prot · GG097 · 1992-10-15 00:00:00 — Den svages rätt tilltrygghet och integritet och den ensammes rätt tilldelaktighet utgör grunden för en politik som slårvakt om människans värdighet och samhälletssammanhållning. ''Man har kritiserat oss kristdemokrater för att vivalde sida i blockpolitiken och för att vi blev en delav regeringsunderlaget för en borgerlig regering.Till dessa kritiker kan man bara ställa frågan om detror att en socialdemokratisk regering, som skapatden värdeneutrala skolan, någonsin i enregeringsförklaring skulle ha bejakat vår kultursrötter i kristendomen och haft den kristna etikensom sin regerings utgångspunkt.Att ersätta behovet av tusentals detaljreglerandelagparagrafer med att svenska folket får en egen,inre etisk kompass, en förmåga att skilja på rätt ochorätt, på mitt och ditt, kommer att vara ett arbetepå mycket lång sikt. Men regeringsförklaringen harlagt grunden genom att förankra såväl skolan somhela samhällsbygget i den kristna etiken.Anf. 99 ():Herr talman! Regeringen har gång på gångdeklarerat på sina resor runt om i landet: HelaSverige skall leva! Jag tror att många har uppskattatdessa deklarationer, och jag tror att minst likamånga är besvikna i dag.Ett år efter den borgerliga regeringens övertagandebörjar vi se resultatet av budskapet, inte minst inomutbildningsområdet.När socialdemokratin tog initiativettill en kraftig utbyggnad av högskolan, användesresurserna i stor utsträckning till att bygga upp flerhögskoleenheter runt om i landet. De högskolornahar spelat en viktig roll för sina regioner. Samtidigthar förutsättningarna för flera ungdomar ochvuxenstuderande från olika samhällsklasser stärktsbetydligt. Närheten till en egen högskola har lockatnya grupper av människor att vidareutbilda sig.De nya högskolorna har också ofta visat på ettkreativt klimat, och de har tillfört bådehögskolevärlden och näringslivet viktiga kunskaperoch kvaliteter.När nu 90-talet kräver nya, kraftfulla satsningar påden högre utbildningen har regeringen en unikchans att stärka och utveckla de små ochmedelstora högskolorna. Men den chansen spelasbort av , som hafsigt ochutan någon långsiktig analys fördelar det mesta avhögskolans resurser till redan stora högskolor ochuniversitet.Det mest talande exemplet på regeringensagerande är den helt ogenomtänkta fördelningensom gjordes av 4 000 nybörjarplatser införhöststarten . En fast och långsiktig fördelningav högskoleplatser gjordes snabbt under någraaugustiveckor , ogenomtänkt och utannågon regionalpolitisk hänsyn.Resultatet blev i det närmaste helt osannolikt. NärGävle/får 30 årsstudieplatser,tilldelas universitet och högskolor i ochGöteborg drygt 1 300 resp. 1 400 årsstudieplatser.Hur överensstämmer det med regeringenshögstämda deklaration om att hela landet skallleva?Att det här i och för sig är moderat politik kan vikanske ana. Men är det en centerpartistisk syn påen framåtsträvande högskolepolitik?I dag har vi 36 olika högskoleenheter runt om ilandet, 16 av de 36 enheterna är mindre ochmedelstora högskolor. Dessa 16 svarar tillsammansför av allt det som högskolesektorn omsätterunder . Ändå bedriver de små och medelstorahögskolorna en verksamhet av hög kvalitet.Där finns flera exempel på hur man medförhållandevis små resurser driver viktigaforskningsprojekt.Här finns en initiativ- och nybyggarandra, en andasom kan tillföra hela högskolevärlden nytt blod. tid när avståndet mellan universiteten ochnäringslivet debatteras starkt är många småhögskolor exempel på hur ett fruktbart och gottsamarbete mellan arbetsliv och näringsliv kanutvecklas. Med den utbildningspolitik somregeringen bedriver är risken stor för attentusiasmen svalnar och att både lärare ochstudenter misströstar om möjligheterna tillutveckling.De mindre högskolorna måste få tillräckligaresurser, som säkrar ett långsiktigt gottutbildningsutbud och som garanterar godaforskningsoch utvecklingsmöjligheter för bådelärare och forskare.Det finns ett anglosachsiskt uttryck som säger:''Small is beautiful''. Internationella