållen är också reformer och mycket viktigasådana för den enskilda människan.Fru talman! Det är glädjande att det nu finns ensamsyn kring hur landets ekonomiska problemskall åtgärdas. Uppgörelsen mellan regeringen ochSocialdemokraterna skapar förutsättningar för attvaraktigt stärka den svenska ekonomin och rådabot på det allvarligaste problemet, den högaarbetslösheten.Som jag ser det ligger uppgörelsens innehåll i alltväsentligt inom ramen för den ekonomisk-politiskastrategi regeringen har följt under det gångna året.Det finns förvisso undantag.De åtgärder som vidtas för att minska de offentligautgifterna och därigenom minska underskottet ifinanserna är en fortsättning på regeringenstidigare förslag. ledamöter känner vältill att beslutade om utgiftsminskningarpå . Det nyabostadsfinansieringssystemet sparar ungefär15 miljarder kronor. De nu aktuella åtgärderna gerungefär i minskade utgifter.Det blir sammantaget ungefär 65 miljarder kronor.Det motsvarar av BNP.Förändringarna berör stora delar avsocialförsäkringssystemen och bygger i alltväsentligt på samma tanke som fanns iskattereformen, nämligen att regler skall utformasså att det blir mer lönsamt att arbeta.Det här är ett klart uppföljande av den tidigare linjesom regeringen har drivit. Det är mycket glädjandeatt den har fått den breda uppslutning som vi kanse.De arbetsmarknadspolitiska satsningarna fullföljerarbetslinjen. Det nya inslaget med ungdomspraktikaccepteras nu av en stor del av kammarensledamöter, och det har visat sig ha en betydandeframgång. introduceras också något som kallasarbetslivsutveckling, som innebär att man får A-kasseersättning när man gör något snarare än närman ingenting gör -- vilket är en principiellt viktiginnovation. Det innebär dessutom attlångtidsarbetslösheten kraftigt motverkas.Nästan innan bläcket har hunnit torka för dennauppgörelse frågar var regeringen ståri fråga om arbetslösheten. Vi står för uppgörelsen,och jag utgår från att gör detsamma.Jag tycker att det var en ytterst egendomlig fråga,när vi inte ens har hunnit fatta beslut om deåtgärder vi är överens om sedan någon veckatillbaka.Åtgärder för att säkerställa betalningssystemet ochstabiliteten i det finansiella systemet över huvudtaget är en viktig del i krisuppgörelsen . Det harredan tidigare fattats ett flertal sådana beslut i storpolitisk enighet i riksdagen.Strategiska skattesänkningar för näringslivet ärsannerligen inget nytt för regeringen -- möjligen försocialdemokratin. Den föreslagna sänkningen avarbetsgivaravgifterna kommer att innebära störreväxtkraft för svenskt näringsliv och kommerdärmed att bidra till bättre framtidstro och flerjobb.Fru talman! Det finns förvisso inslag i uppgörelsensom ligger mindre väl i linje med regeringenspolitik. Jag behöver inte orda om dem, eftersomAllan redan har nämnt dem. Så är det ivarje kompromiss, och särskilt i sådana som skeröver blockgränserna. Snarare än att peka på varjeuppoffring från de politiska partiprogrammen, ärdet en styrka för det svenska politiska systemet attvi faktiskt i ett mycket besvärligt läge har kunnatlägga viktiga åsiktsskillnader åt sidan och lösa förlandet akuta ekonomiska problem.Överenskommelsen om de ekonomiskakrisåtgärderna har imponerat inte bara i Sverigeutan också i omvärlden. Den har också givit en heldel resultat. Trovärdigheten kring vår fastaväxelkurs har ökat rejält, och är på god vägatt etablera sig som ett hårdvalutaland. Det gergoda förutsättningar att ytterligare få ner räntornaframöver, få igång tillväxten och komma urräntechockernas onda cirkel som harbefunnit sig i sedan 1985.Nu tycks för all del vilja bryta denpolitiska enigheten kring den fasta växelkursen.Det tycker jag är ett uselt bidrag till en starkareekonomi. Det gör mig utomordentligt glad att IanWachtmeister saknar inflytande på flertaletområden, inkl. den ekonomiska politiken.Med de här berömmande orden förkrisuppgörelsen menar jag ingalunda att allt ärgjort som behöver