prot · GF093 · 1992-10-07 00:00:00 — Vi har fem gånger så många som deövriga nordiska länderna tillsammans.Jag har från regeringen hört uttalanden av typen attdet inte går att göra någonting åt detta. I så falltycker jag att man skall säga det till folk. Människorkommer nog att ställa sig en och annan fråga! Menframför allt går det inte längre att sopa de härproblemen under mattan. måste flykting- ochbiståndspolitiken diskuteras -- lugnt, kraftfullt ochrealistiskt -- och anpassas till verkligheten.Den verkligheten är hård. Det visar sig nu vid enundersökning att 20 miljoner ryssar är beredda attlämna sitt land. av dem sätter högst pålistan över länder dit de vill komma. De kan börjaåka . Då kan vi återigen få seett Jugoslaviensyndrom utvecklas. Då måste vigivetvis ha agerat i förväg -- jag tänker då på visum,ändrade asylregler, ändrade ekonomiska villkoroch tydliga signaler ut i landet.Jag har ett konkret förslag till regeringen. Jag troratt det vore bättre att i regeringen, i ochöver allt lägga ihop bistånds- och flyktingpolitiken iett departement med en minister, i ett utskott, osv.Det handlar ju om att på bästa sätt hjälpa andra.Flykting- och biståndspolitik måste gå hand i handförst då kan vi hjälpa så många som möjligt med demedel vi har råd att anslå.Till er som sitter i vill jag bara säga attvi faktiskt alla är valda av svenska väljare -- vi äranställda av dem och de betalar oss löner -- så viborde faktiskt lyssna till vad de säger. Om ni intehar märkt att människor är oroade och att detfinns en social oro runt om i landet, om ni inte harhört hur det låter ute i landet -- då har ni inteordentligt hållit örat till marken.Människor är nog mycket förvånade över attingenting görs på den här sidan, och jag är ocksåförvånad. Jag tycker att vi måste se upp nu och intekalla allting för godhet; det är i så fall en dumgodhet. Jag vet inte vad som är värst: dum godheteller god dumhet?Jag hoppas de frågorna, medan den här socialabomben tickar vidare i , kan behandlas medsamma samling som svenska politiker visat sigvuxna när det är en ekonomisk kris.(Applåder)Anf. 3 ():Fru talman! demonstrerade vi motregeringens politik -- i alla fall en del av oss. Mendet var naturligtvis också en demonstration medudden riktad mot de orättvisa krisuppgörelser somhar träffats . Det var ganskaskönt att få uppleva känslan av att vi var många somprotesterade mot nerrivandet av den generellavälfärden. Det hade varit bra om flera av aktörernakring krispaketet hade varit med och käntstämningarna.Sverige är ett bra land att leva i. Det har störretänkare än jag sagt tidigare. Jag ser att GöstaBohman är närvarande, och han brukar varjeår säga på det sättet. Jag har emellertid behov av attsäga detta i då man håller på att riva nermycket av det som har byggts upp här i landet.Inkomster och utbildning är högre och mera jämntfördelade än i många andra länder.Bostadsstandarden är mycket hög, och vi haregentligen inga slumområden.När jag var en liten grabb fanns det fortfarandemänniskor i det här landet som var tvungna attbocka och buga för att genom fattigvården tigga sigtill litet mat och kläder. Jag minns när min far blevstadsfullmäktige i denna stad 1946. Då fick han tillslut sin skuld på ett par tillfattigvården avskriven. Det var nämligen inte fintatt ha en stadsfullmäktige som hade en skuld tillfattigvården.Sedan min barndom tycker jag att det här landetgradvis har förbättrats.Jag var för ung för att uppleva massarbetslöshetenpå 30-talet. Jag har i stället fått upplevavälfärdspolitikens framväxt, som jag menar ihuvudsak är ett resultat av svensk arbetarröelsesarbete.I dag för vi ett annat resonemang. har densvenska högern -- med Moderata samlingspartietsom ledande kraft -- regerat landet . har vi en arbetslöshet som kan jämföras medarbetslösheten . har vi ettbudgetunderskott som hotar välfärden förkommande generationer.Innan denna regering tillträdde utlovade manstorstilat en ny start för . vet vi vad dennya starten innebar. Den var inte ny. Den