erfarenhetervisar att en intressant utveckling skervid högskolor som i ett svenskt perspektiv skullekunna betecknas som små.Det skall framöver fördelas ytterligare 2 000högskoleplatser. Vilka beslut kommer att liggabakom den fördelningen? Är man påUtbildningsdepartementet beredd att satsa mera påde små och medelstora högskolorna, de högskolorsom har stora behov av det?Herr talman! Vi socialdemokrater deltar gärna medvåra synpunkter och idéer kring både fördelningenoch skolornas roll . Vi vill vara med ochverka för att alla skall ges möjlighet attvidareutbilda sig.Det finns stora möjligheter för oss i attstyra utbildningen så att dess frukter kommer allatill del. Men det krävs en medvetenhet och en viljahos oss för att klara det.En satsning på goda utbildningsmöjligheter för helalandet är ändå en av framtidens allra viktigastefrågor.(forts. 8 §)17 § Information från regeringen om detnordiska samarbetetAnf. 100 Statsminister ():Herr talman! Förutsättningarna för vårt landsdeltagande i samarbetet över nationsgränsernahåller på att förändras på ett mer genomgripandesätt än kanske under detta sekel.I centrum för diskussionen står ofta det europeiskasamarbetet i dess olika former. avser attunder ta steget in i det europeiskasamarbetets kärna genom att vi blir medlem i EG.Vi spelar dessutom en viktig roll när det gällerarbetet på att inom ramen för den europeiskasäkerhets- och samarbetskonferensen, ESK, byggaupp en stabil freds- och samarbetsordning förEuropa i dess helhet. Alla inser att det ställskrav på ett starkt utbyggt samarbete för att säkrafreden och möjligheten till en stabil utveckling iEuropa i dess helhet.Under efterkrigsdecennierna har det nordiskasamarbetet betytt mycket för att stärka våramöjligheter att utveckla våra samhällen i enlighetmed nordiska önskemål och nordiskaprioriteringar. Den naturliga gemenskap som finnsöver gränserna i är en naturlig grund föroch en starkt pådrivande kraft i det nordiskasamarbetet.Det nordiska samarbetet utvecklades tidigt till enbanbrytande regional samarbetsform. Det räckermed att hänvisa till vad överenskommelser som dennordiska socialkonventionen, den nordiskapassunionen och den nordiskaarbetsmarknadskonventionen har betytt för våramedborgare och våra samhällens utveckling.Samtidigt har också begränsningarna varituppenbara.Vårt områdes utsatta strategiska situation underkonfrontationsdecennierna och de skildasäkerhetspolitiska lösningar som de olika ländernasgeografi och historia ledde fram till satte naturligagränser för samarbetet och dialogen i främstutrikesoch säkerhetspolitiken. Gradvis blev detdessutom allt tydligare att den fortgåendeekonomiska integrationen, europeiskt och globalt,som en förutsättning för välståndet i gjordedet nordiska området alltför litet när det handladeom en effektiv samverkan på det ekonomiska ochdet monetära området. Det stod klart redan när deteuropeiska frihandelsområdet EFTA bildades 1959och har blivit ännu mycket tydligare.Om det nordiska samarbetet utmärktes av en stark dynamik, då områdeefter område lades till samarbetet, vore det dumtatt försöka förneka att samarbetet förlorademycket av sin kraft och t.o.m. stagnerade under1970- och 1980-talen. Det ena försöket efter detandra att lägga nya områden till det tidigaresamarbetet misslyckades under dessa decennier.Nu står vi inför en i grunden förändrad situation.Den har sina rötter i den förändrade politiskasituationen i i dess helhet, liksom i detfaktum att samtliga nordiska länder, med undantagav , nu inriktar sig på ett fullvärdigtmedlemskap i den europeiska gemenskapen.Förutsättningarna för det nordiska samarbetetförändras därmed radikalt.Inför det nordiska statsministermötet i diskuterades denna situationinformellt mellan de nordiska statsministrarna. Vidmötet fattade vi ett formellt beslut om att tillsättaen grupp av personliga representanter för att motbakgrund av denna nya situation göra ennyvärdering av det nordiska samarbetet. Isanningens namn skall sägas att det som