prot · GF09118 · 1992-05-22 00:00:00 — Jag har åtskilliga gånger idenna kammare tagit upp anhörigvårdsfrågan. Jaghar hävdat, och gör det nu igen, att dennaverksamhet måste synliggöras, värderas ochrespekteras. Det skall inte göras genom en välvilliggest ibland, utan genom att man väger in hela dettaomfattande arbete i den totala äldreomsorgen så attvi får en uppfattning om ifall dessa omfattandeinsatser kan påräknas också . Detkanske behövs en komplettering avtrygghetslagstiftningen eller möjlighet till vissersättning osv. Det finns många tankar kring detta.Åtgärderna behöver inte kosta så mycket pengar,men de är kanske avgörande för om vi skall klaradenna verksamhet i framtiden.Jag hoppas att i översynen ochuppföljningen av äldrereformen inte bortser frånatt anhörigvården är en förutsättning för attäldreomsorgen alls skall fungera. Jag hoppas, herrtalman, att jag får en kommentar till detta av BengtWesterberg.Anf. 14 Socialminister ():Herr talman! Jag är något osäker på vad MyPersson syftar på när hon säger att det sker ennedskärning av platser inom långvården. Det ärsannolikt riktigt att man inom landstingen intekommer att ha lika många färdigbehandladepatienter som ligger . Kanske platser av detslaget försvinner och ställs till förfogande för andraverksamheter inom sjukvården. Men om man medlångvård menar platser på sjukhem och liknandefinns de inga tendenser till att manskär ned, utan verksamheten byggs snarare ut.Att platserna på akutavdelningarna försvinner, dvs.att patienter som är färdigbehandlade inte liggerkvar där, tycker jag är en bra utveckling. Vi harlänge kritiserat det förhållandet att personer somhar varit färdigbehandlade inte har haft någonstansatt ta vägen. Det var motiveringen till detbetalningsansvar som har lagts på kommunerna,och det har lett till mycket goda resultat.Jag fick ett tidningsklipp från ,där man hade gjort en utvärdering av hur ÄDEL-reformen slagit igenom. Man konstaterade att dethade fungerat mycket väl och att kommunernahade varit duktiga på att ta hand om sina äldre.Vart har de tagit vägen? Sannolikt finns de i olikaboendeformer: ålderdomshem, ,gruppbostäder och annat som finns tillgängligt ikommunen. En del har kanske också fått möjlighetatt flytta hem med hemtjänststöd av olika slag.Skälet till att vi inom ramen för Ädelreformenvalde att stimulera framför allt ombyggnad avsjukhem till fler egna rum och utbyggnad avgruppbostäder var naturligtvis att det där fannsakuta bristproblem. Trots att debatten om de egnarummen på sjukhemmen nu pågått under ganskamånga år finns fortfarande flera tiotusentalpersoner som år tvingas leva ihop medandra människor. Det borde vara en självklar rättför äldre människor, precis som det är för de flestaandra, att få ha ett eget rum ifall man önskar det.Ingen skall tvingas till det, men alla skall ha rätt tilldet.På samma sätt är det med gruppbostäderna. Manhar ganska sent uppmärksammat att detta är enutomordentligt bra boendeform, framför allt fördementa. Därför finns det än inte mer än 3 000eller 4 000 tusen platser i gruppbostäder fördementa, medan behovet har uppskattats tillmellan 25 000 och 30 000. Det finns alltså enbetydande brist på platser i gruppbostäder. Det ärskälet till att statsmakterna bestämde sig för av -- den kan blikortare med de nya regler som gäller -- skallstimulera utbyggnaden.Stimulansbidraget omfattar gruppbostäder intebara för dementa, utan också för psykiskt sjuka ochutvecklingsstörda. För dem är detta också en braboendeform. Jag tror därför inte att det är särskiltstor risk för att vi skall förbygga oss på det härområdet. Tvärtom kommer det säkert fortfarandeatt finnas en brist när man har utnyttjat alla destimulansbidrag som är aktuella.Sedan är det också viktigt att understryka att dethär stimulansbidraget är ett tidsbegränsatinvesteringsbidrag. Skall man ge stöd t.ex. tillhemtjänstpersonal handlar det om ettdriftbidrag, och då måste det utgå . Vi har faktiskt haft, och har fortfarande, ettstatligt bidrag till social