prot · GF093 · 1992-10-07 00:00:00 — Om vi kan återupprätta dessa dygderrunt om i hela det svenska samhället under dessa år,då har vi också lagt grunden för att efter det stålbadsom varnade för ge oss tillbaka möjligheternaatt fördela välfärden. Men först måste vi produceravälfärden, och det är detta som måste stå ipolitikens centrum. Det är detta som är vägen. Därfinns inget alternativ.(Applåder)Anf. 5 Socialminister ():Fru talman! Det finns i en lång tradition avpolitiskt samarbete på vissa områden. Det gällerframför allt dem som har med relationertill omvärlden att göra, t.ex. utrikes- ochsäkerhetspolitiken, Europapolitiken och iblandäven försvarspolitiken.Jag tycker att den nu aktuella krisuppgörelsen skallses i detta sammanhang. Svensk ekonomi har sedanmycket tillbaka varit starktutrikesberoende. Utrikeshandeln har varit en viktigdrivkraft, för att inte säga den viktigaste, i denekonomiska tillväxten i . Dettautrikesberoende har ökat successivt under heladetta sekel och i accelererande takt under detsenaste årtiondet.Till det har bidragit dels den ökadeinternationaliseringen av de svenska företagen,dels kapitalets ökade rörlighet. Företagensminskade råvaruberoende och deras ökade frihetatt avgöra var de skall göra sina investeringar ställerallt större krav på oss i att erbjuda ett gottföretagsklimat och ett gott investeringsklimat föratt vi skall kunna konkurrera med andra länder.När det gäller kapitalets rörlighet kan vi konstateraatt summor som är mångdubbelt större än de rikaländernas samlade valutareserv rör sigöver våra gränser. Det är klart att så enormavalutaflöden kan skapa osäkerhet på marknaderna.Tempot i beslutsfattandet har ökat radikalt. Det härställer krav på ett mycket snabbt agerande av demsom har ansvaret för vårdandet av penningvärdetoch ekonomin i stort.Riksbanken har befogenheter attingripa vid sådana här tillfällen för att vända ellerstoppa valutaflöden och för att lugna en oroligmarknad. Den har också fått använda de härinstrumenten i allt större utsträckning under senaretid.Det här understryker, tycker jag, behovet av att vihar en självständig riksbank som kan agera snabbtoch som har entydiga mål för sitt agerande, dvs. attförsvara växelkursen.Men också kraven på det politiska systemet skärps.Penningpolitiken är det effektivaste sättet attsnabbt hantera sådana här uppkommandeobalanser och problem. Den kan ge en respit fördet politiska systemet men kan inte slutligt lösaproblemen. För det krävs finanspolitiska åtgärdersom alltid fordrar litet än depenningpolitiska.Finanspolitiken, budgetpolitiken, är ju traditionelltett mycket trögt system. Ärenden skall diskuteras,utredas, remissbehandlas, beredas, förankras,beslutas och implementeras. Det här är en processsom traditionellt ofta tar -- , ochibland . Den tiden finns ofta inte iden värld som vi nu lever i och där det går alltsnabbare.De gångna veckorna illustrerar mycket tydligtkravet på att kunna fatta beslut mycket snabbt. Här handlade det om att fattabeslut . Jag använder avsiktligttermen dygn, eftersom ordet dagar ärrelevant.Man kan tycka att det är odemokratiskt att några fåpersoner får ett öppet mandat och skall fatta beslutsom är mycket mycket vittgående.När ni i riksdagsgrupperna för regeringspartiernaoch Socialdemokraterna gav oss, några få politiker,ett öppet mandat att fatta beslut, gjorde ni detnaturligtvis fullt medvetna om att alternativetskulle ha varit att andra krafter hade tagit över,medan den här demokratiska processen hade singång. Det hade självfallet varit ännu mindredemokratiskt än det beslutsfattande som vi nu harupplevt.Till det kommer -- jag tycker att det är viktigt atttillägga det -- att en bred samverkan mellan partierockså ger legitimitet åt paket och uppgörelser somträffas. Det ser man inte minst på allmänhetensuppbackning av de krispaket som har lagts fram.Finns det då inga alternativ till den typ av åtgärdersom vi nu har redovisat? I de senaste dagarnasdebatt har vi upplevt kritik mot