prot · GF0999 · 1992-04-23 00:00:00 — Ingen av oss kan svära sig fri från dessaöverdrifter.Jag tycker att det är viktigt att vi i socialutskottetsamlar oss kring en generell välfärdspolitik och sersanningen i vitögat, ser att om ekonomin var ibalans kunde vi kanske åstadkomma ett bättresamhälle. Med de alternativ som vi kan erbjuda kanden här verksamheten också drivas på ett kanskebåde billigare och mer effektivt sätt. Det gällervalfrihet, olika projekt och verksamhet i enskildregi. Vi skall inte blunda för dessa fakta.Anf. 70 TALMANNEN:Jag får meddela att anslag nu har satts upp om attdetta sammanträde skall fortsätta efter kl. 19.00.(forts. )Beslut om uppskjuten voteringPå förslag av talmannen medgav kammaren att deärenden som hann debatteras färdigt underåterstoden av dagens sammanträde skulle företastill avgörande vid morgondagens arbetsplenum.6 § (forts.) Socialpolitik -- inriktning och anslag(forts. SoU15)Anf. 71 ():Fru talman! Alla tidigare talare har nämntdebattordningen. Jag vill understryka det som StenSvensson och har sagt tidigare,nämligen att vi faktiskt var överens i utskottet omatt vi i den här stora övergripande debatten skullelåta alla partiföreträdare komma till tals. Om manmenar något med sitt sociala patos måstenaturligtvis den inställningen gälla ända fram tillkammaren.Centern har genom alla år varit initiativtagare ochpådrivande i arbetet för att ge alla människor ensocial och ekonomisk grundtrygghet. Vi kommeratt fortsätta att spela den rollen. Det viktigaste ärnaturligtvis att det finns grundläggandeförutsättningar för liv över hela landet och att detfinns arbetstillfällen. Det är ett framträdande dragi den här regeringen att det är arbetslinjen som skallgälla. Alla antydningar om något annat är inteseriösa, Bo Holmberg.Enligt vår uppfattning skall det samhälleliga stödetverka så litet styrande som möjligt för individen. Vii skall alltså inte säga: ''Om du lever såeller så, om du väljer den barnomsorgen till dinabarn eller den boendeformen som äldre, kan du fåett ekonomiskt stöd, men annars inte.'' Om manhanterar frågan på det sättet, sätter man sig överden enskilda människans rätt att råda över sitt liv.Samhällets stöd skall verka ekonomisktutjämnande och bidra till att människor fårlikvärdiga möjligheter att utvecklas som individeroch att inrätta sitt liv efter eget val och egnaförutsättningar. Det skall självfallet gällaoberoende av vilken bostadsort man har.Ett exempel på vad vi i menar medgrundtrygghet är vårt förslag till en rejälgrundpension, men det kommer att diskuterassenare här i kammaren.Ett annat exempel är våra förslag i familjepolitiken.Ett stöd till barnfamiljerna måste utgå från barnensbehov. Alla barn kostar kläder, mat osv. Därför harvi ett barnbidrag som utgår lika till alla barn. Allasmå barn har också behov av omsorg, men här finnsen brist i logiken. Alla får inte del av det härsamhällets barnomsorgsstöd, bara de som har fåtten plats genom kommunens försorg.Att på det sättet frånta familjer rätten att välja gerinte en riktig grundtrygghet, enligt vår uppfattning.Det är därför som det är så viktigt att steg för steg,precis som det sägs i regeringens proposition,utveckla ett stöd som utgår lika för alla barn. Dethär kommer senare att närmareberöra.Det har funnits en enighet i om att det skall vara ett gemensamtbetalningsansvar för de viktigaste insatserna inomvård och omsorg, som vi närmast skall diskutera häri dag. Det har däremot alltid funnits delademeningar om hur den offentliga sektorn skall se utoch hur stor den skall vara.Under många år fanns det hos många, inte minsthos socialdemokraterna, en övertro på offentligavårdgivare. Det var nära nog så att det på mångaområden uppstod en monopolsituation, som inteledde till vare sig ifrågasättande eller nytänkande.Det blev litet av kejsarens nya kläder över det hela.Jag minns t.ex. den rekommendation som komnågon gång om att alla daghem bordeförses med en stor lekhall, därför att alla barn därskulle kunna göra sig av med