varnygammal.Ny-start--programmet skulle innehålla en mängds.k. De effekter somskattesänkningarna har åstadkommit har dockverkat i rakt motsatt riktning. Budgetbekymmer,rekordräntor och en allvarlig arbetslöshet gör attCarl Bildt och hans mer eller mindre anonymavapendragare i regeringen har anledning att varalitet besvikna på dynamiken. Med dynamik menarjag något som är progressivt och framåtsyftande.Jag varnade i valrörelsens för vad jag kallar denborgerliga budgetbomben. Med högernsskattesänkningsfilosofi kan vi se att minafarhågor har besannats -- i långt större utsträckningän vad jag själv trodde. Den enda vägensfärdriktning har lett till ett gigantisktbudgetunderskott som gör vägen ofarbar för varjeansvarsfull regering. Den enda vägen har nått vägsände. Jag sade tidigare att man verkade vara inne ien rondell, och jag tycker att man fortfarandesnurrar runt i den. Det är bara synd att man hannköra sönder så mycket innan man upptäckte att denenda vägen bär rakt upp i skogen. Det hjälpte inteatt den enda vägen var en . Katastrofenblev bara så mycket större när man åkte av.Jag har vuxit upp och fostrats inom den svenskaarbetarrrörelsen. kallar mig förgråsosse. Jag vet inte om jag skall vara stolt överdet, men jag är åtminstone en del av den svenskaarbetarrörelsen. En sak har jag emellertid fått läramig, nämligen att svensk högerpolitik -- om denkallas för moderat politik eller något annat -- inteär bra för oss. Svenska , nuvarandeModerata Samlingspartiet, har motsattsig uppbyggnaden av den generellavälfärdspolitiken, som ändock har gett de flestamänniskor en trygghet.Som vi hörde i regeringsförklaringen i går förs nuen debatt monotont om privatisering ochbolagisering. Detta var huvudtemat iregeringsförklaringen. Inte ens fickett vackert ord, fast han har varit med och försökthjälpa till. Jag förstår att han är besviken i dag.Inte trodde jag att jag skulle få uppleva den dag dåsocialdemokraterna skulle enas med en moderatstatsminister om att avskaffa semesterdagar, sparai sjukförsäkringarna och införa karensdagar.Moderater och socialdemokrater har under desenaste dagarna enats i politiken. Det är en ganskaförunderlig tid vi lever i. Jag förstår att LeifBlomberg, Metall, säger -- mångasocialdemokrater tycker nog inte om att jagpåminner om det -- att det var ett självmål och entåfjutt i högerkrysset. Jag tycker att det var ensnedspark.Visst behövs det en sanering av statens finanser,inte minst efter den optimistiskaskattesänkningsyran. Men man måste tafördelningspolitiska hänsyn, och det har man integjort.Är det då möjligt att lägga fram förslag som inteinnebär att de svagaste grupperna drabbas hårdast?Ja, visst är det möjligt.Vårt parti har lagt fram sådana realistiska förslag rättvis sanering av statsfinanserna. Det paketsom den stora alliansen mellan borgerlighet ochsocialdemokrati har kokat ihop uppfyller intekraven på en rättvis fördelning av bördorna.Vi kan ta förslaget om karensdagar som exempel.Vi vet att det förslaget hårdast drabbar dem somhar ohälsosamma miljöer eller sådana jobb där detär svårt att vara litet snuvig på jobbet. Vi ledamöterkan åka in till riksdgen och sitta och snora på vårarum, även om vi har en lätt förkylning. Om vidäremot hade jobbat inom sjukvården ellerlivsmedelsindustrin hade vi inte kunnat göra på detsättet.Finns det då inget sätt att skära i sjukförsäkringenså att det inte drabbar de svagaste särskilt hårt? Jo,det gör det.Från vårt parti har vi föreslagit att man skall sänkataket i sjukförsäkringen till en ersättningsnivåmotsvarande 5 basbelopp, i stället för nuvarande7,5. Det betyder att vi som ''svälter'' oss fram meden lön på en kvarts miljon får klara oss medlika mycket pengar som en medelinkomssttagarenär vi blir sjuka. Det vore väl inte så dumt?Vi har också föreslagit att man skall slopagrundavdraget för inkomster över brytpunkten.Det betyder att höginkomsttagarna, och intelåginkomsttagarna, får dra åt svångremmen. Detvore en solidarisk beskattning som skulle dra inmest köpkraft för dem som har