hemhjälp. Men i denkompletteringsproposition som regeringen nyligenredovisade föreslås att man skall ändra principernaför bidragsgivningen till kommunerna och ta bortde specialdestinerade bidragen, bl.a. till socialhemhjälp, och i stället lägga in dem i den s.k. påsen,dvs. det generella statsbidraget till kommunerna.Hur det kommer att fungera vet vi naturligtvis inteän. Men inom den kommunala sektorn har manbedömt att detta är av värde för att man skall kunnabedriva en effektivare och mer flexibel verksamhet.Samtidigt delar jag My uppfattning attstaten har ett övergripande och yttersta ansvar föratt servicen t.ex. till äldre fungerar. Därför kan vibehöva fundera på om vi på annat sätt skall regleraden här verksamheten. Det som då ligger närmasttill hands är naturligtvis ändringar isocialtjänstlagen, som också antydde.Vi har tidigare diskuterat de planer som finns på attändra socialtjänstlagen när det gällerbarnomsorgen. När det gäller äldreomsorgen hardet visat sig att socialtjänstlagen redan ger ett stödtill enskilda personer som vill besvära sig. Men jagvill inte alls utesluta att ytterligare skärpningar avsocialtjänstlagen kan bli aktuella.Det pågår, som My och kännertill, en översyn av lagstiftningen på det området. Såsmåningom kommer vi att få ett förslag frånsocialtjänstkommittén. Vi utgår ifrån att den ocksåanalyserar de här frågorna, och att detta ligger tillgrund för de förslag som kommittén kan kommamed.Det råder inga delade meningar om det angelägna iatt se till att det finns alternativ och mångfald på dethär området. Huvudansvaret ligger påkommunerna, men självklart kan staten aldrigfrånsäga sig det yttersta ansvaret för att våra äldrekan få åldras på ett värdigt sätt.Anf. 15 MY ():Herr talman! Socialministern säger att jag kanskeär litet fel ute när jag påstår att institutionerna mereller mindre tömts. Jag tror faktiskt inte att jag ärså fel ute. De färdigbehandlade patienterna har vitalat om tidigare i kammaren, men det är faktiskt såi vissa kommuner att långvårdskliniker av olika slagoch sjukhemsplatser dras in därför att man tyckeratt andra former av boende är bättre. Men dettasker innan dessa andra boendeformer är fulltutbyggda eller har fått full service.Dessutom pågår just nu en nedmontering av depsykiatriska specialsjukhusen och de psykiatriskainstitutionerna. Där finns många gamla som ocksåskickas ut till ett boende som inte fungerar för democh där de kanske får bli ensamboende och hamnai vad jag vill kalla andlig misär.Jag tror att man inte får negligera det problemet.Sedan vill jag påstå att ett eget rum i långvården,som det kämpats ofta och länge för, förvisso är bra,men det räcker inte när man inte ens en gång har enplats i den specifika vård man behöver.Jag tycker att det anförde här omanhörigvården är mycket viktigt. Socialministern ärinne på precis samma tankar. Det gavs väl ett visstlöfte om att man kunde få till stånd vissa ändringari socialtjänstlagen. För många gamla, ensamma ochsjuka människor som bor i sitt hem skulle det kunnainnebära litet mera stöd och hjälp.Jag skulle vilja komma in på en något annorlundafrågeställning. Jag oroar mig fortfarande, somsocialministern förstår, för hur kommunernasdåliga ekonomi och den här pengapåsen vi har talatom kommer att slå mot de gamla. Det har sagts häri dag att det är barnen som är de stora förlorarna.Jag tror att de stora förlorarna är de gamla, de sjukaoch de ensamma. Det finns så många, inte minstföräldrar, som för barnens talan, men det finnspraktiskt taget inte någon som för de gamlas talan.De är ofta så gamla och sjuka att de inte självaförmår föra sin talan.Socialministern och jag var båda påsocialtjänststämman och talade. Där framkom atttanken på en barnombudsman var intressant försocialministern. Det har sagts i denna kammare också. Om man kan lägga pengar, tid ochkrafter på att fundera i departementet på enbarnombudsman, är det då inte hög tid attprioritera en ombudsman för de äldre, som behövsän mer?Anf. 16 ():Herr talman! Vi skall inte nu