sitt energiöverskott.Eftersom det då fortfarande var ganska gott ompengar i kommunerna, tog man till sig detargumentet, och så byggde man egentligenomotiverat stora hus, som också var omotiveratdyra. Jag tycker att dessa lekhallar kan ses som ensymbol för vad som skedde inom den offentligaverksamheten under ganska många år.Så småningom, alldeles , insåg de flesta attden offentliga sektorn var för dyr, att man måstebromsa kostnadsutvecklingen. Jag minns mycketväl när det för första gångenkom till uttryck i en socialdemokratiskbudgetproposition, där talade omatt det inte var möjligt att fortsätta som tidigareutan att en ökning av offentlig service måste skegenom effektivisering och rationaliseringar. Detvar många som studsade vid den läsningen, BoHolmberg.Även om den socialdemokratiska regeringen intehade kraft att på allvar ta itu med den nödvändigastrukturförändringen, fanns dock insikten om dethär behovet ända fram till valdagen . Sedanhar Socialdemokraterna valt att drabbas av någonform av minnesförlust eller vad det kan vara.Den omprövning som man nu är inne på, inte minstnär det gäller sjukvården, är naturligtvis inte enkel.Det handlar ju om att hitta den minstagemensamma nämnaren för vad som kanåstadkommas till en lägre kostnad och vad som ärförenligt med kraven på god och ändamålsenligvård och omsorg. Det finns förstås gränser för hurlångt man kan gå när det gäller att ökaeffektiviteten utan att det går ut över det mänskligaomhändertagandet.Om det finns anledning att rikta kritik mot delar avden offentliga sektorn, så är det inte särskiltändamålsenligt att gå till ytterligheter heller i detavseendet. Det har förekommit, det vill jag gärnaunderstryka. har det nästan liknat enhetskampanj som, även om det inte var avsikten,har uppfattats som kritik mot den personal somvanligtvis utför sina arbetsuppgifter på ett heltoklanderligt sätt.Från sida har vi aldrig dömt ut offentligverksamhet, men vi dömer ut synsättet attoffentliga producenter är de enda givna. Vi villgärna se offentliga och privata vårdgivare arbetasida vid sida, där man kan ta till vara vars och ensstarka sidor på ett mycket bättre sätt än . Dåskulle man också kunna skapa en stimulerandekonkurrens som driver utvecklingen framåt, bådevårdmässigt och i ekonomiskt hänseende.Vi är inte särskilt duktiga i på att mätakvalitet och effektivitet. Där måste vi bli mycketbättre. Att hitta bra värdemätare hör till degrannlaga och mycket svåra uppgifter som väntaross framöver, där det mycket kommer att handlaom prioriteringar.Till effektivitetssträvandena hör att förkorta bådeväntetider och vårdtider, att bl.a. komma bort frånlånga operationsköer. Det finns ju både mänskligaoch samhälleliga vinster att göra där.Men det får inte ske på bekostnad av det tysta ochtålmodiga lidandet. Jag tänker exempelvis på dereumatiskt sjuka. Det rör sig om en mycket storgrupp människor som i många fall har mycketsmärtsamma och nedbrytande sjukdomsformermen där förloppet utåt sett inte är så dramatiskt ochinte så uppmärksammat. ''Tänk, om vi fick lika mycket pengar som HIV-forskningen'', sade docent i entidningsintervju, ''då skulle vi snart kunna hittanyckeln till det lås som vi redan har.'' Det är klartatt vi kan fråga: Hur länge har vi egentligen råd attavstå från en sådan möjlighet?Vi har den stora och växande gruppen äldre, medalla de sjukdomstillstånd som är vanliga vid högålder. Hur mäter man effektiviteten i vård av gamlasom aldrig kan bli friska och kanske aldrig kanåtergå till ett eget boende? När är de egentligen''klinikfärdiga'', och vart och till vilken vård- ellerboendeform skickas de då?Det här är frågor som är högaktuella och somkommer att vara det . Jagmenar att det finns stor anledning för oss iriksdagen att noga följa utfallet av ÄDEL-reformen.Jag skall nämna ett område till som kräver särskilthänsynstagande, och det gäller de psykiskt sjuka. säger man sig nu ha upptäckthur illa beställt det är på det området och hur dåligtmånga mår. Och det är förvisso sant.Det