prot · GG096 · 1992-10-14 00:00:00 — Man skulle kunna dra slutsatsen att detendast är de ''bäst ställda'' som har valfrihet i dag.Det nya förslaget om vårdlön kommer att ge allavalfrihet. Det är bra!Viktigast av allt i barnomsorgen är att vi utgår frånvad som är bäst för barnen. Detta kan ingen avgörabättre än barnens föräldrar. Vårdlönen är en viktigrättvise- och frihetsreform. Familjerna får iframtiden själva bestämma om de vill användavårdnadsersättningen till att köpa kommunensbarnomsorg eller vara hemma på hel- eller deltid.Det finns naturligtvis många synpunkter påstorleken på detta vårdnadsbidrag och när det skallinföras. Men det viktigaste tror jag är att vi nu tagitställning för att införa ett vårdnadsbidrag. Det visarpå att en ny epok har börjat, att ett nytt tänkesätthar förts in i vårt land. Det är den signalen som gårut till familjerna, inte enbart för föräldrarättensskull utan för barnens skull.Herr talman! Så till den andra frågan, som gällerkvalitet i sjukvård och omsorg.Man har sagt att vi har världens bästa sjukvård ochomsorg i . Men det innebär inte attkvaliteten alltid är bra eller att alla som har kontaktmed vården och omsorgen erbjuds lika högkvalitet. En rad studier har visat att det finnsbetydande variationer och skillnader i vårdkvalitetmellan olika kliniker, vårdcentraler, sjukhus,landsting och kommuner.I då omorganisationer genomförts och då nyavårdformer prövas är det ännu mer angeläget attlägga stor vikt vid kvaliteten. Det har bl.a. desenaste dagarnas rapporter bekräftat. Det är ju intehuvudmannaskapet i sig som är det viktigaste utaninnehållet i vården!Det finns olika perspektiv på vad som kan menasmed god vårdkvalitet, och det beror på vem manfrågar. Jag tycker att det är viktigt att frågapatienten om en god vårdkvalitet. Som patient ha mer än en lyckad operation. Man vill ha godomvårdnad. Man vill ha en lyhörd omgivning.Den pågående datoriseringen inom vården innebärökade möjligheter till effektivare uppföljning avden kvalitet som ges i vården. En utveckling motprislappar inom vården -- DRG-system t.ex. --måste också innebära krav på ett effektivt ochrationellt system som kan ge besked omvårdkvaliteten. Utan översiktliga ochgenomlysande system för kvalitetssäkring ochkvalitetsmätning blir det mycket svårt att arbetamed uppföljning och utvärdering av verksamheten.Eftersom ställt upp på enöverenskommelse med Världshälsoorganisationenatt ha ett fungerandekvalitessäkringssystem i vården, skulle jag viljaavsluta med att fråga statsrådet: Hur arbetar manmed dessa viktiga frågor för framtiden, med att gegod kvalitet till alla människor?Anf. 180 () replik:Herr talman! gav osssocialdemokrater skulden för den förfärligafamiljepolitik som bedrivits i under åren.Jag och mitt parti tar gärna på oss den kritiken, inteså att familjepolitiken skulle ha varit eller ärförfärlig, utan jag skulle vilja påstå att vi i Sverigehar världens bästa familjepolitik.Jag sade tidigare att när man är ute och reser runtom i världen får man ofta berömmande ord om densvenska välfärdspolitiken. Jag påstår inte att vi ärbäst på alla områden, för det tycker jag faktisktinte, men är det ett område där vi har hunnitmycket mycket längre än man har gjort i andraländer, så är det just på familjepolitikens område.Fördelen med den svenska familjepolitiken är attdet har varit möjligt att förena föräldraskap ochförvärvsarbete på ett riktigt sätt. Vi ser det också iatt födelsetalen har ökat i på ett sätt som viinte hade kunnat föreställa oss. Att så har skett harnaturligtvis många orsaker, och det är inte alldeleslätt att utröna vilket som är huvudorsaken, men attvi har haft en familjepolitik som har varit bra är enav orsakerna.Och så det här med valfrihet. Jag tycker att det ärviktigt att föräldrarna skall ha valfrihet att varahemma hos barnen när de är små, och det skall gällaalla föräldrar. Med kds vårdnadsbidrag, vilkenvalfrihet har den ensamstående mamman ellerlåginkomstfamiljen att vara hemma, om de såönskar?Men en