göras. Så är det inte. Det finnsviktiga arbetsuppgifter som måste drivas vidaremed stor kraft. De offentliga finanserna visarfortfarande alltför stora underskott. Om inget görsåt det medför det en automatiskt stiganderäntebörda. Därför måste besparingsarbetetfortsätta.Jag konstaterade med en viss sorg att den metodAllan tycks förespråka är att lasta över enallt större börda på företagen, dvs. en successivtstigande skattebörda genom utflyttningen av sjuk-och arbetsskadeförsäkringen men ett kvarliggandeav skatterna hos företagen. Det skulle innebära attavtalsrörelserna under i stort sett resten av 90-taletskulle få drivas i stark uppförsbacke. Jag tror att detär ett allvarligt misstag att tro att detta skulle bidratill en låginflationspolitik med bra tillväxt i det härlandet.Allan frågade också om regeringen vill hatillväxt. Det är en utomordentligt anmärkningsvärdfråga. Det måste vara svårt för honom att hitta pånågot att prata om. Arbetet med att förbättravillkoren för företagande i landet måste självklartfortsätta för att ytterligare stärka som ettattraktivt investeringsland. Där spelar både detnäraliggande EES-beslutet och ett kommandemedlemskap i en viktig roll.Fru talman! Jag vill återkomma i en senare replikmed några synpunkter på de fördelar som finns ochde ljusglimtar som finns i det svenska ekonomiskaläget. Det är viktigt att vi inte förleds att tro attallting är nattsvart. Det finns betydandeljusglimtar, och vi har skyldighet att även ta fasta pådem.Anf. 16 () replik:Fru talman! Finansministern säger att den högaarbetslösheten är det största problemet. Det kanjag helt och fullt hålla med om.De båda krispaketen, trots satsningen på 10miljarder kronor på arbetsmarknadspolitiken,innebär sammantaget en så stor neddragning avefterfrågan i ekonomin att den öppnaarbetslösheten ökar mer än vad dearbetsmarknadspolitiska åtgärderna motverkararbetslösheten. Är finansministern medveten omatt detta är ett faktum? De båda krispaketen bidrartill att ytterligare öka arbetslösheten?Min andra fråga gäller hushållssparandet.Finansministern tillsatte en utredning som skulletala om hur man skulle kunna stimulera till ett ökathushållssparande. Den utredningen är nu färdig,och den utgör en svidande kritik av tanken att ökahushållssparandet i en djup lågkonjunktur av dentyp vi just nu är inne i. Enligt beräkningarna skalldet finansiella sparandet i hushållen ligga över 60miljarder och 1994. Är finansministern klaröver att detta är ett problem som bidrar till denstora arbetslösheten? Är det inte rimligt att vidtaåtgärder för att minska hushållssparandet ochomvandla de pengarna i köpkraft och fler jobb?Min tredje fråga gäller utlandslånenormen. Det varunder den socialdemokratiska regeringen somdetta infördes. Meningen var dels attsjälvdisciplinera sig i fråga om att minskabudgetunderskottet, dels att företag och bankersjälva skulle stå för valutakurs och ränterisker. kunnat tjäna grova pengar genom attlåna billigt utomlands och placera pengarna tillhögre ränta här. Det handlar om flera tiotalsmiljarder kronor.Om ni fullt och fast tror på att det skall vara möjligtatt upprätthålla kronkursen och få ned detstrukturella budgetunderskottet långsiktigt medhjälp av besparingar och skattehöjningar, vad finnsdet för vettigt skäl att låta storföretagen fortsätta atttjäna pengar på utlandslånenormen?Anf. 17 Finansminister ():Fru talman! ställde några frågor,och jag skall gärna svara på dem.Johan första fråga var snarare ettpåstående, där han sade att de besparingsåtgärderoch de krispaket som diskuterades fram ger enhögre arbetslöshet än om de inte skullegenomföras. Det är totalt fel. En sådan analysbygger på tanken att om inte dessa krisinsatser hadegenomförts skulle allting ändå ha utvecklats gottoch väl och räntorna skulle ha börjat sjunka ochomvärlden och investerare skulle få ett ökatförtroende för den svenska fasta växelkursen. Detär alltså helt fel. Det förutsätter att någonting