har under funnits mycket högaambitioner att förkorta vårdtiderna på depsykiatriska vårdavdelningarna, och man harmycket radikalt minskat antalet platser inomslutenvården. Snabbheten i den här utvecklingenhar till stor del berott på den starka opinion somfunnits och som krävt att psykiskt sjuka människorskall vistas ute i samhället och få den vård debehöver i öppen verksamhet.Men i väldigt många fall har man inte alls klarat avatt göra de insatser och ge de kringresurser sombehövs för att det skall vara ett försvarbartalternativ till sjukhusvård, och det har gett de härmänniskorna en otroligt utsatt situation. Jag har iannat sammanhang stött på många av de fallen.Fru talman! har vi en nypsykiatrilagstiftning som bl.a. syftar till attytterligare minska antalet platser inom denpsykiatriska vården. När den frågan behandlades iriksdagen, hade vi från invändningar på ettantal punkter. Vi framhöll bl.a. att tidpunkten fören ny lag var illa vald. Vi menade attpsykiatriutredningens slutsatser borde haavvaktats. Vi hade nämligen tämligen klart för ossvilka förhållanden som skulle bli uppenbara förutredarna och menade att dessa förhållanden förstoch främst borde ha beaktats. Mer bråttom än såvar det inte med en ny lagstiftning.Som jag redan har antytt, är vi från mycketskeptiska till att det är möjligt att enbart genomeffektivisering klara ett ökat behov av vård medbibehållen hög kvalitet, med ökade krav på snabbbehandling och utan att stora patientgrupper skjutsi bakgrunden. Filosofin att sjukvården aldrigbehöver mer resurser har vi inte anammat. Det haruppenbarligen inte regeringen gjort heller, attdöma av skrivningen i propositionen.Att det finns vinster att göra, om man samordnarolika myndigheters verksamheter, kan vi nog utgåifrån. Det är därför bra att man snart skall inledaförsöksverksamhet med samordning mellansjukvården och socialförsäkringen.Det är ytterst befogat, vill jag säga, med dethelhetsgrepp som regeringen tar genom att tillsättadels den utredning som skall se på sjukvårdensframtida behov och hur finansieringen skall ske,dels den utredning som har nämnts här ochsom gäller prioriteringar i vården.Jag har goda förhoppningar, fru talman, att defrågor som jag närmast har belyst, alltsåförhållandena för grupper som inte har kommit tilltals så mycket i debatten, kommer att beaktasgenom regeringens politik. Det sägs nämligen ipropositionen att regeringen kommer att utvecklavälfärdspolitiken så att speciellt de mest utsattamänniskornas och gruppernas livssituationförbättras. Man nämner särskilt utsatta barn,handikappade, gamla och sjuka, som skulle kunnafå sin situation förbättrad genom politiska beslut.Vården är det område som de allra flesta vuxnamänniskor anger som viktigast och som måste få enväsentlig del av våra samlade resurser. Jag hardärför valt att i huvudsak hålla mig till de frågornaoch avstått från att gå in på andra viktiga områdensom också behandlas i betänkandet.Jag vill, fru talman, yrka bifall till utskottetshemställan i dess helhet.Anf. 72 BO () replik:Fru talman! minns om inte sin barndomså åtminstone 70-talet och de resonemang somfördes då. Det är klart att man kan förflytta sig 20 årtillbaka i tiden och ha roligt åt åsikter som då fanns.Man kan hoppa ännu längre tillbaka i tiden och läsai riksdagstrycket om vad adel, präster, borgare ochbönder tyckte om att införa demokrati i ochvilket elände det skulle bli om man tillskrev allamänniskor lika värde. Så vi kan alltid hålla på ochdividera kring åsikter som kommit till uttryck underolika tider.Men jag minns också, . Jag började ipolitiken i i på 70-talet.Efter besök i och under intryck av denkritik som framfördes mot de långvårdssjukhussom fanns och som var ungefär som småakutsjukhus tog sig socialdemokraterna för attföreslå byggande av lokala sjukhem med egetrum -- hör och häpna! Vi blev ensamma om attdriva den frågan. tyckte att det var alldelesknäppt, likaså och andra. Så det harfunnits nyanser i förhållningssättet till denoffentliga sektorn.Till