del andra har friheten att välja att varahemma med kds vårdnadsbidrag, nämligen familjerdär ena parten har en väldigt hög inkomst. Det ärden ena kritiken. Den andra kritiken är attvårdnadsbidrag begränsar valfriheten i familjenockså ur en annan synpunkt. Det blir inte så lätt förfamiljen att låta mannen vara hemma, eftersommannen oftast har den högre inkomsten. Det blirett stort avbräck för familjen.Genom föräldraförsäkringen ges däremot allafamiljer där det finns två vuxna, ocksålåginkomsttagarfamiljer, friheten att välja vilken avföräldrarna som skall vara hemma hos barnen, ochäven den ensamma mamman tillförsäkras rätten attvara hemma. Det är fördelen med densocialdemokratiska familjepolitiken, och den är jagstolt över!Anf. 181 ()replik:Herr talman! känner uppenbarligensamma bekymmer som vi kristdemokrater. Viskulle för barnens skull vilja uppvärderaföräldrarollen ännu mer så att man skulle kunna geett större vårdnadsbidrag eller vårdnadsersättning.Men vi har sett det som mest viktigt att vi börjar pådenna linje. Det kan näppeligen inte bli merorättvist än vad det är i dagens läge, där inteföräldrar får någon ersättning om de väljer att varahemma.Vi menar inte att förslaget är något uppnått mål,utan det är ett steg i rätt riktning. Jag vet att detfinns mycket bra barnomsorg i ,och det vill jag ge Socialdemokraterna en eloge för.Men nackdelen är att man har ställt sig somförmyndare över familjerna. De har i realiteten intehaft någon valfrihet som familj, utan föräldrarnahar varit tvungna att arbeta. Då har de fått ta denbarnomsorgsform som staten har talat om att deskall ha. Det är i den delen jag har kritiserat JanAndersson och hans socialdemokratiska kolleger.Anf. 182 () replik:Herr talman! måste hamissuppfattat mig. Jag är inte ett dugg överens medkds beträffande familjepolitiken, inte det minsta.Vad jag kritiserade var just bristen på valfrihet ikds-modellen.Den modell som har byggts upp i måste sessom en helhet. Det är det ekonomiska stödet i formav barnbidrag, den utbyggda barnomsorgen ochföräldraförsäkringen som ger alla dessamöjligheter. Vilken möjlighet, ,ger kds vårdnadsbidrag låginkomsttagarfamiljenatt låta ena parten vara hemma? Vilken möjlighetfår den ensamstående mamman? Vilken möjlighetger det familjen där det finns två inkomsttagare,vilket inte är ovanligt, och där mannen har en höginkomst och kvinnan en betydligt lägre, att låtamannen vara hemma ?Om det nu inte ger lika möjligheter, utan i ställetolika möjligheter, på vilket sätt gynnar det barnen,att familjer får leva under olika villkor och en delbarn får möjligheten att ha föräldrarna hemma närde är små medan andra inte får detta, eftersom detblir ekonomiska skäl som styr?Anf. 183 ()replik:Herr talman! Det tilltänkta vårdnadsbidraget skallges till alla. Det skall alltså följa barnet. Man kan då tänka sigatt många föräldrar kommer att välja att båda tvåarbeta deltid, eller att ena föräldern arbetar deltid,så att man kanske kan ordna barnomsorgen själv,beroende på vad man har för yrke och arbetstider.Jag vill fråga : Varför är det ingetvärde i att biologiska föräldrar är hemma ochvårdar och tar hand om sina barn? Om man lämnaröver sina barn till grannen och ber att få enkommunal dagmamma, då kan samhälletsubventionera. Men om man själv vill vara hemmaoch vårda och fostra sina egna barn har det ingetvärde.Var finns rättvisan i den delen? Hur kan JanAndersson säga att det är en rättvis socialpolitikoch en rättvis familjepolitik när den ena formensubventioneras med och denandra formen med ? Alla barn i är intelika. Jag är säker på att det finns många barn somhar det mycket bra på ett kommunalt daghem. Menjag är lika övertygad om att det finns många barnsom inte har det bra på ett kommunalt daghem närde är små. Varför kan inte detta få anpassas efterbarnets förutsättningar och familjens speciellaförutsättningar? Kan jag få ett svar på det, JanAndersson?Förste vice talmannen anmälde att att till protokollet få antecknat att han inteägde rätt till