marknadensaktörer, eller åtminstone misstänksamhet mot dem.En del har börjat ropa på regleringar. I en delländer har man gått från ett oreglerat system till ettmera reglerat.Men faktum är att detta inte är något alternativ.Valutaregleringen blev i praktiken helt omöjlig pågrund av de stora betalningsströmmar som beror påden omfattande handeln mellan länder. Det finnsalltså ingen återvändo till en mera idyllisk tillvaro --om man nu tycker att vi hade en sådan för tio sedan.Vi kommer inte undan att måste varakonkurrenskraftigt, att vi måste kunna erbjuda ettgott investeringsklimat och att vi måste ha ordningpå vår egen ekonomi.Man kan naturligtvis under veckor som dem som vinu har upplevt tycka att priset är väldigt högt. Mendå skall man veta att det pris vi skulle ha fått betalaför alternativet, dvs. ett isolerat i en alltmerinternationaliserad värld, skulle vara många mångagånger högre. Det skulle vara omöjligt attupprätthålla vårt välstånd och vår välfärd om vi intehade den öppenhet mot omvärlden som vi faktiskthar.Vårt välstånd är beroende av fri handel, och frihandel kan bara vara fri åt två håll -- dvs. vi kan inteensidigt tillgodogöra oss fördelarna av en frihandel, utan det är också fråga om ett erbjudandetill den värld som vi lever i.Däremot kan man nog konstatera -- som bådeIngvar och i varje fall harantytt -- att de senaste månadernas oro iVästeuropa är ett starkt argument för ett fördjupatmonetärt samarbete inom EG.Jag tror att det är klokt att vi förbereder oss på attsådana här akuta situationer kommer att dyka uppockså . Då gäller det att ha en realistiskbild av de problem som vi står inför och attdiskutera hur olika krislägen skall hanteras. Detbästa är naturligtvis om man alltid kan vara stegetföre, dvs. slippa de akuta kriserna. Men jag tror attdet i regel kräver ett krismedvetande som man interealistiskt kan räkna med förrän krisen är ettfaktum. Det blir möjligt att genomföra åtgärder närdet krismedvetandet väl finns.Jag tycker att det är viktigt att också fortsättningsviseftersträva ett brett samförstånd så långt det överhuvud taget är möjligt med hänsyn till dendemokratiska legitimitet som jag talat om och tillmöjligheterna att få förtroende för den här typen avåtgärder både i och utanför Sverige.Jag tycker naturligtvis att det är mycket bra attSocialdemokraterna har ställt upp, och jag tyckeratt personligen har gjort en storinsats här. Men det har självfallet också varit rimligtatt Socialdemokraterna ställt upp, eftersomsvårigheterna i så hög grad går tillbaka till derasregeringsperiod. Det gäller den urholkadekonkurrenskraften. Det gäller finanskrisen. Detgäller budgetunderskottet och flera andra problem.Samarbete över blockgränsen har tidigare oftamisstänkliggjorts. Sådana försök kommer mansäkert att göra nu också. Men perspektivet måsteefter det som har hänt haförändrats. Samarbete i för landet centrala frågorstår inte i motsatsställning -- jag vill understrykadet -- till att en ideologisk debatt förs. Tvärtom blirdenna i själva verket ännu viktigare i ett läge, där visom ansvariga politiker ofta tvingas begära mycketöppna mandat av väljarna för att kunna påverkaden ekonomiska utvecklingen.Fru talman! Jag är mycket medveten om desvårigheter som enskilda människor, familjer,företag och kommuner möter i vardagen förnärvarande.Maria-Pia thius frågar i en artikel i vad krispaketen innebär för kvinnoroch barn. Det är en viktig fråga. Liknande frågorsom uttrycker oro ställdes i samband med LO:sdemonstrationer i går.Jag vill gärna säga, fru talman, att jag delar all denoro för utvecklingen i det svenska samhället somkommer till uttryck på många olika sätt förnärvarande. Solidariteten kommer verkligen attsättas på prov nu när befinner sig i enekonomisk krissituation. Jag är glad över att i detläget också ha möjlighet att med brett politiskt stödlägga fram en reform för personer medfunktionshinder, dvs. de mest utsatta personerna ivårt samhälle.En del av kritikerna när det gäller krispaketenförsöker skapa ett intryck av att här står de hårdafrågorna, dvs. ekonomin, mot de mjuka somhandlar om social välfärd, kvinnor och barn. Det ären felsyn. Det största hotet mot de mjuka värdenaär en ekonomi i obalans. Det är obalansen, inteförsöken att komma till rätta med denna obalans,som är det stora hotet. Den som är för mjuk för attta itu med de ekonomiska problemen riskerar attlångsiktigt skapa ett hårt samhälle.För oss liberaler, fru talman, är det avgörandeskälet till att vi ställer upp på hårda paket att det ärnödvändigt just för att slå vakt om de mjukavärdena.