slut vill jag säga att jag har svårt att se vad somär profil i social- och sjukvårdspolitiken.Jag kan se den när det gäller vårdnadsbidrag, meni övrigt har jag mycket svårt att veta var någonstanscentern kommer att sätta ner foten. att acceptera finansplanens hårdanedskärningar gentemot kommunerna med 10-15miljarder ? Det vet vi inte.Rosa Östh talar om valfrihet. Skall den valfrihetenockså få gälla för kommunerna, dvs. att vi inteförlänger skattestoppet när det går ut, så attkommunerna blir myndigförklarade och själva fårbesluta om sin skattesats?Anf. 73 () replik:Fru talman! Jag kan förstå att inte ärså intresserad av att vi gör djupdykningar ihistorien. Vad jag ville belysa med exemplen från70-talet och framöver var att det faktiskt har sketten utveckling också inom socialdemokratin. Det ärdå en liten eloge till i det här fallet.Det sändes ett alldeles utmärkt radioprogramunder påsken där det mycket tydligt påvisades attdet var den socialdemokratiska regeringen sominledde förändringen i politiken här i . Mangick ifrån det traditionella svenska mönstret, somdet har talats om tidigare här , och inleddeprocessen att minska den offentliga sektorns andelav BNP.Det som är så betecknande försocialdemokraternas sätt att föra debatten ärjust att de drar ett glömskans täcke över allt det somhar varit så sent som fram och i dagtalar om katastrofer, helt nedbrytande företeelseretc.Jag undrar var man hamnar, om det inte blirinflation i det här sammanhanget. Vad skulle händaden dag vi råkar ut för en katastrof i ordets egentigamening, när man nu har tömt ut alla möjligheter attanvända det begreppet?Anf. 74 BO () replik:Fru talman! Vi talar inte om katastrof, men vi haruttryckt stark oro på några punkter. Kanske skulleRosa Östh kunna stilla min oro på en punkt.Avsikten är nu att ta ifrån kommunerna 7,5miljarder , ytterligare 10-15 miljarder ochsedan ytterligare 10-15 miljarder . KännerRosa Östh ingen oro över hur vi skall klaraäldreäldretillväxten, hur vi skall klara de gamla ochsjuka, i ett läge när kommunerna brandskattas påså väldigt mycket pengar?Anf. 75 () replik:Fru talman! Jag har länge känt en oro. Deninträdde redan under förra regeringsperioden, närjag såg att det gick alldeles för sakta att ta itu medde nödvändiga strukturförändringarna. Det varockså då man inledde indragningarna frånkommuner och landsting. Vi hade invändningarmot det då. Jag kan hålla med om att detta intekommer att vara någon enkel process. Men det ärfrågor som vi kommer att kunna återkomma till dendag vi har en proposition på bordet att ta ställningtill. Det har vi inte i dag.Jag tyckte att jag ganska tydligt klargjorde att vi förcenterns räkning kommer att fortsätta att verka förden grundtrygghet som vi tycker är viktig isamhället och för att den skall gälla över helalandet, och inte bara i storstad. Vi kommer attverka för att framför allt de grupper som är mestutsatta skall prioriteras.Anf. 76 ():Fru talman! Jag vill inleda med att säga att jagställer mig bakom socialutskottets betänkande ochdärmed bakom regeringens anslagsförslag och deförslag till lagändringar som läggs fram ipropositionen. Jag är trots detta oerhört tacksamför att vi har den debattordning somtalmanskonferensen har accepterat och som germig tillfälle att en gång litet mera utförligt taupp de frågor som har motiverat mig att gå in iriksdagen,Jag tänker i mitt anförande ta upp långsiktiga frågoroch långsiktiga aspekter. Jag vill ta upp historikenbakom dagens situation som vi här diskuterar.Jag måste bestämt bestrida att dagens situationinom vården och omsorgen är resultatet av dennuvarande regeringens agerande under de senaste6,5 månaderna. Så är inte fallet. Dagens situationär resultatet av de senaste tio årens och egentligenflera decenniers handlande. Det mesta har faktisktockså skett i stor politisk enighet.Sverige upplevde en lycklig period av sexdecennier, då vi byggde upp vår välfärd och hade enärlig vilja att skapa ett gemensamt folkhem för alla.Det skulle omfatta även de