diskuteraÄdelreformen som sådan. Vi kan ha delademeningar om hur viktig och angelägen den var.Effekterna har varit bra i en del kommuner ochmindre bra i andra, beroende på hur man tidigarelöst sina samordningsfrågor.Men det viktiga, som My har belyst på ettbra sätt, är att man i varje läge har ett flexibeltsynsätt, att man inte låser sig för vissa lösningar,utan har sinnet öppet för olika vägar och olika sättatt använda tillgängliga medel.Det handlar inte alls om att vi skall ha ett antalgruppbostäder till förfogande. Det behövs olikaformer av det som kallas för särskilt boende. Mendagens och framför allt framtidens äldreomsorgkommer i stor utsträckning att bygga på att äldremänniskor kan bo kvar i sina egna hem. För att detskall vara möjligt måste vi räkna med högstbetydande insatser från de anhöriga.När jag har ställt frågor om anhörigvården tilltidigare socialministrar har de inte riktigt velat ta ifrågan. Jag har en känsla av att man tror att det ärfråga om att gå tillbaka till det gamlahemmadottersystemet. Men det är sannerligen intedetta jag är ute efter. Det är snarare för att undvikaatt vi hamnar i en beroendesituation av det slagetsom jag vill att man skall räkna med och beakta denhär nödvändiga resursen och se hur man kan ta varapå den på ett sätt som är värdigt också föranhörigvårdarna.Det är möjligt att man kan göra förändringar isocialtjänstlagen. Men jag efterlyser framför allt attregeringen är öppen för att diskutera dessa frågor,att se fakta sådana som de är och att göra det bästamöjliga av det.Överläggningen var härmed avslutad.3 § Svar på interpellation 1991/92:166 omarbetslösa och barnomsorgenAnf. 17 Socialminister ():Herr talman! Många kommuner har regler sominnebär att en arbetslös förälder efter en viss tidförlorar den daghemsplats man haft för sina barn.Detta kan i sin tur leda till att man inte harmöjlighet att acceptera ett erbjudandeom nytt arbete. Därmed anses man inte stå tillarbetsmarknadens förfogande och riskerar attförlora sin arbetslöshetsersättning. Det är motdenna bakgrund frågat mig vadregeringen kan göra för att undanröja denna ondacirkel.Jag delar uppfattning att problemeti de flesta fall borde kunna lösas genom en störregenerositet och en större känslighet för denenskildes speciella situation. Den långsiktigalösningen är naturligtvis att se till att barnomsorgenär så utbyggd att alla som så behöver också skallkunna erbjudas en plats och även få behålla den ibl.a. sådana här speciella situationer.Det är av stor betydelse för föräldrar mennaturligtvis också för barnen. Barnomsorgen ärinte bara barnpassning medan föräldrarnaförvärvsarbetar eller studerar, utan har ett positivtvärde för barnens utveckling. I det perspektivet ärdet än mer orimligt att en förälders arbetslöshet,som kan vara svår nog för familjen, dessutom skalldrabba barnet genom att det mister sin plats pådagis.Genom att avskaffa de faktiska hinder som tidigarefanns för enskilda personer att driva barnomsorghar regeringen tagit ett viktigt steg för att både ökatillgången till platser i daghem och fritidshem ochöka mångfalden.Ett nytt generellt statsbidrag till kommunernainnebär en betydande avreglering av bl.a.barnomsorgsområdet. Detta ger kommunernaökade möjligheter att på ett flexibelt sätt tillgodoseefterfrågan på barnomsorg. Det nyakommunbidragets konstruktion medför emellertidsamtidigt att kommunernas ekonomiska incitamentför att bedriva barnomsorg försvagas. Då det avhänsyn till såväl jämställdheten somsamhällsekonomin är angeläget att fullföljautbyggnaden av barnomsorgen, har jag ikompletteringspropositionen aviserat att till höstenåterkomma till regeringen med förslag om enutvidgad lagreglering av barnomsorgsområdet. Jaganser att en sådan lagreglering är nödvändig ocksåför att säkerställa ekonomiskt stöd till alternativbarnomsorg.Då , som framställt interpellationen,anmält att hon var förhindrad att närvara vidsammanträdet, medgav tredje vice talmannen attRosa Östh fick delta i överläggningen i stället