skulleinträffa som inte hade inträffat.I själva verket var ett viktigt skäl till uppgörelsen attkomma ifrån den utomordentligt hårda åtstramningsom räntepolitiken innebar. De höga räntenivåernamedförde ett slags strupgrepp på hela den svenskaaktiviteten. Det var ytterst angeläget att kommaifrån det och växla över till en mera rimligpenningpolitik med lägre räntenivåer. För att skapaden expansionsmöjlighet som därigenom kundekomma fram var det nödvändigt att förstärkafinanspolitiken. Resultatet av dessa uppgörelser äri den meningen mycket positiva både för ekonominsom helhet och för människors möjlighet att fåjobb.När det gäller hushållssparandet vill JohanLönnroth att vi skall börja propagera för att folkskall sluta spara pengar. Jag tycker att det äralldeles fel. Men det är icke förvånande att han ochjag ganska ofta har olika åsikter. För mig ligger detett ideologiskt värde i att människor, egnaindivider, har en egen ekonomisk buffert. Det ökarderas självförtroende och oberoende i mångasituationer.I dag råder just en sådan situation där mångamänniskor upplever att det är bra att ha en litenekonomisk buffert. Vi skall vara glada över attmånga hushåll har ökat sparandet under de gångnaåren. Därmed är några i en bättre sits och harfaktiskt möjlighet att använda bufferten om de såsjälva vill. Jag tycker att människor skall fåbestämma sådant själva. får nog sesig om efter en statlig antisparpolitik någonannanstans än hos denna regering.Slutligen har vi frågan om utlandslånenormen. Denhar en viktig betydelse i det att harstaten inte nettolånat utländsk valuta för att täckalöpande budgetunderskott. Så länge det finnsunderskott som är för stora är det psykologisktoerhört viktigt att utlandslånenormen finns kvar iden mening den har haft och alltjämthar. Däremot påverkar den inte -- vilket JohanLönnroth säkert vet -- de valuta- ochpenningpolitiska åtgärder som krävs för att stärkaoch bevara växelkursen.Anf. 18 () replik:Fru talman! När det gäller arbetslösheten harprognoserna skrivits upp, dvs. arbetslösheten ökarefter det att hänsyn har tagits till de bådakrispaketen. Vidare säger finansministern att ominget hade gjorts hade situationen blivit ännu värre.Jag har förståelse för det. Men jag hävdade i mittanförande att det finns alternativa sätt att visa hurdet strukturella budgetunderskottet skall minskas.Jag tror faktiskt att åtminstone de sundamarknadskrafterna inser att det är vettigare attsätta in åtstramningen när högkonjunkturen är pågång -- inte nu i den lägsta lågkonjunkturen Sverigehar varit inne i sedan 30-talet.Jag sade inte att vi skall propagera för att folk skallsluta spara. Jag efterlyste åtgärder, t.ex. höjdmarginalskatt och förmögenhetsskatt, som tar ifrånhöginkomsttagarna överskottspengarna ochomvandlar dem till exempelvis kommunala jobbeller ger dem till människor med låga inkomster föratt använda dem till konsumtion. Det minskararbetslösheten.Nu är tydligen utlandslånenormen en psykologiskhistoria för finansministern. Behövs verkligen dettapsykologiska stöd? Är finansminister inteövertygad om att hon och regeringen klarar av atthålla fast vid målet att få ned det strukturellabudgetunderskottet? Måste ni ha denna tvångsbojapå er och låta storföretagen tjäna så mycker pengarpå denna psykologiska mekanism?Anf. 19 Finansminister ():Fru talman! Det är utomordentligt bra, JohanLönnroth, att ha fasta spelregler att hålla sig till.Utlandslånenormen är en av dem. Det finns andrasom också är betydelsefulla.Jag vill ta upp en sak som förfäktaroch som inte är alldeles ovanligt i debatten ävenutanför kammaren, nämligen att det hade varitbättre att vänta med att genomföra åtgärderna tillsdet blev en högkonjunktur och vänta med attgenomföra besparingar i offentliga utgifter till dessdet var bättre tider. Det är argument som jag harmött på många håll -- inte bara hos vänsterpartister.Jo, det kan synas vara ganska logiskt och riktigt hellre skulle vilja genomföra dessa