prot · GF0999 · 1992-04-23 00:00:00 — Det avgörande är kravet påvalfrihet, att småbarnsföräldrar skall ges möjlighetatt välja mellan förvärvsarbete eller arbete i detegna hemmet.För att underlätta ett sådant val har regeringen iregeringsförklaringen slagit fast ''att någon form avvårdnadsersättning skall introduceras undermandatperioden''.Vi vet från flera opinionsundersökningar att en stormajoritet av småbarnsföräldrarna skulle vilja varahemma med sina barn de första två--tre åren om dehade råd med detta. Får de utöver ettvårdnadsbidrag också göra avdrag för kostnader isamband med vården av barn i det egna hemmetökar naturligtvis möjligheterna försmåbarnsföräldrarna att själva vårda sina egnabarn. Det är också en myndighetsförklaring avföräldrarna.Om man menar allvar med verklig valfrihet, varförskall då vissa politiker i förväg klandra denenskildes val? Var och en måste ju kunna göra sittfria val oavsett vad vederbörande politiker har förvärderingar. De som delar oppositionensvärderingar skall naturligtvis ges förutsättningar attgöra sitt personliga val, men de som har andravärderingar skall ha förutsättningar att göra sittannorlunda val. Det är först då man skapar en rejälinnebörd i begreppet valfrihet. Samhället skall varatill för alla, oavsett om man delar Bo Holmbergseller värderingar eller om maninstämmer i de annorlunda önskemål som andramedborgare har gett uttryck för, inte minst i detsenaste valet. Det skall vara såväl praktiskt somekonomiskt möjligt för föräldrarna att välja denomsorgsform som de vet passar de egna barnenbäst.Det är min bestämda uppfattning att den borgerligatrepartimotionen , som bl.a. talarom vårdnadsbidrag och utveckling av alternativ, tillalla delar blir verklighet och att regeringen i den tillhösten aviserade barnomsorgspropositionenfullföljer de nödvändiga familjepolitiskareformerna.Det finns många goda sidor inom vård och omsorg,och vi har till uppgift att värna och vidareutveckladessa. Men, , vi har också enskyldighet att rätta till det som gått snett.Observera att jag pekar på att det finns goda sidoroch att det finns dåliga sidor. Den generaliseringsom oppositionen skyller regeringspartierna för ochsom här gjorde sig till tolk för ärmycket vilseledande och felaktig. Vi understrykervikten av att utveckla det som är bra och rätta tilldet som har gått snett.Operationsköerna och det stora antaletfärdigbehandlade åldringar som ligger kvar påakutsjukhusen är ett par av de största problemen isvensk sjukvård. Dessa förhållanden är inte bra förde gamla. Det är dessutom extremt dyrt, och detblockerar mängder av operationer. Nedläggningenav ålderdomshem och sjukhem måste upphöra ochresurser användas till att få bort köer och patienteri korridorer samt till att åstadkomma tidigautskrivningar.Alla märker och oroas av bristen på institutioner,från och ålderdomshem till sjukhem ochsjukhus. Så har det blivit som en följd avmodeflugan att riva institutionerna. Bo Holmbergborde rimligen vara medveten om den kritik viunder ett flertal år från de borgerliga partiernas sidahar riktat mot den socialdemokratiska politik somfördes tidigare beträffande ålderdomshemmen.Alternativen till institutionerna måste varautvecklade och finnas tillgängliga om enavinstitutionalisering skall vara möjlig attgenomföra. Vi har, som ocksånoterade alldeles , en motsvarande utvecklingför de psykiskt störda. Flera tusen personer haringen bostad att återvända till efter sjukhusvården,och klarar inte av att ge tillräckligtstöd. Vi är ense om att förhållandena är sådana somjag har beskrivit.Det är ingalunda så att personalen bär någon skuldtill vårdkrisen. Det är tvärtom så, att vårdsystemetinte på bästa sätt tar vara på det kunnande, denkreativitet och det ansvarstagande som finns hospersonalen.Rätten att välja är fundamental. Ofta är detpersonliga valet det viktigaste, t.ex. när det gälleratt välja sin egen läkare eller distriktssköterskaeller att kunna påverka valet av hemsamarit. Det ärviktigt att kunna välja någon man kännerförtroende för. Även valet av boende -ochserviceform, som sjukhem, sjukhus,ålderdomshem och gruppboende, är viktigt.Människor skall kunna påverka hela sin livsmiljöoch vårdinriktningen i betydligt större utsträckningän vad som har varit möjligt hittills.