mest.Förslaget om att ta bort drabbarverkligen inte direktörerna med fallskärmsavtal.Den här regeringen ser till att de lugnt kan gungavidare utan att riskera att kraschlanda i någondyster ekonomisk verklighet. Den realiteten fårdäremot vanligt folk smaka på. Det märkliga är attdetta inte har hindrat socialdemokraterna medIngvar i spetsen att göra upp.Hade det inte varit klokare att ni under de nätter nihöll på och förhandlade hade tagit in någon personmed facklig erfarenhet? Ni hade då kunnat få vetaatt hur ni än gör med förslaget om att minskaantalet semesterdagar så gör ni fel. Jag hade kunnatställa upp själv, det är ändå så många som väckermig på nätterna.Ni skapar nu vad skulle kalla en renklasslagstifting. Jag håller med honnom på denpunkten.Finns det då inget sätt att få fart på investeringarnautan att sänka arbetsgivaravgifterna och ta bortsemesterdagar? Jo, det gör det.Det stora problemet för företagen, liksom förmånga privatpersoner, är den höga räntan. Denberor delvis på den höga tyska räntan. Den berornaturligtvis också på att penningmarknadenspirayor har spekulerat med riskerna för en svenskdevalvering. Den främsta orsaken är dock att vipolitiker har gett oss i marknadens våld, eftersomstaten behöver låna upp en nätt summapengar för att täcka underskottet i budgeten.Just nu lånar staten upp pengar i utlandet via desvenska företagen. Dessa tar då ut enmellanskillnad -- med hänsyn till devalveringsriskeller spekulationsrisk, vad de nu kallar den -- för attinte förlora pengar om skulle devalvera.Det höjer ju räntan. När vi kallades in tillregeringen fick jag höra attlönekostnaderna inte är det stora problemet, utandet är faktiskt kapitalkostnaderna. Då måste juåtgärderna sättas in där, och inte mot folkssemesterdagar.Det finns saker i det första krispaketet som jagtycker är bra. Låt mig i det sammanhanget än engång ge en eloge till -- det är inteså ofta man har anledning att göra det -- somlyckades slå vakt om handikapputredningensförslag, så att det förslaget skall genomföras. Dettamenar jag ärligt -- det har jag råd med.En annan sak som är bra är naturligtvisbesparingarna när det gäller militären. Militärenhade fått 7 miljarder extra för den kommandefemårsperioden. Merparten var ju intepriskompensation utan nya, friska pengar.Regeringen anser t.ex. fortfarande att dessa pengarräcker för en ny satsning, för att köpa nyastridsvagnar. Jag är ingen militärexpert, jag är envanlig sketen furir i den svenska marinen. Men såmycket har jag lärt mig -- jag kan ju läsa mig till endel -- att stridsvagnar är litet passé. Borde man integöra som en del andra länder, dra slutsatser av alltdetta?För ett år sedan ställde regeringen upp påborggårdsbacken. ''Vi är mest kompetentaregering'', sade med all den auktoritethan är mäktig. har man hunnit husera inne iRosenbad , och vi har litet av facit i handen.Jag tror inte det spelar någon roll vilketbetygssystem man hittar på, för den här regeringenklarar sig inte undan betyget underkänt. Jag vetinte om det nu skall heta ''inte fullt godkänd'' -- detär ju lika illa. Och det hjälper inte att ni kallar inIan ibland, eller , förnågot slags kvartssamtal. Det ändrar ju inteinriktningen att man fuskar sig fram på det härsättet. Jag tycker inte att skall sättasig ned för fler kvartssamtal, för det ger honom ettdåligt rykte.För min del skulle jag inte rekommenderaytterligare av misslyckanden. Möjligen kundeman hitta på någon annan yrkespraktik som skullepassa. Jag har läst en del om att det i den härregeringen är litet dåligt beställt medarbetslivserfarenheten. Men med det dåligaarbetsmarknadsläge som råder fick man väl förstskicka i väg er tillsammans till jobbsökarkurs.Vilket underbart ord -- jobbsökarkurs! Jag tror inteatt ens den här regeringen har uppfunnit det; sådåliga är ni inte.Jag började med att säga att är ett bra landatt leva i. Det är temat, när ni håller på att raseraoch nyordna. skall ni ju kalla in ärkebiskopennär ni skall nyordna almanackan. Jo, Werkströmvill vara med.Men jag