prot · GF0992 · 1992-04-06 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1991/92:92Måndagen den 6 aprilKl 12.00--13.561 § Justering av protokollJusterades protokollen för den 30 och 31 mars.2 § Svar på interpellation 1991/92:144 omlivvaktsskyddet till särskilt hotade kvinnorAnf. 1 Justitieminister ():Fru talman! har ställt ett antalfrågor om uppläggningen av denförsöksverksamhet med livvaktsskydd för hotadekvinnor, som aviseras i årets budgetproposition(prop. 1991/92:100 bil. 3).Låt mig till en början som en kort bakgrundredovisa de åtgärder som vidtagits under senare årnär det gäller att skydda kvinnor som utsätts förhot.Lagen (1988:688) om besöksförbud har tillämpats iflera fall. Över 700 personer har ådömtsbesöksförbud. Den genomsnittliga tiden för ettbesöksförbud har legat på ett år.Brottsförebyggande rådet () har utvärderattillämpningen av besöksförbudslagen (BRÅ, PM1989:2). I samband därmed tog BRÅ upp fråganom inte i särskilt allvarliga fall kvinnor temporärtskulle kunna få personskydd genom polis ellerbevakningsföretag. Även olika tekniskahjälpmedel, exempelvis överfallslarm, skullekunna användas för att ge kvinnan visst skydd.Den 1 juli 1991 trädde en ny lag om folkbokföring ikraft (SFS 1991:481). Den innehåller enbestämmelse som syftar till att hindra attuppgifterna i folkbokföringen missbrukas för attsöka rätt på en person i syfte att hota eller på annatsätt förfölja henne. En förföljd person kan erbjudasskydd genom att behålla sin tidigarefolkbokföringsort om han eller hon flyttar från enbostad på grund av förföljelse.Vidare har antagit en ny lag om fingeradepersonuppgifter (SFS 1991:483). Reglerna innebäratt en utsatt person ges möjlighet att efterdomstolsprövning registreras med fingeradepersonuppgifter.Men identitetsbyte är och förblir enligt min meningen nödlösning, eftersom följderna blir mycketingripande för den som väljer att ta en ny identitet.Det handlar ju om att bryta upp från sin socialatillvaro vad gäller arbete, bostad och vänner.Annars är inte identitetsbytet meningsfullt. Det ärnaturligtvis en svår omställning i en redan pressadsituation.Så till livvaktsskyddet. I årets budgetproposition(prop. 1991/92:100, bil. 3 s. 77 och s. 93) harregeringen föreslagit att 10 milj.kr. avpoliväsendets anslag skall avsättas för enförsöksverksamhet med livvaktsskydd för särskilthotade kvinnor. Det sker bl.a. som ett led i attregeringen vill sätta brottsoffren mer i fokus förpolisens uppmärksamhet och omsorg.Marianne säger i sin interpellation attdet vore bättre att den som utövar våld ställs underövervakning och inte offret. Jag har redan den 5november 1991 här i kammaren på frågor avLennart och redovisat minaöverväganden på den punkten. Som jag anförde idet sammahanget anser jag att det självfallet skullevara det mest tilltalande sättet att skydda de utsattakvinnorna. Jag ser det dock som mycket svårt attbereda ett fullgott skydd enbart genom insatser motmännen. Bl.a. föreställer jag mig att det skulle varabetydligt mer resurskrävande utan att för den skullkunna ge fullständig säkerhet.Livvaktsskyddet är inget som påtvingas en kvinna.Det är i princip kvinnan själv som bestämmer omhon vill utnyttja den möjlighet till livvaktsskyddsom polisen kan erbjuda. Hon avgör med andra ordsjälv om tryggheten med ett livvaktsskydd vägertyngre än de nackdelar som skyddet för med sig.Marianne ställer vidare ett antalpreciserade frågor om hur den tilltänktaverksamheten med livvaktsskydd kommer attutformas. Flera av de frågor som MarianneCarlström tar upp gäller dock just sådant som börövervägas och prövas inom ramen för denkommande försöksverksamheten.När det gäller den formella ramen kringförsöksverksamheten är det enligt min meninglämpligt att regeringen uppdrar åt polisen attförbereda och genomföra en försöksverksamhetmed livvaktsskydd för hotade kvinnor, varvid demedel som öronmärkts i budgetpropositionen ställstill berörda myndigheters förfogande. I uppdragetbör också ingå att utvärdera försöksverksamheten.Jag avser att