(Applåder)Anf. 6 Miljöminister ():Fru talman! Ingen kris är en annnan lik. Ändå finnsdet klara likheter mellan de kriser som vi upplevt iSverige . är ett litetland med stort internationellt beroende och med enallt större öppenhet mot omvärlden. Det ökar vårsårbarhet, i synnerhet om vi lever över våratillgångar. Då slår beroendet motkonkurrensförmågan. Hundratusentals människorär ju för sin försörjning beroende av att vi kan säljadet som vi producerar utanför vårt lands gränseroch av att vår konkurrensförmåga räcker för atthålla vår hemmamarknad någorlunda intakt -- justdet som berörde.Det finns klara gränser också för vad vårkonkurrensoch intjäningsförmåga klarar att bära iform av välfärd. Går vi utöver vår förmåga, slår denekonomiska verkligheten tillbaka. För högtskattetryck skadar stimulanser och drivkrafter förarbete och produktion. Kostnaderna ökar ju mer viöverskrider gränserna. Inflation leder tillkonkurrensförluster som slår mot arbetstillfällena.Allt detta är elementära självklarheter. Ändå visarerfarenheterna att det är enklare att angripasymtomen än de grundläggande orsakerna.Devalvering av den egna valutan är ett typisktsymtomangrepp. Om vi dessutom lånat utomlandsi stor omfattning blir devalvering renaDöbelnsmedicinen. Därför har krisuppgörelsernade en så avgörande betydelse. Deinnebär ett klart omtänkande jämfört med tidigaredecennier. -- under överblickbartid -- har den politiska uppslutningen varit så totalkring den fasta växelkursen.Attackerna mot den svenska kronan har ocksåskapat ett krismedvetande, som gör det politisktmöjligt att mobilisera de politiska krafterna för att''rätta munnen efter matsäcken''. Det visar detpolitiska systemets styrka. Det är min övertygelseatt det på ett avgörande sätt stärker det politiskasystemets legitimitet och auktoritet för framtiden.Det förutsätter självklart att vi gemensamt --statsmakterna och -- lyckas med dennapolitik. kan vi glädjas åt att räntorna är på vägneråt.Inte minst efter valutaavregleringen och innan en ny stabil växelkursregimetablerats i föreligger stora risker. Detvästeuropeiska experimentet att skapa engemensam valutapolitik leder inte heller det tillenkla segrar. Problemet är inte enbart att kommaöverens. Det gäller än mer att tygla verkligheten,inte minst de olikheter som finns i ekonomiskstyrka och utvecklingsnivå mellan olikavästeuropeiska stater. Det är inte de formellaöverenskommelserna som avgör framgången. Detär de ekonomiska realiteterna. Därför är inte dennärmare integrationen i i sig någon''lösning''. Den egna ekonomiska styrkan iförhållande till aktuella samarbetspartners är ochblir avgörande.Vår bristande konkurrenskraft har lett till enomfattande avindustrialisering av . För attskapa trygga jobb måste stora ansträngningar görasför att vända denna utveckling. Det kräver åtgärdersom ibland uppfattas som orättvisa. Typexempel ärlindrigare beskattning av kapital, arbetandekapital, investeringskapital, riskvilligt kapital.Avgörande är också företagsklimatet, t.ex. hur vibehandlar våra många mindre och medelstoraföretag, vilka arbetsförutsättningar de får och har.Det gäller i hög grad också egenföretagen inomjordbruk, service och tillverkning. Det är därförregeringsförklaringens reformundantag medsänkta skatter på dessa områden är ett måste. Därfinns de största möjligheterna att ersätta de mångajobb som gått förlorade.Stora beroenden av omvärlden