förinterpellanten.Anf. 18 ():Herr talman! Jag tackar socialministern för svaretpå interpellation.Jag vill till att börja med livligt instämma i dengjorda problembeskrivningen. Just nu hör den härfrågan till det som man oftast möter när man träffarmänniskor och diskuterar barnomsorg ocharbetslöshet.Det är en mycket vanlig situation attsmåbarnsföräldrar konfronteras med dettamotsägelsefulla förhållande: För att du skall få ettarbete måste du ha barnomsorg, och för att du skallfå barnomsorg måste du ha ett arbete. Att en sådanregel är svår att förstå och acceptera för denenskilde är lätt att begripa.Vad är anledningen till problemet? Är det bara enfråga om otillräckligt antal barnomsorgsplatser?Nej, det är inte det. Det är i lika hög grad en frågaom vad dessa barnomsorgsplatser kostar.En kommun som befinner sig i ett besvärligtekonomiskt läge har naturligtvis ett intresse av atttillgängliga barnomsorgsplatser utnyttjas av debarn som har det största behovet av tillsyn.Men kommunen har givetvis också ett intresse avatt få avgift inbetald för varje plats. En arbetslösförälder å andra sidan kan vilja ha barnet ibarnomsorg, men klarar det inte även om det skullevara tillåtet på den platsen, helt enkelt därför attfamiljen inte har råd.Det kan också vara så att en förälder som mister sittarbete vill avända den uppkomna situationen till attvara mer med sitt barn, göra saker tillsammans,delta i aktiviteter, osv., men vill ha tryggheten attha tillgång till barnomsorgsplats den dag ettarbetstillfälle yppar sig. Detta förutsätter, som jagser det, att kommunen har en del vakanta platser.Jag påstår alltså att en fullt utbyggd barnomsorgvisserligen är ett viktigt steg, men inte helalösningen på problemet. Det handlar inte bara ombrist på barnomsorgsplatser, utan det handlar ocksåom bristande inkomstmöjlighet för kommunen ochbristande betalningsförmåga för föräldrarna.Jag skulle, herr talman, kunna tänka mig att detfanns en pott arbetsmarknadspengar tillgängliga idet här sammanhanget. Den skulle kunna användasför att bemästra detta just nu så akuta problem. Detskulle kunna leda till att småbarnsföräldrar inteblev diskriminerade på arbetsmarknaden, som mannu i vissa fall anser sig vara. Det skulle också kunnage alla berörda kvinnor -- det handlar nu faktisktoftast om kvinnor -- en bättre chans att ha kontaktmed arbetslivet.Jag är naturligtvis medveten om att det här är enfråga som tangerar arbetsmarknadsdepartementetsansvarsområde -- arbetsmarknadspolitiken -- menden har också en stark social dimension, och denhänger nära ihop med barnomsorgen och BengtWesterbergs ansvarsområde. Jag är därför mycketintresserad av att höra socialministerns synpunkterpå den utvidgning av problemets orsak som jag harframfört och naturligtvis också de tankar till lösningsom jag har framfört.Anf. 19 Socialminister ():Herr talman! Låt mig mycket kort kommenteraRosa Ösths synpunkter. Jag delar naturligtvisuppfattningen att det idealiska är att det finns vissavakanta platser i kommunerna. Har man fullbehovstäckning i kommunen är det rimligt att detockså finns en del vakanta platser, både för attskapa möjlighet för föräldrar att då man plötsligtfår ett jobb och den sociala situationen förändras fåtillgång till en plats, och för att det är en viktigförutsättning för att man skall ha en reell valfrihetmellan olika dagis inom kommunen.Det kan naturligtvis tänkas att betalningsförmåganibland hindrar föräldrar att utnyttja en dagisplats.Nu tror jag inte att det var skälet till att man intefick dagisplats i de fall som har uppmärksammatsoch som var grunden för fråga, utandär sade kommunen att man inte var beredd attställa dagisplats till förfogande för föräldrar somvar arbetslösa. Men i den mån det handlar ombristande betalningsförmåga finns det naturligtvisstarka sociala skäl att ändå bereda de barn som i såfall kan bli aktuella plats på dagis.Om arbetsmarknadsmyndigheterna kan gå in ochbidra till betalning i sådana fall är det alldelesutmärkt. Jag har kanske anledning att ta upp