förelägga regeringen ettförslag till ett sådant regeringsuppdrag.Att ett antal kvinnor kommer att erhållalivvaktsskydd inom ramen för enförsöksverksamhet innebär naturligtvis inte attandra hotade kvinnor ställs utan skydd från polisen.Samtliga polismyndigheter i landet är skyldiga attge allmänheten det skydd mot brott som behövs ochsom kan ges inom ramen för de resurser ochbefogenheter som polisen disponerar. Redan i dagsätter polisen in särskilda åtgärder till skydd förhotade kvinnor, bl.a. i form av överfallslarm ochandra tekniska anordningar. Detta skall givetvisfortsätta som tidigare, parallellt medförsöksverksamheten.Anf. 2 ():Fru talman! Jag vill börja med att tacka GunHellsvik för svaret. Jag vill också påpeka att jag intetycker att departementet har kommit så långt medfrågan sedan regeringsdeklarationen ochfrågestunden här i kammaren. Det finnsfortfarande många frågetecken som regeringen intearbetat vidare med eller tycks ha en klaruppfattning om.Huvudfrågorna är: Varför skall kvinnan bevakasoch inte mannen? Hur skall skyddet utformas? Närett besöksförbud enligt nuvarande regler intefungerar vore det naturligare att mannen,förövaren av brottet, bevakas och inte kvinnan.Förslaget om bevakning av kvinnan framstår förmig som djupt integritetskränkande. Skall kvinnanbevakas dygnet runt, även i hemmet och påarbetsplatsen? Hur gör man med eventuella barn,skall de bevakas på dagis och skola? Är det inte --för alla parter -- enklare, billigare, mer effektivt ochframför allt mycket mänskligare att bevakamannen? Vi måste också komma ihåg att det ofta ärbarnen som lider mest i dessa situationer och därförfråga oss vilka åtgärder som är bäst för barnen.Enligt min mening är då det självklara svaret:Bevaka mannen, inte kvinnan och barnen.Vem skall bevaka, polis eller ABAB-vakter? Krävsdet inte specialutbildning för dem som får den svårauppgiften, eller räcker den nuvarande utbildningenverkligen till?Justitieministern säger att livvaktsskyddet inte skallpåtvingas kvinnan. Ja, det är ju bra och ganskasjälvklart, men vad har en hotad kvinna för val omalternativet att mannen skall vaktas inte finns? SomGun påpekar är ett byte av identitetförenat med alltför många svårigheter för att varaett bra alternativ.Kommer att få lägga fram synpunkter påhur försöksverksamheten skall utformas?Jag ställde i min interpellation flera frågor som jaginte har fått svar på. Hur många kvinnor kommeratt omfattas av skyddet? Var skall man ansöka omskydd, hos den lokala polisen eller hosrikspolisstyrelsen?En annan fråga är: Hur fungerar överfallsskyddet ?Till sist: När skall ministern lägga fram ett förslagom bevakning av gärningsmännen? Och när ärministern färdig med direktiven tillförsökverksamheten?Anf. 3 Justitieminister ():Fru talman! Jag kan i och för sig instämma iMarianne önskemål. Vi är helt överensom att det eftersträvade resultatet i varje situationsjälvfallet är att komma åt gärningsmannen. Men vimåste vara realister. Vi skall ha klart för oss att det,enligt uppgift från polisen, fordras minst fempersoner dygnet runt för att övervaka en person -- idet här fallet mannen -- som inte vill bli föremål förövervakning och göra detta utan dennes vetskap.Trots det kan den som övervakas utan störresvårigheter komma undan. Den risk som då uppstårär att den hotade kvinnan söks upp och trakasserasutan att polisen hinner med. Har däremot kvinnanett livvaktsskydd som hon själv begärt ligger det isakens natur att skyddet blir effektivare, eftersomhon då samarbetar med sina skyddspersoner.Vad gäller det formella beslutet pågår nu inomjustitiedepartementet ett intensivt arbete medkontakter ut i polisverksamheten. Avsikten är att vinågon av skall fatta detformella beslutet.Anf. 4 ():Fru talman! För vissa kvinnor kan man säkert tyckaatt detta är en bra utväg ur en svår situation. Menom kvinnan skall ha en verklig valfrihet måste detändå finnas ett alternativ, och jag tror då att ettbesöksförbud, kombinerat med vakt för det mänsom inte följer förbudet utan fortsätter