bakgrundockså låg den växande känslan av attdet nordiska samarbetet på vissa områden kommitatt kännetecknas av byråkrati och kostnader somväxt på ett sätt som inte riktigt stod i proportion tillsamarbetets faktiska resultat.De personliga representanternas arbete har på ettförnämligt sätt letts av ambassadören från , och som minarepresentanter i detta arbete har deltagitnuvarande landshövdingen och f.d.statssekreteraren för gruppens arbete var att finnaformer för ett vitaliserat och stärkt nordisktsamarbete inom den vidare europeiska ram somvårt deltagande först i EES-samarbetet fr.o.m. 1993och därefter för de flesta nordiska ländermedlemskapet i EG från mitten av 1990-taletkommer att innebära.Dubbelarbete mellan det nordiska och deteuropeiska samarbetet skall undvikas, samtidigtsom möjligheterna till en ny nordisk politisksamordning i det nya bör tas till vara.Efter det att en mellanrapport har redovisats ianslutning till session i Helsingforsi mars , tog statsministrarna emot den slutgiltigarapporten från gruppen av personligarepresentanter vid statsministermötet på Bornholmi augusti. I ett gemensamt uttalande anslöt sigstatsministrarna till huvudlinjerna i rapportensförslag.Centralt i detta gemensamma uttalande varkonstaterandet att ''i denna situation har denordiska länderna , , ,och på mycketlänge gemensamt intresse av att delta i ett utbyggtutrikespolitiskt, säkerhetspolitiskt och ekonomisktsamarbete i ''.När samtliga nordiska länder nu blir delar av dengemensamma inre marknaden ändrasförutsättningarna på en rad områden inom detnordiska samarbetet. En omprioritering blirangelägen och nödvändig, vilket också har uttalat sig för vid sessionen . Frågorsom vi tidigare strävat efter nordiska lösningar påfår nu sin lösning för i den vidareeuropeiska ramen.Det skapar förutsättningar för att koncentrera detnordiska samarbetet till frågor där den nordiskasamarbetsmodellen förblir unik, och därsamhörigheten mellan de nordiska länderna saknareuropeisk motsvarighet.Som ett av de områden som lyfts fram kan nämnaskulturfrågorna. I ett alltmer integrerat ökarbehovet av att värna och vidareutveckla dennordiska kulturella identiteten, och den roll somdet nordiska samarbetet kan spela i dettahänseende bör ges en ökad vikt. Inom ramen föröversynen prövas nu möjligheten att de medel somfrigörs genom rationalisering och avbyråkratiseringpå andra områden kan utnyttjas för att t.ex. byggaupp en betydande Nordisk Kulturfond med justdenna inriktning.Men även på andra områden bibehåller detnordiska samarbetet sin betydelse. Jag tänker t.ex.på miljöpolitiken och de satsningar på utbyggnadav gemensam infrastruktur som kommer att ske.Under lång tid har det från parlamentarikerna klagats på regeringarnas mindrepåtagliga engagemang för det nordiska samarbetet.Jag tillhör själv dem som i egenskap av ledamot avrådet under snart fört fram dennaståndpunkt.Mot denna bakgrund, men också mot bakgrund avde krav som den europeiska integrationen ställer,föreslås nu att regeringarnas och i synnerhetstatsministrarnas roll i och ansvar för samarbetetsutveckling stärks.Statsministermötena, som vitaliserats redan underdet år som har gått, bör kunna äga rum oftare ochtydligare ges rollen av att ange inriktningen av dendel av det nordiska samarbetet som regeringarnabär ansvaret för.Det införs ett roterande ordförandeskap av iprincip samma modell som tillämpas i deteuropeiska samarbetet, och den tillträdandeordföranden ges rollen att inför det Nordiska rådetredogöra för de planer som finns vad gäller attutveckla och föra samarbetet vidare. På detta sättstärks den politiska ledningen av samarbetet,som dialogen mellan regeringar ochparlamentariker blir tydligare och klarare.Den dagliga koordineringen av samarbetet skallskötas av en samarbetskommitté medstatssekreterare eller tjänstemän i motsvarandeställning från de olika nordiska länderna. Ävensamarbetsministrarna spelar en betydelsefull rollnär det gäller att leda det dagliga arbetet.Det konkreta arbetet kommer även i