ytterligare replik.Anf. 184 (nyd):Herr talman! Man har påstått att en husläkareskulle spara pengar för samhället genom att varanågon sorts grindvakt som förhindrar attpatienterna direkt söker dyrare specialistläkare.Kostnaden för ett besök hos en distriktsläkare iStockholms län var ca i snitt. Hos enspecialist på sjukhus kostar det i ca ,medan det hos en privat specialist kostar 300--400kr. Ett husläkarbesök torde däremot komma attkosta i storleksordningen , eftersomprestationsersättningen är så pass låg för deplanerade husläkarna.Om nu ledande folkpartistiska landstingspolitiker --jag vill inte nämna namn, men det är alltså fråga omledande folkpartistiska landstingspolitiker -- troratt ett besök hos en privatpraktiserande specialistkostar totalt i stället för 300--förstårman ju att besluten blir därefter.Landstinget i har beslutatatt höja taxan för de klart billigare privataspecialisterna till . Detta skall jämföras medde som det kostar att gå till distriktsläkarna.Undantag görs för gynekologer och barnläkare.Varför inte övriga specialister, såsom ögon- ochöronläkare, kirurger osv.? Även de är ju hälften sådyra som distriktsläkarna.Av ovanstående framgår att det är fler billigaprivata specialister vi behöver. Det behövs kanskeinte i alla storstadsområden i , men vibehöver definitivt sådana specialister ute i landet. Iegenskap av hjärtkirurg har jag sett hur illa mångamänniskor har blivit behandlade när de har gått tillokvalificerade läkare, ickespecialister, och hur manhar fördröjt diagnoser och möjlighet att få hjälp.Det har t.o.m. kostat människor livet. Jag harmånga exempel på detta. Inom mitt område vill viatt kardiologer kommer i kontakt med folket, så attmänniskor utan dessa filter direkt kan sökakardiologer.En distriktsläkare i behandlar ca 10patienter per arbetsdag, de dagar han är påarbetsplatsen. Utomlands rör det sig om 30--40patienter per dag, och ofta är det dessutom ett tiotalhembesök inkluderat. När våra distriktsläkare blirprivatpraktiserande allmänläkarspecialister, vilketjag tycker är bra, händer märkliga saker. Enmärklig sak som inträffar är att man då plötsligtbehandlar 20 patienter . Detta kan man fåbekräftat i statistik, jag trordet var för år 1991.Jämför produktionen på de sovjetiska kolchosernacontra den lilla egna täppan som en arbetare iSovjetunionen, i varje fall tidigare, hade.Produktionen på den egna täppan var ofta mångfaltstörre. Inom svensk sjukvård lever vi fortfarandesom i en socialiststat, med en centralstyrdplanekonomi och mängder av socialistisktflumtänkande.Det har förvånat mig mycket hur ett parti somFolkpartiet, som påstår sig vara borgerligt ochliberalt, kan acceptera sådana här tankegångar.Men det kanske inte är så konstigt, eftersom manhar en partiordförande med ett förflutet inom FNL-rörelsen. En framstående folkpartist sade till mig : Egentligen var stora delar av Folkpartietkollektivanslutet till FNL-rörelsen på den tiden.Jag tror att det är sådan ideologisk barlast somhänger med i tänkandet. Vissa politiker harbetecknat husläkarsystemet med dess tvång ochcentralstyrning som ett stalinistiskt system. Jag vetinte om jag vill använda det ordet här i dag.Däremot vill jag ta upp en annan sak som har storbetydelse för Ny demokratis samarbete medFolkpartiet i fortsättningen. Det är en mycketallvarlig sak. Under våra möten dök detupp en mängd affischer som var producerade avFolkpartiets ungdomsförbund. Jag har med migsådana affischer som visar bilder av och olika nazistkoryféer med nazistfanor.Under dessa bilder hade man påstådda citat frånvissa företrädare för mitt parti.Jag har med mig dessa affischer här, men jag villinte besudla kammaren genom att ta fram dem. Jagkan bevisa detta för dem som vill det. Detta ärnaturligtvis en kampanj som är utan motstycke ifråga om vulgaritet och dåligt omdöme. Det harinte förekommit i på de sista 20 åren.Sådant förekom i . Detupplevs som särskilt kränkande av denydemokrater som, i likhet med mig, på ett ellerannat sätt har relationer