sin hotandeverksamhet, är en bra lösning. Jag har svårt attförstå att den lösningen inte skulle ge ett fullgottskydd eller att den skulle vara mer resurskrävande.Justitieministern säger att det behövs fem personerför att bevaka mannen, men krävs det inte likamånga för att bevaka kvinnan, speciellt om hon harbarn, som naturligtvis också behöver skydd? Någrakonkreta bevis på motsatsen har jujustitieministern inte framfört. Det handlar om attvakta antingen en man eller en kvinna plus ett ellerflera barn.Vi har ju dessutom som tradition att det ärbrottslingen som skall straffas och inte att dendrabbade skall bevakas. Brottsoffret skall också fåstöd och hjälp. Om de hotade kvinnorna skall hamöjlighet till ett normalt liv tror jag att det är ettalternativ att båda dessa möjligheter finns.Anf. 5 Justitieminister ():Fru talman! frågade tidigareom larm. Detta är en påbörjad verksamhet,som håller på att byggas upp, och där larmenkopplas till polisen. Någon närmare erfarenhet avdenna verksamhet kan vi inte ha, eftersom den intehar förekommit i verkligheten förrän nu.När det gäller besöksförbud har vi regler som i stortsett fungerar, men vi behöver komplement. Det ärmin fasta övertygelse att livvaktsskydd för kvinnori det här sammanhanget kommer att upplevas somnågot positivt av åtskilliga kvinnor, även om det ioch för sig kommer att ha en mycket begränsadomfattning. Jag lever inte i en isolerad värld, utanjag både tar och får kontakter på en mängd olikahåll, och jag är väl medveten om att åtskilligakvinnor ser detta som en positiv möjlighet.Anf. 6 ():Fru talman! Som jag sade tror också jag att dettakan vara en positiv möjlighet. Men redan i debattenhär i kammaren antydde jujustitieministern att det skulle vara möjligt attkomma med ett förslag om att bevaka de män somhotar kvinnorna. Om vi kan få till stånd enkombination av båda dessa åtgärder tror jag att vihar kommit mycket långt i vår strävan att hjälpa dekvinnor som lever undermycket svåra hot.Anf. 7 Justitieminister ():Fru talman! Som jag sade i mitt första inlägg finnsdet en viktig skillnad mellan möjligheterna attskapa säkerhet då man har livvakt för den förföljdakvinnan och då man förföljer den förföljandemannen. Skillnaden ligger i att mannen inte vill habevakningen, och det är i stort sett omöjligt att heltgardera sig mot hans möjligheter att slippa ur nätet.Därmed blir då skyddet för kvinnan begränsat.Överläggningen var härmed avslutad.3 § Svar på interpellation 1991/92:148 omvåldsbrottslighetenAnf. 8 Justitieminister ():Fru talman! Per Stenmarck har frågat mig om jagavser att föreslå straffskärpningar i föratt våldsbrottslingar i fortsättningen skall dömas tillstraff som står i rimlig proportion till det begångnabrottet.Bakgrunden till frågan är den debatt som vi haftunder senare tid i anslutning till flerauppmärksammade domar där många förvånats ochupprörts över att de misstänkta frikänts eller fåttvad man uppfattat som alltför låga straff.Låt mig först säga att jag som justitieminister inteavser att delta i någon debatt om domstolarnastillämpning av gällande rätt i enskilda fall. Det ärinte uttryck för någon motvilja mot att det förs enfri och öppen debatt även kring dessa frågor.Tvärtom tror jag att det för en livskraftig demokratiär väsentligt, för att inte säga nödvändigt, att ävendomstolarnas rättstillämpning utsätts för en kritiskgranskning. Och detta skall inte bara ske i juridiskatidskrifter och facklitteratur utan också i denallmänna debatten. Men som justitieminister skalljag inte kritisera domstolarna för deras sätt atttillämpa lag utan visa respekt för dengrundläggande funktionsfördelning mellan olikadelar av statsmakten som vår konstitution byggerpå.Vad jag nu sagt betyder inte att jag inte kan ellervill delta i den rättspolitiska debatten. Det ärtvärtom en självklar skyldighet för enjustitieminister att fortlöpande följa och värderahur vår lagstiftning tillämpas och fungerar. Mendetta skall inte ske i syfte att dirigera våradomstolar utan för att ge underlag för