minskar vårahandlingsmöjligheter. Det gäller vårutlandsupplåning. Det gäller vårt inhemsktskapade kapital och var det placeras, inom ochutanför landets gränser. Det gäller vårproduktionskapacitet inom industrin. Det gällervårt utnyttjande av våra egna resurser, i första handmänniskors arbete, kunskaper ochinitiativförmåga. Det är därför dearbetsmarknadspolitiska insatserna måste ledavidare till fasta jobb med ökad kompetens ibagaget. Därför är satsningen på ungdomarna ochderas praktikmöjligheter så avgörande liksom attutslagningen från arbetsmarknaden blir mindre.Därför är utbildningen och arbetslinjen A och O iarbetsmarknadspolitiken.Att ta till vara våra egna resurser innebär bl.a. attse marken som en tillgång, för att produceralivsmedel av hög kvalitet, för att producera energi-och industriråvaror på ett uthålligt sätt. Det gälleratt utnyttja våra resurser i hela landet. Därför ärinte ''hela skall leva'' ett slagord. Det är enrealekonomisk nödvändighet. Dessutom är det enförutsättning för uthållig produktion, med ökatinslag av resurser som ständigt förnyas. Det bordevi ha lärt av 70-talets oljekris och densamhällsekonomiska förlusträkning den innebar --och fortfarande innebär -- för vår ekonomi och förvår miljö.Det är mot den bakgrunden man skall seregeringens politik för ändrade prisrelationermellan förnybar, miljövänlig energi å ena sidan ochanvändning av miljöskadliga lagerresurser å denandra. Bara efter det första regeringsåret kommerca att ha omfördelats till fördelför energi som skall in och till nackdel för energisom skall ut. Jag återkommer gärna senare till IanWachtmeisters inlägg i det här ämnet.Denna strategi är en nödvändig förutsättning för attskapa en uthållig utveckling. Men det krävs mycketmer. Vi måste ställa om vårt samhälle så att knapparesurser används effektivare. Hushållning är detövergripande kravet. Återvinning,återanvändning, producentansvar förproduktionens avfall, ren produktion, minimeringav mängden avfall är några av metoderna för attskapa ett kretsloppssamhälle. ''Deponiernastidevarv'' måste få ett slut. Att deponera avfall äratt skapa monument över en misslyckadmiljöpolitik. Det är ingen som vinner på en sådanutveckling, allra minst kommande generationer.Det är ett slags marknära variant av ''de högaskorstenarnas epok''. De släppte ut allt elände iluften.Centerns vision är ett kretsloppssamhälle där vi taransvar för vad vi gör, inte bara i , utan ocksåför kommande generationer.Att förorenaren skall betala är en numeraaccepterad princip. Men det återstår mycket för attgöra principen till konsekvent verklighet. Så längevi inte klarar tillämpningen, har vi inte heller enuthållig utveckling.Krisen på miljöområdet uppfattas inte som likaakut som de ekonomiska obalanserna. Men detinnebär verkligen inte att miljöfrågorna har blivitmindre betydelsefulla i vårt nuvarande turbulentaekonomiska skede. Faktum är att vi bara i Sverigeökar vår miljöskuld med ca perår, enligt beräkningar som vi har gjort. Denutvecklingen måste vändas i sin motsats. Bara såkan visionen om uthållig utveckling förverkligas.Alternativet är högre skattetryck för attreparera i efterhand, i stället för att låta den somorsakar problemen betala priset . Det handlarom rättvisa.Rättvisa är också avgörande för att få full effekt avett krismedvetande. Bara om alla som kan är medoch bär bördorna av en nödvändig anpassningmobiliseras kraften i krismedvetandet. Detförutsätter att de svagaste i samhället skyddas. Detförutsätter grundtrygghet som begränsning och målför varje ingrepp i det sociala välfärdssystemet. Ettsärskilt ansvar har vi för de äldre, som inte självakan påverka sin ekonomiska situation särskiltmycket. Det gäller de allra sämst ställda i dengruppen. Det gäller också dem som ärhandikappade, liksom andra grupper i vårtsamhälle. Dem får vi aldrig glömma. Där krävspermanent och generellt fungerande skyddsnät, engenerell välfärdspolitik. Solidaritet med de svaga,även när det blåser kyliga vindar, är välfärdsstatenssignum.