till staten inom Ny demokrati vill behålla det regionalaansvar för distriksläkare som vi har . Det är ettansvar som har mer än rötter iprovinsialläkarsystemet. Vi vill behålla den välfungerande mödra- och barnavården. Vi vill låtaprivata specialister fritt få konkurrera meddistriktläkare, och vi vill införaprestationsersättning inom den öppna vården. Vivill behålla distriktssköterskorna, som på mångahåll är de enda som gör hembesök och har kontaktmed våra patienter.Anf. 185 Statsrådet ():Herr talman! Jag nämnde namntidigare under den här diskussionen i ettsammanhang där jag hävdade att han har denuppfattningen att det knappast skall finnas någraallmänspecialister alls inom sjukvården, utanenbart andra typer av specialister.Om jag rätt förstod de delar av hans inlägg som gåratt förstå, tycks det vara hans uppfattning. Jag haralltså fått det bekräftat. Det gör väl att det råd jaggav till , att mankunde ha en speciell liten specialistläkardiskussioninom Ny demokrati i den här frågan, kan kvarstå.Herr talman! I övrigt har jag inte så mycket att sägaom ett inlägg som till en början föreföll att handlaom husläkarfrågan, men sedan kom att handla omatt skulle ha varit kollektivanslutet tillFNL-rörelsen. Jag tror knappast att kammarensöverläggningar och diskussioner tjänar på att jagfortsätter den debatten. Om vill föradebatten på den nivån får han göra det alldelesensam.Anf. 186 (nyd) replik:Herr talman! Jag vill inte föra den debatten. Jag harbara påpekat att för att vi skall kunna ha fortsattagoda förbindelser med är det viktigt attdet tar avstånd från sådana kampanjer som Liberalungdom har drivit i sommar.Anf. 187 ():Herr talman! Vi har i den här debatten flyktigtberört sjukvårdskostnaderna. De är ett stortproblem i de flesta länder. På olika sätt, genomskatter eller genom avdrag, drabbar de i slutändenalltid skattebetalarna.Ökningen i har dämpats , men1970--ökade faktiskt ingen sektor så kraftigt,nämligen i reala termer. Orsakerna tilldetta är många. En är den förändradeåldersstrukturen. En annan är den nya teknik somhar kommit fram. Men det finns också politisktpåverkbara faktorer som påverkar kostnaderna försjukvården.I har vi försöktatt få kostnadskontroll genom att begränsautbudet, dvs. genom att tillämpa köerna. Det ärinte något särskilt bra system för kostnadskontroll.Att medlen kommer från en mellanhand är alltidkostnadsdrivande. Såväl konsument somproducent kan förenas om att mjölka denmellanhand som betalar ut pengarna. Det ärspeciellt aktuellt på sjukvårdsområdet med hänsyntill den kunskapsdifferens som föreligger mellankonsument och producent.En vara som har ett lågt pris överkonsumeras alltid.Med ett monopol på verksamheten, som vi har här ilandet, har man heller inget starkare incitament föreffektivitet i verksamheten. Om man bedriver enlåg produktion, får man krav på mer pengar tillverksamheten. Detta är också en risk i det härsammanhanget. Valfriheten är borta.Sjukvårdsfinansieringen utreds nu enligt tre olikaalternativmodeller, och jag vill gärna bidra med enfjärde. Jag vill skissa på en annan metod. Det ärinte den amerikanska modellen. Jag tror att viskulle pröva vad som händer om vi stället tar infinansieringen via den statliga skatten och möjligenvia arbetsavgifter och inte låter pengarna gå ingenom en separat skatt till landstingen.Då får vi nämligen konkurrens med de andrastatliga åtagandena och ändamålen. Sedan kan manfördela medlen i åldersrelaterade ochriskrelaterade checkar, eller vouchers, som delas uttill de sjukvårdsorganisationer som patientenväljer. Det kan i det här sammanhanget heltnaturligt, och i speciellt början, till övervägandedelen vara landstingen. Det kan varaförsäkringsbolag, HMO-modeller ellerhusläkargrupper. Man låter patienten välja sinläkare eller sin vårdorganisation. I samråd meddenna kan patienten sedan välja sjukhus ochspecialistvård inom sjukvårdsorganisationenskontaktnät. Med den modellen har patientenchecken och därmed också makten i vården.Vårdpersonalen kan