fortsättningenatt ske direkt mellan resp. fackministrar ochtjänstemän. Det är en fördel om detta kan ske medså litet av byråkrati som möjligt, och i detta syfteprövas nu möjligheterna att påtagligt minskaantalet formella ministerråd ochämbetsmannakommittéer. Erfarenheterna visar attdessa i vissa fall snarare har tyngt än underlättat detfaktiska samarbetet i olika sakfrågor.För att stärka koordineringen av det samladesamarbetet och för att minska byråkrati ochkostnader föreslås en samlokalisering av presidiesekretariat och sekretariat. Även om funktionernaär olika, är det uppenbart att en samlokaliseringinnebär betydande fördelar.Utrikes- och säkerhetspolitiken har redan, trots deformella begränsningar som råder, fått sin plats påden nordiska dagordningen. Mötena mellanutrikesministrarna har blivit fler, och degemensamma uttalandena i olika frågor som antashar blivit alltmer omfattande. Även de möten somförekommer mellan försvarsministrarna har ägnatsåt tankeutbyte vid sidan av den formelladagordningens mer strikta inriktning.Och när statsministrarna vid mötet på iett gemensamt uttalande tog upp frågan omtillbakadragande av kvarvarande ryska trupper frånEstland, och var detta en viktigmarkering, såväl i själva sakfrågan som när detgäller utrikes- och säkerhetspolitiska frågornas nyaställning i den nordiska dialogen.Denna utveckling kommer säkert att fortsätta. I ettläge där vi är intresserade av att delta i ett utrikes-och säkerhetspolitiskt samarbete i i övrigtär det självklart att vi har ett starkt intresse av endialog med våra grannländer i dessa frågor. Frånsvensk utgångspunkt kan det finnas skäl att särskiltframhålla den betydelse som detta har förrelationerna mellan och Finland.Det arbete som statsministrarna har utfört harnaturligen koncentrerats främst på det arbete somregeringarna har det direkta ansvaret för. Dettainnebär inte att det inte skulle finnas utrymme förnytänkande också i vad gäller de parlamentariskadelarna av samarbetet. Men ansvaret för att det härsker en prövning av de nya möjligheterna måsterimligen ligga främst på självt.Arbetet går vidare. På samma sätt som jag i daginformerar här, informerar minastatsministerkolleger i de övriga nordiska ländernai sina resp. riksdagar. Frågan kommerdärefter att bli föremål för en diskussion vidNordiska rådets session i i början avnovember, och det är statsministrarnasgemensamma förhoppning att på grundval av dessaolika diskussioner kunna lägga fram förslag tillförändringar i om det nordiskasamarbetet till ordinarie session iOslo . Dessa bör, efter godkännandeav resp. riksdagar träda i kraft så snart som möjligt.På sina håll har man under de gångna decenniernavelat se eller konstruera en motsättning mellan detnordiska och det europeiska samarbetet. Det enaskulle på något sätt kunna fungera som alternativtill det andra.I dag ser vi att det inte är så. Det är det faktum attsamtliga nordiska länder nu tar steget in i den inregränslösa europeiska marknaden och att Nordensabsoluta huvuddel från mitten av 1990-taletkommer att tillhöra det europeiska samarbetetskärna som ger oss möjligheten att nu förnya detnordiska samarbetet. Det har kört fast undergångna decennier, men kan vi dra loss det igen.Statsministrarnas gemensamma arbete ärbetydelsefullt. Det är dock inte det sista ordet idenna fråga. Debatten om dess konkreta förslagkommer att fortsätta under de närmast månaderna,innan vi kommer fram till de formella besluten.Och även därefter är jag övertygad om att vi underde år som ligger framför oss kommer att haanledning att gå vidare med den vitalisering av detnordiska samharbetet som krävs. När samarbetet ihela nu förändras och förstärks är det våruppgift att förändra och förstärka också samarbetetmellan våra nordiska länder.Inom den europeiska ramen är det vår uppgift attgöra till en samarbets- och tillväxtregion,som visar lösningar och framkomstvägar som kanvara banbrytande också för andra. Den förnyelseav det nordiska samarbetet som statsministrarnasgemensamma arbete nu