dettamed arbetsmarknadsministern -- jag skall erkännaatt vi inte har diskuterat denna möjlighet.Anf. 20 ():Herr talman! Jag tackar för för att lösa problemen med de härfrågorna. Det är många som menar att det med fulltutbyggd barnomsorg är möjligt att omgående tahand om de barn som söker plats, men så fungerardet ju inte -- det finns alltid en viss kö; det ligger isakens natur. Skall man kunna ta hand om också debarnen förutsätter det, precis som BengtWesterberg sade, att det finns ett antal vakantaplatser.Men jag tror tyvärr inte att det finns anledning atthoppas på att det är så många kommuner som -- och kan hända under överskådlig framtid --anser sig ha råd att ha platser utöver dem som mandirekt behöver.Jag håller med om att den direkta orsaken till UllaTillanders interpellation var just de regler som heltenkelt utesluter att föräldrar har enbarnomsorgsplats för sina barn när de blirarbetslösa. Men jag har stött på också andravarianter av dessa hindrande regler, och det ärdärför som jag har velat vidga perspektivet något.Jag tackar som sagt för att harvisat intresse för att de här frågorna löses, och jagser fram emot det.Överläggningen var härmed avslutad.4 § Svar på interpellation 1991/92:178 omfrivilligt samhällsarbeteAnf. 21 Socialminister ():Herr talman! har frågat mig vilkenform av stöd jag är beredd att ge det frivilligasamhällsarbete som planeras av är att växa.Inledningsvis vill jag instämma med GullanLindblad i att frivilliga insatser från anhöriga, andranärstående och ideella organistioner inomäldreomsorgen är ett viktigt komplement tillkommunens socialtjänst.Vi vet att anhöriga och andra närstående står för enmycket stor del av service och omsorg till äldre ochatt stöd och avlastning behöver utvecklas för dessagrupper.Också ideella organisationer sompensionärsföreningarna, Röda korset m.fl. står fören mängd aktiviteter som besöksgrupper,promenadhjälp, organiserande av frivilligt arbeteför och av pensionärer, dagverksamheter m.m.Att det över huvud taget finns ett mycket stortengagemang från frivilliga organisationer i socialafrågor märktes vid det seminarium kringfrivilligarbete som ordnadeför . Jag blev mycket imponeradöver den stora mängd entusiastiska företrädare förfrivilligarbete som denna dag delgav oss sinaerfarenheter.Riksföreningen åldras är att växa är enriksomfattande kampanj, som skallförsöka utveckla bl.a. frivilliga insatser men somockså har som mål att ändra attityder, så attmänniskors resurser även efter pensioneringen sessom en tillgång och tas tillvara av samhället.Riksföreningen har vid olika tillfällen erhållitekonomiskt stöd för sin verksamhet frånsocialdepartementet.Under senare år har det skett en förskjutning avtyngdpunkten för kommunernas äldreomsorger.Allt fler äldre och vårdkrävande människor har möjlighet att vårdas i det egna hemmet, ochhemtjänstorganisationen måste därför i allt högregrad inriktas mot kvalificerade vård- ochomsorgsuppgifter. Serviceuppgifter som städning,hemhandling, matdistribution, osv. läggs ut påentreprenad, och vissa uppgifter kommer kanske iframtiden att ombesörjas helt i privat regi.För många människor är frivilliga insatser ettviktigt komplement till dem som i första hand denoffentliga sektorn erbjuder. Det är exempelvis interealistiskt att räkna med att hemtjänstpersonalen ilängden skall ha tid att sitta ned och bara prata medäldre människor. Här ser jag en utveckling avfrivillig väntjänst, där yngre pensionärer besökeräldre i hemmet, som en möjlighet att bryta denensamhet och isolering som för många äldre är ettstort problem.Gullan refererar till hur sådana tjänsteroch även mer praktiska tjänster har kunnatförmedlas i de s.k. förmedlingscentralerna enligtnorsk modell. Att utveckla någon form avförmedlingsverksamhet för frivilliga insatser skullejag vilja se prövat också här i . Vi för nudiskussioner med företrädare för RiksföreningenAtt åldras är att växa och angående formerna för stöd sådan försöksverksamhet.Anf. 22 ():Herr talman! Jag ber att få tacka