(Applåder)Anf. 7 Statsrådet ():Fru talman! Vi har redan hört åtskilligt om densvenska ekonomiska krisen och om problemen somden fört med sig. Jag tror att man kan påstå attSveriges ekonomiska politik fungerat som enfelkonstruerad snöplog, som plogat och plogat.Framför plogen har samlats allt mer snö. Så har vi i20 år plogat en allt större skuld, allt störreekonomiska problem framför oss. väller blötasnömassor över plogbladet. höll på attalldeles köra fast, och kan vi konstatera attflykten från verkligheten är slut.Ingvar sade i sitt inledningsanförande: Vigjorde det för att rädda . Det är bra sagt ochbra gjort. Det vore förstås modigare att säga: Vigjorde det för att vara med och rätta till det vi självavarit med om att åstadkomma.Fru talman! Trots kris och svåra ekonomiskabekymmer, måste vi tillstå att vi i grund och bottenär väldigt privilegierade, om vi jämför med storadelar av världen. Vi har också en tendens att lättglömma dem runt omkring oss, i vår närhet, somhar det verkligt svårt. tror jag att detär ett omedvetet skydd för oss själva. Vi uthärdarhelt enkelt inte att se våldet, nöden, misären iSomalia och , kriget i Bosnien,flyktingarna i . Vi diskuterar hellre ochmer engagerat de mindre orättvisorna, så att sägamer hanterlig nöd, ur vårt eget hemmaperspektiv.Och likväl verkar vi numera i en såinternationaliserad värld att avstånden spelar enallt mindre roll för vår egen svenska säkerhet ochtrygghet.Det samhälle som vi lever i har länge varitdominerat av ett slags kollektivistiskt tänkande.Det har inpräntats i oss att det är staten som skallupptäcka och korrigera orättvisorna och lösa allatrygghetsproblem. Man skulle nästan kunna sägaatt vi fostrats med tryggheten som drog. Vi är sämrepå att personligen, som individer och familjer, varamed och skapa trygghet. Vi är bäst på att förväntatrygghet.Naturligtvis måste varje parti ta sitt ansvar vid ettså här kritiskt tillfälle. Jag kan försäkra att vikristdemokrater varit inställda på attsamla, inte på att spräcka regeringen. Försöken attfå in en kil mellan regeringens partier lyckadesheller inte.Den eniga politiska demokratiska kampen mot enav marknadsekonomins avigsidor har haft en rejältavkylande effekt på nervositeten vidReuterskärmarna. Visserligen finns det ett ochannat efterskalv på marknaden. Men vi hoppas attvi tillsammans har lagt grunden till ett fortsattpositivt samhällsbygge, ett bygge som bildligt talattål en del svängningar på både Richter- ochReuterskalor.Fru talman! Det finns sannolikt också en positivsida av krisen. Tänk om en viss fred och försoningöver blockgränsen på den ekonomiska politikensområde kunde leda till att vi mer ägnar oss åt denvälfärd som inte enkelt kan mätas i kronor. Dethandlar om att sätta människan i centrum, varjemänniskas värde och personliga värdighet.Jag talade om flykten från verkligheten på detekonomiska området. Mångas vardag är just att flyverkligheten, inte på grund av penningproblem,inte på grund av valutaoro, utan på grund avförlorade, brustna, svikna relationer mellan barnoch vuxna, mellan vuxna och vuxna.I regeringsförklaringen skriver vi att alkoholen ärett av vårt lands största sociala problem. Säkert ärdet så. Men varför är det så? Det bakomliggandestörsta sociala problemet är, tror jag, ensamheten.Man kan leva mitt i storstaden och ändå upplevaensamheten. skall det bli en i stället för tvåkarensdagar. Detta har debatterats åtskilligt. I vårtland, fru talman, finns många ungdomar som varjeår är ifrån en verkligt djupmänsklig gemenskap. rapporteradesfrån i att besökarna påStockholms utställning var mest fascinerade avtrygghetslarmet för äldre. Tekniken med knappenkopplad till larmcentralen beundrade man, menbesökarnas ständiga frågor var: ''Lämnar ni gamlaensamma? Tar ni inte hand om era gamla? ''Fru talman! Samma fråga kommer åter: Varför ärdet så? Jag tror inte att den offentliga sektorn klararav att till mer än en viss och begränsad del trängaundan ensamheten. Jag