vill sluta med att säga att ett bra land kanbli bättre. Vad som behövs för att åstadkomma detär en ny och bättre regering i . Detförutsätter också att får hjälp attkomma ur klistret. Det gäller att få socialdemokratin på bättre tankar ochskyndsammast avsluta samarbetet medmoderaterna.Sedan vill jag bara ställa en fråga till fru talmannenoch alla som sitter i den här kammaren: Hade detinte varit lämpligt att kalla in den svenska riksdagennär man träffade den här uppgörelsen, eller i varjefall skatte- och finansutskotten?Anf. 4 Statsminister ():Fru talman! Jag har noterat att självhar gett sig ut på en jobbsökarkurs. Det har slutatmed att han har blivit borgerlig vigselförrättare.Alla finner vi våra nya roller i den förändradepolitiska miljön.På några punkter vill jag kommentera det som harsagts under den tidigare debatten. Jag hade ju i gårmöjlighet att presentera regeringens inriktning avarbetet och politiken för , ochjag ser det nu som min uppgift att kommentera detsom sägs från oppositionspartiernas -- i oppositionav varierande grad -- sida under dagens debatt.Först vänder jag mig självfallet till ,vars anförande huvudsakligen handlade omhistorien -- vad som har varit, vad som ärbakgrunden, hur det har blivit som det har blivit.Det säger sig självt att det han hade att anföra påden punkten inte kan undgå en del kommentarer avkritisk och avvikande natur från min sida.Alla vet att de ekonomiska problem som Sverigehar -- kombinationen av en strukturkris, enfinanskris och en konjunkturkris -- har sina rötterlångt tillbaka i tiden. Alla vet att det som gickverkligt snett för var , som blevett förlorat decennium när det gällde möjlighetenatt varaktigt ta itu med strukturproblemen i svenskekonomi. Då bedrevs -- det är oförsynt att påpekadet, men det måste göras -- en politik som kalladesden tredje vägens ekonomiska politik. Den innebaratt kostnaderna sköt i höjden. År efter årökade kostnaderna mer än vad produktion ochekonomi kunde bära. Det medförde att vi förlorademarknadsandelar på de internationellamarknaderna. Det innebar att industrin och denexportorienterade delen av näringslivet i övrigtträngdes undan år efter år.Välfärden kommer inte av politiska beslut ellerpolitisk retorik, utan välfärden grundas i arbete ochföretagande. Basen för detta arbete och dettaföretagande försvagades år . Till detta komså, ,spekulationsekonomins effekter, de närmastkasinoartade förhållanden som vi då hade i svenskekonomi. Låt mig bara påminna om -- ifall vi sertillbaka på den politiska debatt som fördes under deåren -- att det inte var vi, när vi diskuteradeekonomisk politik i valrörelserna, som hadedalmartinerhundar och sportbilsägare påvalaffischerna. Den typen av mentalitet fanns påannat håll.Så småningom, efter alla varningar och allaproblem, började dock en insikt vakna om att dettainte längre skulle fungera. Det var första gången började tala om detstålbad som skulle komma -- ett stålbad som eneffekt av den tredje vägens ekonomiska politik,som dess främste arkitekt utmålade som ett stortmisslyckande. Det var som nedgångenav industrikonjunkturen började, somarbetslösheten började öka, som vi började förlorade 170 000 industrijobb som vi har förlorat sedandess. Det är det som är krisens yttersta grund.Sedan har vi finanskrisen, krisen i de offentligafinanserna, och många andra problem. Men det äralltså den industriella krisen -- att sysselsättningenhar vikit i industrin och att produktionen har fallit --som är den yttersta grunden. Det började hösten1989, och det har inte blivit bättre sedan dess.Utslagningen har fortsatt i mycket snabb takt.Jag sade att insikten om detta fanns. Den insiktenfanns också inom socialdemokratin -- den börjadebryta fram. Det förekom också under det året enganska livaktig och intressant debatt på denpunkten.Jag skall återge vad har uttalat i Tiden,som hade ett specialnummer om ekonomin undersommaren. Han sade: Jag vill understryka attdagens problem, hög arbetslöshet och finanskris, iförsta hand är en följd av 