socialministern förett utförligt och, som jag tycker, positivt svar. Jaghar noterat att socialministern även haruttalat sig positivt angåendefrivilligorganisationernas verksamhet på det socialaområdet, och jag är glad över detta.Frivilligt socialt arbete är både önskvärt ochnädvändigt -- för de äldres, de handikappades ochde sjukas skull men också för dem som vill göra eninsats för sina medmänniskor, t.ex. yngrepensionärer som har krafter kvar och vill hjälpaäldre pensionärer. Alla människor behöverbehövas, och i det frivilliga sociala arbetet kan allafå utlopp för det engagemang och den vilja somfinns inom många människor att hjälpa andra. Detär något fint som vårt samhälle faktiskt inte har rådatt undvara.Jag har ställt min interpellation med anledning avkontakter med organisationen åldras är attväxa, men framför allt därför att jag är mycketintresserad av äldrefrågor. Det har glatt mig attlyssna till de tidigare debatterna där interpellanterockså har talat om just vikten av att vi engagerar ossmer för de äldres situation på alla områden isamhället.Det har också talats om barns behov. Jag tillhördem som anser att friska barn med ofta friskaföräldrar, som i varje fall oftast har någon som talarför sig, ändå har det lättare än gamla människor --vi vet att människor i blir väldigtgamla -- som kanske inte har någon anhörig ochsom inte har någon som talar för dem.Socialministern och vi alla här i huset har ett stortansvar att verkligen engagera oss för dem.Jag ser av interpellationssvaret att ansökan från Attåldras är att växa och är underbehandling i . Minförhoppning är givetvis att ansökan om ett bidragför att genomföra ett planerat projekt skallbeviljas. Jag säger detta med gott samvete -- jagbrukar inte stå i kammarens talarstol och yrka påökade anslag, men ett anslag till den härverksamheten skulle vara framför allt humanitärtmen också ekonomiskt lönsamt på andra områden.Jag önskar på det varmaste att socialministern fårframgång i det här arbetet.Socialministerns förutvarande kollega i Norgevisade hur staten med en satsning på 60 milj.kr.under ett par budgetperioder kunde få till stånd enmycket aktiv verksamhet för äldre. I ett hundratalkommuner bedrivs där nu olikaformer av frivillig pensionärsverksamhet, somockså socialministern refererade till. I t.ex.Stavanger förmedlar ett stort äldrecenter olikatjänster till de äldre.I har en del positiva försök gjorts isamarbete mellan och olikakommuner. Det gäller då olika typer av socialverksamhet, inte minst bland de äldre.Jag har bl.a. tagit del av redogörelsen för några avde senare årens försök, t.ex. försökmed s.k. avlösarservice -- för att anknyta till dentidigare debatten om anhörigvårdare. Där ger alltsåpensionärer avlösarservice till anhöriga, som fårdenna hjälp, som föreståndaren för projektet säger, innan de bränner ut sig. Det ärverkligen någonting att ta vara på.Jag har också tagit del av LidingöprojektetGentjänsten. Det är inte minst intressant, därför atten yngre pensionär genom att hjälpa en äldre får enbank med ett visst antal timmar så att han har rättatt få samma hjälp när han själv behöver den. Detär ett slags organiserad grannskapshjälp, enligtmönster från USA.Vi kan se på i , som delvisockså anknyter till den här typen av verksamhet,där man har möjlighet att välja den hjälp och denservice som man själv vill ha.Det är bra att socialministern nu har ambitionen attgå vidare när det gäller att satsa på frivilliga insatserinom det sociala området och pröva t.ex. enförmedlingsversamhet av norsk modell. Min frågablir då slutligen: Är socialministern nu beredd attgöra en rejäl satsning på frivilligverksamhet förpensionärer genom att helt enkelt tillstyrka detanslag som har sökts av föreningen åldras är attväxa tillsammans med ?Jag vill också fråga, även om svaret andas detta: Ärambitionen att generellt fortsätta att stödjafrivilligverksamhet på olika sociala områden, föratt den sociala politiken i skall bli ännubättre? Det behövs många komplement på detområdet.Anf.