att regeringoch riksdag skall kunna sköta sina uppgifter pådetta område -- nämligen att initiera och besluta omny lagstiftning.Per Stenmarcks fråga tar sikte på påföljderna förvåldsbrott. I interpellationen berör han emellertidockså de krav som domstolarna ställer för att överhuvud taget komma fram till en fällande dom. Hansäger bl.a. att många människor blivitutomordentligt upprörda över att läsa om hur desom gjort sig skyldiga till grova brott går heltstraffria.Jag utgår från att Per Stenmarck inte anser att visom lagstiftare bör överväga någon generellsänkning av beviskraven i brottmål. Hur dessa kravbör tolkas i olika situationer är och bör varaföremål för diskussion mellan bl.a. dem sommedverkar i rättsväsendets hantering av brottmål.Däremot tror jag att det är viktigt att vi som haransvar för lagstiftningen klart och otvetydigtdeklarerar att det inte kommer på fråga att genomlagstiftning göra avsteg från principerna attåklagaren har bevisbördan i brottmål och attfällande dom kräver full bevisning.Vad Per Stenmarck avser antar jag i stället ärsituationer av det slag som förelåg i det s.k.Lindomefallet där de två enda tänkbaragärningsmännnen skyller på varandra och på grundav bristen på övrig bevisning därigenom bägge gårfria. Detta är en svår och komplicerad fråga. Det ärangeläget att vi ägnar den närmare övervägandenför att se om det är möjligt att finna en lösning somgör att vi kan undvika stötande resultat utan attgöra avsteg från de krav på rättssäkerhet som vimåste upprätthålla även i sådana fall. Jag har ocksåredan tidigare redovisat både här i och ien tidningsartikel att det inom departementet harinletts ett arbete på det här området.Låt mig därefter gå över till frågan om påföljdernaför våldsbrott.Jag kan försäkra Per Stenmarck att hela regeringenser utomordentligt allvarligt på våldsbrottsligheten.Redan i regeringsförklaringen och senare ibudgetpropositionen har också regeringenframhållit att våldsbrottsligheten skall prioriterassärskilt i brottsbekämpningen. Som Per Stenmarckvet har också samtliga nuvarande regeringspartierunder varit starkt kritiska till olika inslag iden tidigare regeringens kriminalpolitik.Detta får dock inte leda till att vi släpper kraven påobjektivitet och saklighet när vi diskuterar hur viskall komma till rätta med de olika brister som nufinns och hur vi på bästa sätt kan utnyttja deresurser som kan göras tillgängliga för att brytautvecklingen mot fler och grövre brott. Det är dåockså viktigt att beakta förändringar som gått i enpositiv riktning. Och allt är faktiskt inte så mörkt pådet område som Per Stenmarck tar upp som manskulle kunna tro när man följer massmediadebattenoch läser hans interpellation.Låt mig börja med domstolarnas straffmätning. PerStenmarck hänvisar i sin interpellation till attåklagare skulle ha uttalat att domstolarna när detgäller våldsbrott numera nästan regelmässigtutdömer straff i straffskalans nedre skikt. Blandjurister är det också välkänt att vi i har entradition av att straffmätningen ligger i nedre delenav strafflatituden. Om man tar del av statistiken såtalar dock den, även om den tolkas medförsiktighet, för att vi haft enutveckling i höjande riktning.Mellan åren 1985 och 1990 ökade dengenomsnittliga strafftiden för brottsbalksbrott från6,2 . Och det är faktiskt inte så attden ökningen huvudsakligen skulle ligga påegendomsbrott eller andra ekonomiska brott. Närdet gäller tredje kapitel om brott motliv och hälsa, som Per Stenmarck särskilt hänvisartill, ökade genomsnittstiden från 6,0 till 7,1månader. När det gäller sexualbrotten var ökningenännu större eller 2,7 månader.Det kan också sägas att den här utvecklingen harstöd i lagstiftning som genomförts under senare år.Jag tänker då bl.a. på den vidgning av kriteriernaför grov misshandel som trädde 1988 menkanske främst på de nya bestämmelserna omstraffmätning och påföljdsval som trädde i kraft den1 januari år 1989.Grundtanken bakom reformen kan sägasvara att påföljdsbestämningen i första hand skallske med