svagaste. Ambitionenvar att välfärden skulle vara heltäckande. Denskulle omfatta pensioner, utbildning, barnomsorg,föräldraledighet och lagstadgad semester. Denskulle omfatta subventionering av boende,samfärdsmedel, studiecirklar, idrottsorganisationeroch mycket annat -- utjämning av inkomster samtvård och omsorg för oss alla.För att bygga upp den välfärden har under dessa 60år skatten ökat från till avbruttonationalprodukten. Ekonomerna hävdarsamfällt att skatten knappast kan höjas ytterligare,åtminstone inte särskilt mycket. Sannolikt måstetyvärr skatten minska, för att vi inte skall ställasutanför den marknad som kommer att byggas uppgemensamt av allt fler europeiska länder. Denkommer att byggas upp oberoende av om vi tyckerom det. Det kan vi inte påverka.I detta läge måste vi spara. Det är en realitet. Ochvad är det vi har dragit in på ?Fru talman! Jag har arbetat inom vår sjukvård i 38år. Jag kunde följa hur vi byggde upp den med enärlig ambition att erbjuda alla bra vård: unga ochgamla, tillfälligt och långvarigt sjuka, de som kundeoch de som inte kunde återgå till förvärvsarbete.Jag var stolt över att få arbeta inom vår sjukvård.Sedan kom en vändning. Den har inte kommit ioktober 1991. Den kom ganska exakt 1982. Till attbörja med var den välgörande. Vi var tidigare intekostnadsmedvetna. Vi lärde oss att rationaliseraoch effektivisera. Om man läser OECD-rapporterser man att experter säger att vi här iSverige har genomfört uniktomfattande rationaliseringar inom vården, bl.a.genom en unik förkortning av medelvårdtiden.Men när detta inte räckte, började försämringar förpatienterna. Jag tvingades att dagligenskicka hem patienter i uppenbart behov avsjukhusvård, till en hemsjukvård som långtifrånalltid fungerade. Jag delar oro försituationen på Radiumhemmet.1983 antog den gällande hälso- ochsjukvårdslagen: bra vård på lika villkor för alla.Samtidigt, , började drain resurser som var förutsättningen för lagensförverkligande. Det gjordes i stor politisk enighet.Låt oss titta på historien. har vårriksdag dragit in över 34 miljarder från landstingensoch kommunernas årliga resursutrymme, dvs.främst från vården, omsorgen och skolan. IStockholm motsvarar statens indragningar femskattekronor. Under dessa år brandskattadeslandstingens och kommunernas resurser. Jag delarden uppfattningen. Reserverna tömdes.Den gällande hälso- och sjukvårdslagen framstår som ganska förljugen, åtminstone för mig. Omvi inte kan leva upp till den, skall vi avskaffa den.Föregående talare har tagit upp prioriteringar. Låtmig säga något om situationen , när vi inte harnågra riktlinjer för prioriteringar. Vi har en tillsynes prioriteringslös sjukvård. De endaprioriteringar som görs är demedicinska, eftersom vi inte har några andrariktlinjer. Den ena ytterligheten, som prioriterashögst, är kortvarig vård som leder till full hälsa ochhelst återgång till förvärvsarbete. Den andraytterligheten, som är lägst prioriterad, är långvarigvård som inte kan leda till återgång till full hälsa ochabsolut inte till förvärvsarbete. Detta är denoglamorösa vården av de svårt och långvarigt sjuka,vården av de mycket gamla.Mina vänner, den vården är också viktig. Den ärmycket viktig. Vi skall inte behöva brytas ner ionödan när vi blir svårt och långvarigt sjuka, när viblir mycket gamla och i behov av hjälp för att ta ossfram till toaletten, för att ta en promenad, klä påoss, för att ta oss fram från sängen till en stol.Det är ingen som vill ha den utvecklingen. I varjeopinionsundersökning kommer vården som ettaeller tvåa när det gäller vilka av samhällets insatsersom är de viktigaste. Det är mycket få partier somhade den så högt på sina listor.Varför har det blivit så, trots att vi inte vill det? Vihar intresseorganisationer som slår vakt om allavåra förmåner inom välfärden. Om vi, av nödentvungna, överväger att öka boendekostnaderna,läser man dagen efter i dagstidningar och hör påradio och ser i TV hur mycket kostnaden skall ökaför en barnfamilj som bor i en