storaförändringar i de offentliga utgifterna . Ja, det hade varit mycket bättre om denregering som då satt , närdet var en utdragen internationell högkonjunktur,hade tagit itu med dessa problem. Då hadeomställningen varit mindre smärtsam för deenskilda människorna och företagen i det härlandet.Nu gjorde man inte det, utan man sade att det därfår vi göra sedan. Vi skjuter upp det hela.Anpassningen får ske sedan. ''Sedan'' kom i mångabedömningar av den svenska ekonomiska politikenatt bli liktydigt med ''aldrig''.Vi har sagt under de senaste 15--20 åren att vi skallgöra viktiga anpassningsåtgärder sedan, men vi haraldrig gjort det, utan vi har försökt hitta smitvägarmed offentlig expansion ellerväxelkursförändringar. Det gäller både borgerligaoch socialdemokratiska regeringar, så det äringalunda ett försök att skylla ifrån sig på någonannan. Borgerliga regeringar har också medverkattill bilden av att i svensk ekonomisk politik är''sedan'' samma sak som ''aldrig''.Att återigen, i den situation som var, försöka smitaundan genom att säga att vi skall göra denödvändiga insatserna sedan, när alla bedömarehar lärt sig att ''sedan'' är liktydigt med ''aldrig'',hade inte varit förtroendeskapande. Vi hade intefått de positiva effekter på förtroendet för detsvenska politiska systemet och för den svenskaekonomiska politiken, den dämpning av räntornaoch den stabilitet i bedömningarna av Sverigesekonomi som vi faktiskt har fått . Det var heltnödvändigt att komma ifrån mytbilden att detsvenska politiska systemet inte klarar att ta sigsamman. Det var mycket viktigt.I fråga om tillväxten är det så, , attjag vill ha uthållig tillväxt. Jag vill inte bara ha jobbnu och under en månad framåt, utan jag vill hauthållig tillväxt . Då kan man intesatsa på enbart expansion, utan dåmåste man satsa på expansion i det privatanäringslivet. Det är en viktig ledstjärna förregeringens ekonomiska politik, och det kommeratt visa sig vara mycket klokt.Anf. 20 (nyd)replik:Fru talman! Finansministern talade i början omsåpbubblor, och det har funnits en del sådana ipolitiken, vill jag påstå. Hur var det medfinansministens egna uttalanden om att politikenligger fast och det behövs inga krispaket? Det varstrax innan första paketet kom. Krisinsikten komganska sent.Jag noterar att finansministern är glad att jag intehar något inflytande på den ekonomiska politikenoch att mina bidrag är usla. Detta är alltså ettresultat av den invit till en intellektuellt hederligdiskussion som jag gjorde, om ett alternativ somdiskuteras av många ute i världen.Jag vill upprepa att vi stödjer att regeringen ochSocialdemokraterna har gjort krispaket. Vi påstår dock med bestämdhet att detbehövs fler, dvs. att krisen är mycket allvarligfortfarande.Vi menar att efterfrågan måste stimuleras och attdet inte finns något sätt att ersätta en sänkt ränta.Därför ställer jag frågan: Hur skall vi alltså få nerräntenivån, det som vi alla har som gemensamtmål?Då talar jag inte om att få ner den ett par procentöver den tyska räntan och fastna någonstans på 12--, utan jag talar om att få ner den där vi vet attrealräntan innebär att vi får fart på . Då vetfinansministern likaväl som jag att den måste nertill nivån 8--9 %.Kan jag få ett svar på den frågan?Anf. 21 Finansminister ()replik:Fru talman! tar upp ett viktigtproblem. Som också framgick av det jag har sagttidigare, delar jag uppfattningen att det är centraltatt få ner räntan. Jag tror att räntan är den storaåtstramande faktorn i dagens ekonomi, både förhushåll och för företag.Ian frågar: Hur skall vi få ner räntan?Jag vill rekommendera att läsanågra av de ekonomisk-politiska dokument somhar producerats för den här kammaren alltsedanjanuari 1991. Det har varit i stort sett samma tankarsom har presenterats , och vihar haft återkommande räntechocker . Det har successivt blivit allt mera angelägetatt åstadkomma vad man kan kalla en avväxlingfrån en åtstramande räntepolitik till en starkarefinanspolitik, så