utgångspunkt från hur allvarligt självabrottet är. På ett helt annat sätt än i tidigarelagstiftning betonas i de nya reglerna dengrundläggande betydelsen av proportionalitetmellan brott och straff. I förarbetena anges ocksåett ökat underlag för en mer differentieradstraffmätning som en av huvudpunkterna i den nyalagstiftningen. Detta tar sig bl.a. uttryck i de nyareglerna om tillämplig straffskala vid flerfaldigbrottslighet som bl.a. innebär att möjligheten attöverskrida straffmaximum i vissa sådana fall ökatsfrån maximalt till . De nyastraffmätningsreglerna, med bl.a. en särskildparagraf om försvårande omständigheter, börockså ses mot den bakgrunden. I förarbetenaframhålls också värdet av att försvårandeomständigheter återspeglas i straffmätningen.Jag vill även peka på ytterligare ett inslag ireformen . I förarbetena framhålls attallmänpreventiva intressen måste kunna beaktasvid bedömningen av den generella straffnivån ellerdet allmänna straffvärdet och att en förändraddomstolspraxis därför kan vara motiverad bl.a. omen viss typ av brottslighet blivit mer utbredd ellerantagit mer elakartade former.Efter den nya lagstiftningen har också högstadomstolen mot bakgrund av dessa uttalandenmeddelat bl.a. två domar som gäller vissa former avrån, en dom om misshandel med sparkar och en omolaga vapeninnehav som samtliga innebär en skärptpåföljdspraxis i förhållande till vad som tidigaretillämpats.Även om det således finns tecken på attstraffmätningen är på väg att bli mer differentieradinnebär det inte att jag menar att vi kan slå oss tillro i någon falsk föreställning om att allt ändå stårganska väl till. Tvärtom finns det, som jag redanantytt, en rad brister inom kriminalpolitiken somdet är angeläget att vi kommer till rätta med.Många av dessa gäller andra områden änpåföljderna och deras utformning. Jag tänker härexempelvis på polisens och rättsväsendetseffektivitet samt brottsoffrens ställning. Även ombehovet av reformer på dessa områden måste vägasin också när man diskuterar tänkbara förändringarsom rör påföljerna skall jag här begränsa mig tilljust påföljderna.När vi diskuterar straffnivån är det självklart att viäven måste ta med i bedömningen vad ett visststraff innebär när det gäller faktisktfrihetsberövande. Regeringens uppfattning är attden mest angelägna frågan påpåföljdsområdet är att avskaffa den obligatoriskahalvtidsfrigivningen. Den ordningen är helt enkeltinte acceptabel.Regeringens förslag innebär i huvudsak enåtergång -- med en skärpning på ett par punkter --till den ordning som gällde före halvtidsreformen år1983. Det innebär att de flesta intagna inte kommeratt kunna friges innan de avtjänat två tredjedelar avstrafftiden. Den nuvarande rätten till villkorligfrigivning ersätts också med en möjlighet tillfrigivning som i princip förutsätter en prövning ivarje enskilt fall.Jag lämnade också en redovisning tillriksdagen i de här frågorna.Per Stenmarck frågar särskilt om jag avser attföreslå några direkta straffskärpningar ibrottsbalken. Jag vill i den delen påpeka atthöjningar av straffmaximum i allmänhet har enmindre betydelse än man normalt föreställer sigeftersom straffskalorna redan nu i allmänhetlämnar ett betydande utrymme för stränga straff.Självfallet är det dock viktigt att straffskalornaåterspeglar lagstiftarens värdering av olika brott.Utifrån de utgångspunkterna arbetar vi också nuinom med en genomgång avolika straffskalor. Det är min förhoppning att viskall kunna presentera ett förslag redan undervåren. Vad det kommer att innehålla i detalj är jagännu inte beredd att redovisa. Att förslaget bl.a.kan komma att omfatta straffskärpningar är dockhelt klart.Vad som kanske är ännu viktigare är dock fråganom en differentierad straffmätning som jag tidigareberört. Här finns det anledning att noga följautvecklingen i praxis. Om det skulle visa sig attskillnader i straffvärde inte får ett rimligtgenomslag i straffmätningspraxis kan det ocksåfinnas anledning att överväga en annorlundautformning av straffskalornas