fyrarumslägenhet.Man får veta hur många pensionärer som skall fågå från sina villor. Vi har en hyresgästförening, envillaägarnas förening, en skattebetalarnas förening,en aktieägarnas förening och vi har facket, som slårvakt om våra förmåner -- så länge vi är friska. Vihar bilägarnas förening. När man skulle införabiltullar i , något som skulle behövas,hotade bilisterna med att bilda ett politiskt parti. Vihar inga biltullar i Stockholm.Det finns inte, och kommer inte att finnas någonintresseorganisation för de svårt och långvarigtsjuka, för de mycket gamla. De kan inte ta sig frånsängen fram till toaletten, och de kan absolut inteta sig fram till ett föreningsmöte. De kan inteorganisera sig och gemensamt försvara sin rätt. Dekan inte anställa någon som påminner oss om delöften som har gett våra gamla. De kaninte påminna oss att staten avkrävde dem världenshögsta skatter och höga avgifter och försäkrade attde inte behövde teckna försäkring i ett privat bolag,som man gjorde i andra länder. De kan inte anställanågon som kan tydliggöra för oss i derasproblem, deras oro för framtiden, deras förnedringnär de ligger hungriga, i kiss och bajs i sina sängar.Det är inte helt ovanligt i dag.Här i uppvaktas vi ständigt, personligen,per telefon, skriftligen av otaligaintresseorganisationer. Jag är djupt imponerad avhur välorganiserat det är. Men de svårt ochlångvarigt sjuka, de mycket gamla, kan inte ochkommer inte att kunna organisera sig, anställaekonomer, ombudsmän och duktigapressekreterare. Det är därför ingen uppvaktar osshär i för att föra deras talan.Men trots att ingen för deras talan är det vårskyldighet, vår heliga skyldighet här i attförsvara deras rättigheter. För vem skall annarsgöra det?Det är de, och inga andra än de, som är de svagastei dag i vårt samhälle. Jag undrar om inte de harstörre rätt än någon annan. Jag tycker inte att vi börställa ut några nya löften till någon grupp förrän vihar levt upp till gamla löften till våragamla.För ett år sedan, före valet, genomfördes enomfattande SIFO-undersökning. av densvenska befolkningen är mycket nöjd med vårdenoch omsorgen om gamla. Mest missnöjda är de somhar kommit i kontakt med omsorgen som patienter,anhöriga eller som personal. De mest kritiska varundersköterskorna, för de är närmast patienten. Ärdet den välfärden vi talar så högt om och som vi villslå vakt om?Det är de som är , och inga andra, sombyggde upp vår välfärd och möjliggjorde alla våraförmåner, som samhället så rikligt och fint erbjudeross. Jag tycker att det är bra att vi har råd med nära40 miljarder till bostadssubventioner och världensstörsta bostadsyta per capita. Jag tycker att det ärunderbart att vi har 18 månaders föräldraledighet.Det är utmärkt att vi har och två dagarslagstadgad semester. Det vore bra om vi kunde hasex veckors semester. Det är bra att vi fortfarandehar nästan full kostnadsersättning vid sjukdom, attkostnaden för sjukskrivning ochförtidspensionering kan öka med 8 miljarder omåret. Jag tycker att det är bra att vi har enarbetsskadeförsäkring som kunde sjudubblas,alltså öka på åtta år.Det är bra att vi har statligt garanterade studielånoch att vi har råd med 23 miljarder till studiecirklar,folkrörelser och idrottsorganisationer. Men jag villpåminna kammaren om de förmåner som våragamla hade. De som är , vilka förmånerhade de när de byggde upp vår välfärd ochmöjliggjorde alla våra förmåner?De hade 48 timmars arbetsvecka. I bästa fall hadede en ledig veckodag. De hade två veckorslagstadgad semester. De äldsta har haft en vecka.Vissa hade sjukersättning, andra hade det inte. Förhela befolkningen motsvarade sjukersättningen igenomsnitt av inkomsten. Det fanns ingabarnbidrag. Det fanns en ganska låg, behovsprövadmoderskapspenning som man fick ansöka om, meninte säkert fick. Det fanns ingen i lag garanteradföräldraledighet och nästan ingabostadssubventioner. Det fanns inga statligtgaranterade studielån.Jag tycker att det är utmärkt att vi har råd med allavåra förmåner, så länge vi är friska.