att man får en bättre balans mellandessa två inslag i den ekonomiska politiken.Jag menar att för att få ner räntan till mera rimliganivåer måste fortsätta att driva precis dentyp av ekonomisk politik som vi har drivit --politiken ligger fast i den meningen, herrWachtmeister -- nämligen att fortsätta att sanera deoffentliga finanserna, i allt väsentligt genomförändringar och minskningar i utgiftssystemen, attsjälvklart garantera stabiliteten i det finansiellasystemet, att sätta i gång tillväxtfrämjandeåtgärder, att få litet positiva inslag i den svenskaekonomiska bilden.Jag har kunnat visa och göra tydligt för alla att medde förutsättningar som gäller och ett fullföljandeav de inslagen i den ekonomiska politiken harSverige väldigt bra förutsättningar att växa,erbjuda jobb, bli ett attraktivt land för både företagoch människor framöver, med höjdlevnadsstandard för oss som bor och jobbar här.Sättet att få ner räntan är helt enkelt fortsattsanering av offentlig verksamhet, tillväxtfrämjandeåtgärder för små och stora företag, kanske i förstahand med inriktning på småföretagen, samtfortsatta förändringar i fråga om regleringssystemoch i fråga om mera konkurrens inom näringslivet.Detta kommer att leda till lägre räntenivåer, herrWachtmeister, var så säker!Anf. 22 (nyd)replik:Fru talman! Jag tackar för medgivandet vad gällerräntans betydelse. Vad jag menar är att vi inte löserproblemet genom att läsa några dokument omtidigare politik eller någonting sådant, förproblemet är att vi behöver få ner räntan till dennivå där den ligger t.ex. i ochEngland.Man skall då ta bort budgetunderskottet. Jagmenar att vi inte har gjort det . Det behövsmer åtgärder för att få bort det strukturellabudgetunderskottet. Vi skall på det sättet visa attvi har stärkt basen för valutan. Definitionen på enhårdvaluta är att man kan ha lägre räntor på denvalutan än omgivande valutor. Det har vi inte ,men vi skulle kunna få det då.Sedan sätter vi själva den räntenivå vi behöver. Detär först då vi kan få tillväxt, det är först då vi får igång efterfrågan -- det medger vi allihop -- och detär först då folk får drägliga levnadsomständigheter.Därför diskuteras detta problem inte bara av migutan av många människor: Hur skall vi göra för attkomma förbi den spärr som finns och som sättsav andra så länge vi inte har velat vara med om attlösa våra problem?Hur fina ambitioner finansministern än har,kommer vi att fastna på alltför hög räntenivå, är jagrädd för. Men jag vill gärna bli övertygad ommotsatsen.Anf. 23 Finansminister ()replik:Fru talman! Utöver det som vi kan göra i ären väldigt viktig faktor vad som händer iomvärlden. Vad vi har sett ären successivt stigande internationellt högrealräntenivå.Man skulle kunna säga att detta är ett pris som deindustrialiserade västländerna får betala förkommunismens sönderfall, i den meningen att detuppkom ett kraftigt investeringsbehov i de tidigarekommunistiska öst- och centraleuropeiskaländerna. Priset för återbyggnad av de nedgångnaekonomierna där är ett mycket stort behov avinvesteringar och kapital.Detta innebar att priset på dessa insatser, dvs.räntan, successivt steg. Alla länder är i denmeningen med och betalar ett omställningsprisefter kommunismens sammanbrott.Jag menar att metoden att lösa upp knuten med deinternationellt höga realräntorna, som ju påverkarbåde och andra länder, är merainternationellt samarbete. Därför är svensktdeltagande i EG, som medlem, och svensktdeltagande i den fortsatta utvecklingen av vad EGär och kommer att bli, både i mera vanligbemärkelse och i form av det monetära samarbetet,oerhört centralt.Jag tycker att det är en viktig lärdom av de senasteårens och månadernas händelser att problem av dethär slaget har internationella orsaker också.Ett hjälpmedel för att lösa dem är att samarbetamer med andra länder, inte att isolera sig med nyaregleringar. Det föreslog i och för sig inte herrWachtmeister, men det har förts fram av andra.