konstruktion i syfteatt främja en mer differentierad straffmätning.Låt mig avslutningsvis säga att både jag och andravid olika tillfällen betonat vikten av att de påföljdersom följer på brott uppfattas som rimliga ochrättvisa av folk i allmänhet. Det arbete som nupågår i departementet syftar också till attåstadkomma en sådan ordning. Detta är emellertidingen enkel och okomplicerad fråga. Det är oftasvårt att veta vad allmänheten egentligen tycker.Det är inte säkert att den i sådana fall somkritiserats i den allmänna debatten skulle bedömasaken annorlunda än domstolen om den hade fullkännedom om alla delar av den ofta kompliceradeverklighet som domstolen skall bedöma.Den regering jag företräder har visat och kommeratt visa att vi är beredda att ta till krafttag för attbryta brottsutvecklingen. skall det ståklart att detta kommer att ske under ett striktiakttagande av rättstatliga principer. Någraeftergifter när det gäller kraven på rättsäkerhetkommer inte att göras.Anf. 9 PER STENMARCK (m):Fru talman! Låt mig börja få börja med att tackajustitieministern för det mycket omfattande svaret.Jag finner det positivt med de initiativ somregeringen nu tar på detta område. Att så skall skeframgick redan av regeringsförklaringens ord omatt brottsligheten måste bekämpas med kraft. Idetta sammanhang uttalas också klart attbrottsbekämpningen i ökad utsträckning inriktasmot vålds- och narkotikabrott.Jag tycker att det är utmärkt att justitieministernhar tagit tag i frågan på det sätt som sker. Ytterstgäller det allmänhetens tilltro till det svenskarättsväsendet.Avskaffandet av den obligatoriskahalvtidsfrigivningen är i det sammanhanget ettmycket viktigt steg i rätt riktning. Ett annat är denstörre översynen av de straffrättsliga systemensuppbyggnad och innehåll som kommer att ske. Idenna översyn är den villkorliga frigivningensframtid en huvuduppgift. Ytterligare ett viktigt stegär de skärpningar av bestämmelserna om ringanarkotikabrott som också kommer.Bakgrunden till min interpellation är att vi har konstaterat att ett antalgrova brott har begåtts och att det inträffade harväckt uppmärksamhet över hela landet. Det harrört sig om människor som har blivit hänsynslöstdödade eller utsatta för grovt våld.Vi har kunnat läsa hur de som har gjort sig skyldigatill dessa grova brott antingen har gått helt straffriaeller har fått uppseendeväckande låga straff. Dettahar gjort många människor utomordentligtupprörda. Många anser sig inte längre ha stöd frånden allmänna rättsordningen, som följer av att densom bryter mot lagen också får ett kännbart straff.Allra allvarligast är brott mot människors liv, hälsaoch frihet. Mot dessa brott måste samhälletsreaktion också vara stark. Det är följaktligen ocksåmot dessa brott som man kan finna stränga straff i3 kap. brottsbalken.Domar, som avkunnas av svenska domstolar,förmedlar ett viktigt budskap till allmänheten. Devisar hur domstolarna tolkar och tillämpar lagar.Allmänheten får veta -- genom straffets längd ochrättens domskäl -- hur allvarligt ett brott är.Det är nog odiskutabelt på det viset, att det finns enutbredd uppfattning om att många av dessa domarär alltför milda. Icke minst, vilket justitieministernberör i sitt svar, är det tämligen allmänt omvittnatbland jurister att straffmätningen alltför ofta liggeri den nedre delen av strafflatituden.Det är i huvudsak detta som är anledningen till denfråga som jag har ställt till justitieministern. Det harknappast varit lagstiftarens uppfattning att det skallvara så. Justitieministern hänvisar också till de nyabestämmelser om straffmätning och påföljdsvalsom trädde i kraft 1989.Justitieministern säger två saker med anledning avdetta. Justitieministern kan för det första visa på attdet faktiskt skett en ökning av den genomsnittligastrafftiden. Genomsnittligt sett är ökningen liten.Men ökningen är störst när det gäller de grovavåldsbrotten, brotten mot liv och hälsa. Allra mesthar strafftiden ökat när det gäller sexualbrotten.Det här tror jag är en viktig utveckling.