tror att det är i de smånaturliga gemenskaperna detta kan ske.Det är därför vi kristdemokrater talar så mycket omfamiljepolitik. Det gör vi inte därför att ett bidrag isig avgör allt, inte heller därför att vi tror att detfinns en lösning på alla problem eller att allensamhet kan lyftas bort. Vi gör det därför att vitror att det trygga och fungerande samhället får sinabästa förutsättningar, kommer att fungera bäst, omvi bygger samhället på dessa små naturligagemenskaper -- familjen, arbetslaget, vänkretsen.Jag är naturligtvis glad över att det iregeringsförklaringen står att ett vårdnadsbidraglika för alla barn mellan ett och är en fortsatthögt prioriterad reform.Motpolen till den kommunistiska planekonominoch kollektivismen är inte en renodladmarknadsekonomi, enligt mitt sätt att se, utan detär ett samhälle uppbyggt av små naturligagemenskaper, där den öppna familjen är denviktigaste.För många är EG och EU raka motsatsen till denlilla naturliga gemenskapen. iEuropa har dock varit noga med attframhålla sambandet mellan de gemenskapersamhället består av, från den lilla familjen till denstora europeiska unionen. Sambandet uttrycks i detsom brukar kallas subsidiaritetsprincipen. Deninnebär att alla beslut skall fattas på lägsta effektivanivå. Där sätter många punkt. Men principeninnebär också att den person eller grupp som skallfatta beslutet kan behöva stöd i olika former,subsidier. Det här stödet, som inte behöver varapengar, ges av en större gemenskap till en mindre,t.ex. av staten till kommunen, av kommunen tillden enskilde medborgaren.Fru talman! har utropat nästaår som de äldres år och som för solidaritetmellan generationerna. 1994 har av FN utnämntstill familjens år. Det är inte minst som iFN ivrat för detta. har mycket att lära avEuropa och av biståndsländerna när det gäller ökadmänsklig gemenskap.Subsidiaritetsprincipen kan också gälla att se livetsom en helhet. Vi ser det nyfödda barnet,förskolebarnet, skolflickan och -pojken,gymnasisten, den vuxne som träder in påarbetsmarknaden, mamman och pappan, denarbetslösa, den pigga pensionären, denvårdbehövande, kanske dementa åldringen, denmycket svårt sjuke. De flesta av dessa ''roller'' skallvi alla passera i livet. Därför kan vi tränas i att seandra i oss själva, i vår egen verkliga eller tänktasituation. Under den ena eller den andra periodeni livet kan vi behöva samhällets och medmänniskorsstöd.Det här är en bra bas för att begrunda var politikensgränser slutar och var det personliga ansvaretbörjar. Samhället byggs inte uppifrån. Kollektivettröstar och hjälper inte alla ensamma i vårtsamhälle. Det är enskilda människor som ärmedmänniskor. Vi skall bygga samhället så att vifrigör människors medmänsklighet, inte så att viinstitutionaliserar och byråkratiser. Mindre avknappar som leder till anonyma datorer ochelektroniska trygghetssystem och mera avmänskliga handslag, mänskliga omsorger ochmänsklig värme!(Applåder)Anf. 8 ():Fru talman! Jag vill börja med att beklaga att trefjärdedelar av regeringens ledamöter väljer att intevara närvarande i kammaren i samband med att vii en mycket allvarlig situation debatterregeringsdeklarationen. Det visar bristanderespekt för , bristande respekt försvenska folket. Statsministern borde ha bättredisciplin på sina statsråd.Jag skulle vilja ställa två frågor, en allvarlig och ennågot mindre allvarlig, till . Jag har sagtatt det framför allt är av hänsyn till landet ochenskilda människor som Socialdemokraterna harträffat denna uppgörelse. Men det finns ytterligareen faktor som jag vill redovisa för . Det äratt jag själv som statsminister haft behov av attträffa uppgörelser över blockgränserna. Vid någraviktiga sådana tillfällen har ochFolkpartiets ledare, och , ställt upp. Det var en faktor som hadebetydelse för mig. De ställde upp för landet då, ochvi har gjort det . De blev attackerade avhögerkrafterna. Det tycker jag att det också skallpåminnas om en sådan här dag.Jag vill därför rikta en fråga till .