välja arbetsgivare. Vi fårfaktisk konkurrens i alla led.Om vi sedan fogar in sjukpenningen i det härsystemet kan vi ytterligare optimerakostnadseffekten, eftersom snabba åtgärder blirmer intressanta, liksom den förebyggande vården.Om man går in för en sådan modell är det dockviktigt att ingen skall avvisas och att checkarnatäcker risken för de vårdorganisationer man söker.Ett sådant system skulle vara effektivt, men ändårobust. Sjukvårdsförsäkringen skall inte barafördela mellan olika individer, vilket är ganskaenkelt och billigt om vi håller oss till denyrkesarbetande delen av befolkningen, utan denskall framför allt omfördela medlen under olikaförlopp i individens liv. Vi vet alla att vården av en80-åring kostar 16 gånger så mycket som vården aven 60-åring. Det skall alltså finnas en trygghet isystemet som gör att det håller från det att man är22 år till det att man är . Det kräver en ganskarobust finansiering.Jag tror att en sådan modell kan ha många fördelarjämfört med de som föreligger i de tre förslag somutreds. Ingen lämnas utanför, och ingen förvägrasanslutning. Vi får konkurrens i alla steg.Valfriheten kan ökas successivt efter hand som fleraktörer träder in på banan.Jag vill alltså kasta in ett nytt alternativ i debatten.Den perfekta sjukvårdsfinansieringslösningen finnsinte, för då hade alla länder haft den, men jag troratt den skiss som jag redovisat skulle tillgodosevalfriheten och tryggheten. Konkurrensen skulle gehelt andra möjligheter till bådekostnadsbegränsningar och kvalitetsförbättringar.Det ger framför allt patienten, och inte politikerna,makten i sjukvården.Anf. 188 ():Herr talman! I denna sena timme dristar jag mig attkasta mig från sjukvårdsfinansiering till ett heltannat ämne.Just nu är barns villkor mer uppmärksammade änpå länge, och det är bra. I ett samhälle som styrsav vuxna blir arbetet för barns villkor aldrig färdigt.Ständigt måste man ställa barnens bästa mot andraintressen. De riktigt utsatta barnen tillhör inte baradet glömda utan tyvärr också det gömdaSverige.I vårt samhälle finns en mycket lång radexempel på att även alldeles vanliga barns intressensätts efter de vuxnas. Barnens kultur är viktig.Under de glada byggdes dennaverksamhet inte alls ut på samma sätt som detmesta övriga i kommunala verksamheter. Men ,då det är dags att spara, får barnkulturen ändå taminst sin andel av besparingarna. Det samhällsstödsom går ut till studie- och kulturverksamhetför vuxna, t.ex. i studieförbunden, är per gruppeller timme mångdubbelt större än det stöd som gårut till barnens liknande och minst lika viktigaaktiviteter.När mamma eller pappa blir arbetslös, eller när ettsmåsyskon kommer, förlorar barnen i de flestakommuner platsen i barnomsorgen. För barnetinnebär detta att det förutom den nya, jobbigasituationen i hemmet utsätts för att -- helt utanförklaring -- ryckas bort från den vanligaverksamheten och sina egna kompisar. Heltplötsligt förvandlas barnomsorgen tillbarnparkering medan mamma och pappa arbetar,och en sådan parkering behövs inte när den enaföräldern är hemma.Det här är några exempel på saker som skullekunna vara annorlunda om FN:s barnkonventionverkligen hade varit ledstjärna när beslut fattades.I regeringsförklaringen sägs att ''en av de allraviktigaste utmaningarna för framtiden är att gebättre förutsättningar för trygga familjer och förbarnens uppväxt och omvårdnad''. Men mångabarn far illa i sina egna hem, och, av olika skäl,klarar inte alla föräldrar av att bära ansvaret försina barn.Barn har rätt till sina föräldrar, men föräldrar haringen rätt till sina barn. Är situationen i hemmetohållbar, måste barnet kanske till slut tas ifrånföräldrarna. Polis, åklagare, domstolar ochsocialtjänst måste på ett helt annat sätt i dagprioritera barnens intressen i utredningar t.ex. omsexuella och andra övergrepp och om misshandel,men även i exempelvis vårdnadstvister.I vissa länder finns särskilda domstolar somhandlägger dessa typer av frågor och därspecialistkompetensen därför är