80-talets överhettning ochinflation. Vi var åtskilliga som då varnade för attdet skulle gå -- och det är ett uttryck som jag intevet om talmannen tillåter i kammarens protokoll,men det börjar på h och slutar på e, och det kanvara ett bindestreck emellan -- åt h-e om vi intelyckades bryta inflationen. Vi lyckades inte få nedinflationen, och går det följaktligen åt h-e --alltså detta brännbara ord som han beskriver att vihar hamnat i.Så var det alltså. Insikten om att kostnader ochinflation måste ned kom alltför sent, och nubefinner vi oss mitt inne i den desinflationsprocesssom förvisso är en utomordentligt besvärligprocess.Ingvar frågade varför det inte harförekommit någon samverkan tidigare, underhösten, och . Mensanningen är ju, om man tittar på den ekonomiskapolitik som den socialdemokratiska oppositionendå förde, att den innebar en återgång till vad somgällde innan insikterna började smyga sig in isocialdemokratin. Det var fundamentalisternasmånader inom socialdemokratin. Då sade man nejtill alla besparingar. Då sade man nej till allastrukturförändringar inom den offentliga sektorn.Då sade man nej till snart sagt varje förändring överhuvud taget. Man sade t.o.m. nej till en analys somgick ut på att hade mycket grundläggandeekonomiska problem som krävde omprövning avalla.Jag sade då -- jag var också övertygad om det, ochdet visade sig vara korrekt -- att omprövningens tidskulle komma och att det skulle finnasförutsättningar för en samverkan och samsyn överblockgränserna, eftersom är ett land meden tradition där vi, trots hettan i den politiskadebatten, har en förmåga att finna varandra isamlade lösningar när detta är nödvändigt inationens intresse. Så blev det också till slut.Historien i den delen kommer väl vad det lider, närden tiden är mogen, att skrivas. Men låt mig, somen randanmärkning till det som att säga, tala om att det var somjag personligen tog kontakt med iett samtal, då jag sade att detta är en kris som ärlångt värre än vad de flesta har klart för sig. Jagtyckte att det fanns skäl att under diskreta, intepublika former, inleda en dialog för att se vilkamöjligheter till samsyn och samförstånd som fanns.Vi kom överens om en mekanism för detta. Denfungerade litet fram och tillbaka.Jag avslöjar emellertid inga större hemligheter omjag säger att det på regeringssidan under ett tagfanns en betydande otålighet i fråga om dessasamtal. Det fanns ibland en tendens till att varjeöppen hand som regeringen visade möttes av litetav en knytnäve i TV från den ena eller andraföreträdaren för oppositionen, och samtalen gickinte riktigt framåt. Jag talade direkt med IngvarCarlsson om de bekymmer som jag hade och attsamtalen måste komma i gång med högre tempo föratt vi skulle få se om det fanns någon möjlighet. Detvar ingen av oss som i detta skede kunde varaabsolut övertygad om att det skulle vara möjligt.Men åtminstone jag hade en skyldighet att göramitt yttersta för att se om möjligheten fanns.Det var först , när krisen blev riktigtakut, som vi fick en möjlighet till riktigaöverläggningar. Låt mig säga att de nätter dåöverläggningarna pågick och som ligger bakom nätter då vi inte alltid tyckte samma sak. Detvar nätter då det fanns humör från bägge sidor. Detvar nätter då det var alldeles uppenbart att deideologiska skillnaderna i svensk politik finns kvar,tack och lov höll jag på att säga, men då det ytterstvar det gemensamma ansvarstagandet som fälldeavgörandet. Vi kom då fram till att man i vissasituationer måste ha förmågan att skilja mellanhuvudsak och bisak. Och huvudsaken var att räddasvensk ekonomi och att skapa förtroende förstabiliteten i den ekonomisk-politiska omläggningsom vi bägge var beredda att göra. Detta krävde ensamverkan mellan regeringen och densocialdemokratiska oppositionen.Ideologiska skillnader till trots, irritation till trotsoch motsättningar och enstaka sakfrågor till trotstog ansvarstagandet överhanden. Det var och är enmycket stor styrka för vår nation.Jag har i andra sammanhang uttalat min erkänslaför