har inlett skaparförutsättningar för detta.Anf. 101 i (s):Herr talman! Som ordförande för rådetssvenska delegation vill jag gärna -- och jag tror attjag kan göra det å hela delegationens vägnar -- geden förberedande arbetsgruppen ochstatsministrarna en eloge för det förslag som nuläggs fram. Det bådar i allt väsentligt gott för detnordiska samarbetet. Särskilt viktigt är det attstatsministrarna tar ett resolut grepp på och ettövergripande ansvar för det nordiska samarbetet,vilket kommer att ge det ökad styrka ochförhoppningsvis också större snabbhet ihandlandet, något som är särskilt viktig när detgäller det nordiska samagerandet i förhållande tillEuropa i övrigt.Jag vill ta upp ett par frågor och framställa ettförslag.Den första frågan gäller samarbetsministrarnasroll, som har varit viktig. I det förslag somnu föreligger är den rollen ganska diffus. Enanledning till att jag reser frågan är också denlångtgående kritik som den nuvarandesamarbetsministern har riktat motförslaget. Han säger att han i nästan allt har enannan uppfattning, och han uttalar sig väldigt hårt ipressen.Vilken blir samarbetsministrarnas roll?Den andra frågan gäller ett förslag som intekommer med i statsministrarnas rapport, däremothar de särskilda representanterna diskuterat det,nämligen om regeringarna, ministrarna, formelltskall ingå i . De har sagt att de intebör ingå. Min åsikt är att de bör göra det. Det närasamarbetet mellan ministrar och parlamentarikerhar givit och det nordiskasamarbetet en särskild styrka.Herr talman! Förslaget är att vi i denna riksdag, närett mer definitivt förslag väl föreligger omkringnyår, som sedan skall behandlas i ochdå det också förhoppningsvis föreligger ett resultatav parlamentarikernas nytänkande, får en ordentligoch mer ingående debatt och mer tid till förfogandeän i dag.Anf. 102 Statsminister ():Herr talman! Jag tackar iStockholm för de berömmande orden. Jag trorockså att -- även om jag av lätt insedda skäl är litetpart i målet, men eftersom vi är många kan jag sägadet -- detta är betydelsefullt, att vi har denna nyaansats och att vi tar detta politiska ansvar. I dettaligger ingen garanti för att vi lyckas, men jag troratt detta är den väg som vi måste gå för att förnyadet nordiska samarbetet och för att göra detrelevant i det större europeiska sammanhanget.Det europeiska samarbetet är politiskt till sin natur.Att vi nu stärker det politiska ansvaret för detnordiska samarbetet ger oss en ökad kraft i Europa.Frågan om samarbetsministrarnas roll hör till demsom har diskuterats fram och tillbaka i dettasammanhang. Ett tag sades det från ett visst håll attde kanske inte behövs, att de ibland inom resp.regeringar har haft relativt svag ställning och att dedärmed har blivit en mellanfunktion som man intesåg värdet av. Jag har själv haft inställningen attsamarbetsministrarna behövs, bl.a. därför att detlåter så bra i sak att lasta detta på statsministrarna,men då bortser man litet från det faktum attstatsministrarna har en del annat att göra än attbara ägna sig åt det nordiska samarbetet.Det är över huvud taget en allmän tendens i denpolitiska och konstitutionella utvecklingen attstatsministrar, som tidigare hade ett ansvar bara föratt koordinera statsrådens arbete, nu får ettsjälvständigt ansvar för politiska frågeställningar,inte minst på det utrikespolitiska området. Därmedkommer det, enligt min mening, att varanödvändigt att ha ett statsråd i regeringen som vidsidan av statsministern har ett ansvar för detnordiska samarbetet, på samma sätt som vi harstatsråd som har ansvar för en lång rad olikafrågeställningar som statsministern för den sakensskull inte kan smita undan ansvaret för, även omhan ibland skulle vilja göra det.När det gäller vill jag säga att denredovisning som jag ger här självfallet ärregeringens redovisning, den är inte min.Beträffande frågeställningen i övrigt ber jag att fååterkomma till den senare.Anf. 103 ():Herr talman! Efter statsministerns mycketödmjuka inställning till sin egen roll, tycker jag