mycket stor.Kanske borde även vi i låta vissa domstolarkoncentrera sig på mål som på olika sätt berörbarnen för att bättre kunna tillgodose derasintressen och behov.Vi kommer snart att få en barnombudsman. Påmånga olika sätt pågår nu ett arbete isocialdepartement och olika myndigheter för att setill att verkligen skall leva upp till artiklarnai . Detta är angeläget framförallt för de mest utsatta barnen men också för allavanliga, trygga och glada barn.Herr talman! har jagkunnat tillbringa ovanligt mycket tid med mintvååring. I vår jakt på trevliga aktiviteter ochframför allt på andra barn har det blivit mångatillfällen till diskussioner med andra mammor omsådant som berör oss nära.Det gäller barnomsorgens öppettider och köer,föräldraförsäkringens längd och krångligautformning. Varför är svenska blöjor så dyra, hurblir det med bvc i det nya husläkarsystemet, ochvarför får barnen inte ha kvar sin dagisplats närfamiljen får tillökning? -- Det är några typiskaexempel på vad som dyker upp.Det som diskuteras runt sandlådorna liknar intemycket det som diskuteras runtsammanträdesborden. Där pratas det nästan baraom hur viktigt resp. dåligt det är med olikahuvudmän för barnomsorgen och -- --om hur oerhört viktigt eller dåligt det är med ettvårdnadsbidrag så att mammorna kan vara hemmalängre.Dessa debatter förs framför allt av människor varsbarn är i min ålder och som antagligen i ettrosenrött skimmer minns 60-talet.Herr talman! Jag tycker att det är viktigt att vi fårfler unga människor, småbarnsföräldrar som aktivttar ansvar för sina barn och hem att också aktivtdelta i det politiska arbetet. Att det inte är idéer ochengagemang som saknas hos dem är helt klart.Om fler småbarnsföräldrar orkade och ville varapolitiskt aktiva -- kort sagt om politikens villkorvore annorlunda -- skulle kanske barnens villkorutformas efter dagens och morgondagensproblemställningar, behov och önskemål. Om vikunde få fler att vara med om att skapa en bättreframtid för våra barn, tror jag att mycket skullevara vunnet. Vi måste komma ihåg att alla barn ärvåra barn.Anf. 189 ():Herr talman! har man allt oftarekunnat höra sjukvårdspolitiker som med storentusiasm talar om den effektivitetsexplosion somhar skett inom sjukvården. I stället för att somtidigare ha långa köer till operationer och annanakutvård har man plötsligt sängar som står tomma,ibland så många att det motsvarar hela avdelningar.Det här ser man som ett resultat av deeffektiviseringskrav och krav påkostnadsbesparingar som man lagt på sjukvården.Och se, det var ju möjligt, utbrister man.Jag vill inte på något sätt förringa det positiva idetta. Självklart är det bra att människor snabbtkan få komma till sjukhus och slippa långasjukskrivningsperioder i väntan på behandling. Detär bra för den enskilde, och det är också bra ursamhällsekonomisk synpunkt. Och påsjukvårdssidan känns det tillfredsställande -- mankan visa upp ett samhällsnyttigt resultat.Men det som jag vill peka på är att det också finnsandra områden. När det gäller människor medandra slag av vårdbehov, personer med svårahandikapp, kroniskt sjuka och, inte minst, våraäldre, kan det vara svårt att peka på en direktsamhällsnytta av insatser som görs. Den storanyttan för den enskilde som får sin livskvalitetförbättrad av en trygg och god omvårdnad är intelika lätt att marknadsföra som ett snabbt avbetandeav köerna till hjärtoperationer.Herr talman! Våra äldre och handikappade får intesorteras bort i våra hårt drivnaeffektiviseringsmodeller. Det gäller, som jagtidigare varit inne på, både för landstingens sjukhusoch för den kommunala verksamheten.Att det finns brister i äldreomsorgen får vi då ochdå rapporter om via våra massmedier. Personligenfäster jag ändå större vikt vid det som jag får höradirekt från människor som är berörda. Jag tror inteatt bristerna, som bevisligen finns här och där,beror på illvilja hos kommun- ellerlandstingspolitikerna. Nej, det handlar mer om enanpassning till tidens krav i en svag ekonomisksituation.