socialdemokratin och för i detsammanhanget, och jag gör det gärna även frånriksdagens talarstol.Detta är historien, och vi kommer säkert att fåmånga anledningar att återkomma till den. Mycketkommer att skrivas och sägas om , landetsom det så länge gick så bra för men som sedanbörjade misslyckas, som förlorade ett 70-tal,förlorade ett 80-tal, men som sedan till slut i alla falltog sig samman och visade att man hadeförmågan att bygga nytt där så mycket hade gåttsnett.Det är emellertid viktigt att se hur vi skall gå vidare.Krisuppgörelsen har ett antal komponenter som ärviktiga. Den första är att vi måste bli av med destrukturella underskotten i de offentligafinanserna, och det måste ske genom besparingar.Vi har börjat bra. Vi fattade beslut i denna riksdagi våras om ca i omedelbarabesparingar och om ytterligareinom bostadsfinansieringssystemet. Som en följd avkrisuppgörelsen kommer det att ske besparingar påytterligare ca 30 miljarder kronor.Jag skulle vara oärlig om jag sade att detta är alltoch att det inte behöver sparas mer. Det är fel.Underskottet är fortfarande för stort, och detfortsätter att växa. Vi har många obetaldaräkningar från och decenniernasom måste betalas. Det vore oansvarigt att vältraöver dessa och kommandegenerationer genom att finansiera en stor del av destatliga utgifterna med lån. vet ju alla att lånmåste betalas med ränta. Och att betala räntor ärlika dyrt för staten som för villaägare ochföretagare. Därför måste vi så snabbt som möjligtvara redo att gå vidare med den politik som innebäratt vi kan ompröva och spara i offentliga åtaganden.Vi behöver en nationell dialog om vad somverkligen är nödvändigt av alla de åtaganden somvi har tagit på oss och alla de system som vi harfattat beslut om i då vi trodde att pengarväxte på träd eller att staten disponeradeguldgruvor. måste vi inse att vi lever på lånadepengar och . Ju förr vi kommer ut urdetta, desto bättre. I detta sammanhang markerarkrisuppgörelserna en början och absolut inte någotslut.Den andra komponenten är självfallet att stärkaföretagens konkurrenskraft. Även i fråga om dettaär krisuppgörelsen enligt min mening ettgenombrott. Vi säger nu tydligt att vi måsteförstärka företagen. Det gör vi genom sänktaskatter. Det handlar om löneskatterna. Vi villbromsa nedgången och skapa nyasysselsättningstillfällen eller åtminstone se till att degamla inte slås ut. Även i detta fall tror jag att detkommer att bli nödvändigt att gå vidare. Vi uppnårnu visserligen en mycket påtaglig förstärkning avkonkurrenskraften, i storleksordningen tioprocentenheter gentemot de viktigasteindustriländerna . Det ärmycket betydelsefullt. Men efter det att vi harförlorat marknadsandelar räckerdet inte med att uppnå det som vi nu uppnår, dvs.att vi slutar förlora marknadsandelar. måstebli en nation som börjar vinna marknadsandelaroch gör det varaktigt . Det kräveratt vi går vidare också i den delen av den inriktningsom krisuppgörelsen innebär.Den tredje komponenten var innepå. Även om vårt språkbruk är annorlunda tror jagatt det är åtskilligt som förenar. Vi måste finnaeuropeiska lösningar på den europeiska krisen --stabilisera valutorna, bekämpa arbetslösheten, få igång investeringar och tillväxt och ge våra bidragför att lösa krisen i . Därkan och måste spela en aktiv roll underkommande år.Det har talats mycket om det som är unikt och omdet som är historiskt som liggerbakom oss. Ingenting av det som sagts, även omretoriken ibland blir högstämd, har varit fel. Menallt detta är en del av ett epokskifte i , ettepokskifte som har pågått , iblandlitet smygande, men som har blivit så oerhörttydligt.Vi har lämnat den period då vi kunde tro att pengarväxte på träd, då vi kunde ägna stor tid i denpolitiska debatten åt att fördela en välfärd varsproduktion vi tog för självklar. måste viåtervända till att producera välfärden innan vifördelar den. Vi måste inse att välfärdens grundinte är politiska beslut eller politisk retorik, utanvälfärdens grund är arbete, sparande ochföretagande.