attdet är välgörande med den fina utgångspunkt somstatsministern ändå intar i detta sammanhang,nämligen att skall få behålla denstabila grund som det har men att man även skallsträva efter en förnyelse. Både när det gällerMinisterrådet och när det gäller detparlamentariska arbetet läggs ju den uppfordrandeuppmaningen över på denna kammare. Jag tror attdet är riktigt att vi känner en stark förpliktelse attvara med och förnya arbetsformer, höja tempot ochse till att nordiskt samarbete blir mer operativtinriktat. På den punkten är vi ju så att säga igrunden överens att det inte är detta som ärproblemet. Det handlar mer om hur vi når fram.Sten väckte frågan om hur det blir medsamarbetsministrarnas roll. Jag tror, även efterstatsministerns besked, att detta bör ses överytterligare. Vårt intryck av det arbete som harpågått är att samarbetsministrarna intehar räckt till, inte hunnit med eller att arbetet intehar haft den rätta formen. Detta behöverytterligare ses över.Jag är en av dem som tror att nordiskt samarbetekommer att ha ett stort värde framöver oavsett hurdet blir med det övriga internationella samarbetet.Jag tror rent av att det kommer att bli extranödvändigt med ett starkt nordiskt samarbete då vikommer in i ett större europeiskt sammanhang.Min fråga efter statsministerns deklaration är omhan fortfarande ser optimistiskt på frågan om dettakan bli möjligt.Anf. 104 Statsminister ():Herr talman! Jag är optimist. I dettafall är jag också en relativt välgrundad optimist. Jaghar fortfarande den optimistiska bilden i denna del.När det gäller reformer inom , dvs.den parlamentariska delen, var jag tämligenförsiktig i det som jag sade. De som känner mig frånså att säga den andra sidan, då vi arbetadetillsammans i som parlamentariker,vet att jag har tämligen bestämda åsikter på denpunkten och anser att relativt mycket kan göras.Detta var även , som ordförande idelegationen, inne på. En av de frågor som bör tasupp i detta sammanhang är den som StenAndersson berör, dvs. om ministrarna formelltskall ingå i eller inte. Jag vill somstatsminister inte ha någon bestämd mening på denpunkten. Som parlamentariker hade jagståndpunkten att detta skall varaparlamentarikernas organ. Sedan skallregeringarna sköta sig själva. är jagstatsminister, och skall jag inte inta någonståndpunkt alls.Beträffande allmänbehovet av det nordiskasamarbetet är mitt bestämda intryck från detta rådatt det nordiska samarbetet behövs mer än tidigare.Sedan handlar det nordiska samarbetet väldigtmycket om de europeiska frågorna. Jag har oftaförekommande kontakter med mina nordiskastatsministerkolleger då vi diskuterar olikaaspekter på framför allt den europeiskautvecklingen. Vi ser det nordiska samarbetetmycket som ett sätt att stärka vårt individuellanationella men också vårt gemensamma nordiskainflytande i den europeiska processen. Det tror jagkommer att bli allt viktigare som gårunder 1990-talet.Anf. 105 ():Herr talman! Det gladde mig naturligtvis attsamarbetsministern och statsministern är heltöverens då det gäller hur samarbetsministern skallfungera inom den nya organisationen.Det finns emellertid ett uttalande av OlofJohansson som jag gärna skulle vilja ha enkommentar till, eller rättare sagt skall jag uttryckaförhoppningen om att ni är lika eniga också om detförslag som föreligger. Enligt uppgift i en tidninghar sagt följande, men jag har intehört honom säga det själv: Det är en klar risk attdet nordiska samarbetet försvagas ytterligare nunär statsministrarna vill flytta upp det på eninformell regeringsnivå utan folkligt deltagandeoch debatt.Jag hoppas att det föreligger enighet också ominnehållet i det nya förslaget.Anf. 106 Statsminister ():Herr talman! Jag har förtmånga diskussioner då jag har försökt anföra vadsom har stått i tidningarna om vad sagt. har utnyttjat all sinverbala elegans för att säga att man inte skall litaså mycket på tidningar, i synnerhet när det inte ärordagrant återgivna citat. På denna punkt ber jagdärför att få åberopa statsmannaord.Anf.