Även svårt sjuka och handikappade måste fåbestämma över sin vardag genom att på lika villkorfå välja mellan olika former av service, vård ochboende. Så långt detta är ekonomiskt och praktisktmöjligt måste de mest vårdbehövande också fåbehålla ett eget hem i äldrevården -- även sedanman flyttat till institution.För många åldersdementa kan dagvård ellergruppboende vara den idealiska lösningen. Det ärsålunda angeläget att alternativen blir fler och attmöjligheterna till dagvård och gruppboende ökar.Alternativ äldreomsorg och äldrevård somuppfyller rimliga kvalitetskrav skall ges rätt tillsamma stöd från det allmänna som motsvarandeoffentligt bedrivna verksamhet.Utgångspunkten för vår politik är att ansvaret skallläggas så nära den enskilda människan som möjligt.Vård och omsorg måste kunna bedrivas av mångaolika vårdgivare genom att enskild och offentligverksamhet får komplettera varandra i ettkonkurrensförhållande. Alla huvudmän måste gesmöjlighet att bedriva sin verksamhet på likvärdigaoch rättvisa ekonomiska villkor. Då kan alla godakrafter tas till vara. Patienternas behov ochönskemål fäller avgörandet. Denna mångfald, somvi vill uppnå med vår politik, stimulerar kvalitetenoch valfriheten.Jobben försvinner inte med de förändringar som vivill genomföra, men arbetsuppgifterna kan bli merintressanta och personalen kan också få möjlighetatt välja den arbetsgivare som man önskar arbetahos. I sin tur leder detta till bättre löne- ochanställningsvillkor. Nyföretagande ochnyetablering ger dynamik och utvecklingskraftockså åt vård och omsorg.Det är vår grundläggande uppfattning attinriktningen på socialpolitiken måste vara att skiljamellan finansiering och produktion av socialatjänster. En gemensam och solidarisk finansieringav vård och omsorg behöver inte förenas medoffentliga monopol på produktionen av dessatjänster. Tvärtom bör enskilda och offentligaalternativ få konkurrera på lika ekonomiska villkor.Det är mot den bakgrunden som vi hälsar medtillfredsställelse att regeringen nu omsätter vad somhar sagts i regeringsförklaringen, vilket man hargjort beträffande en rad utredningar, bl.a.utredningen om hälso- och sjukvårdensorganisation och finansiering.Om inte skattemedel, som ensidigt användsför att subventionera offentlig verksamhet,kommer motsvarande verksamhet i offentlig regitill del, blir det nära nog omöjligt för alternativenatt utvecklas. I praktiken innebär gällandestatsbidragsregler på flera områden att det bara ärmänniskor med pengar som kan utnyttja enskildaalternativ.Skall en reell valfrihet skapas måste dessa reglerändras. Det handlar om att anpassa vård ochomsorg till de enskilda individerna och att ge allamöjlighet till trygg och bra vård och omsorg utifrånderas egna, personliga val. Valfrihetsprincipen bördärför skrivas in i såväl socialtjänstlagen som hälso-och sjukvårdslagen.Jag ber, herr talman, med det anförda att få yrkabifall till utskottets hemställan på samtliga punkter.Anf. 4 () replik:Herr talman! Jag skulle vilja säga till min -- och jag antar -- kritik motdebattordningen inte handlar om att utestänganågon från att tala. Men det finns ju enmajoritetsskrivning i betänkandet, som samtliga avde borgerliga partierna står bakom, och då undrarjag varför samtliga skall gå upp och tala för sammavara -- det kanske är ett utslag av valfrihet. Niföreträder ju en regeringspolitik, och den kan ni välta ansvar för en och en -- det är inte nödvändigt attalla gör det. Eller skall bristen på minister ikammaren kompenseras med så många ledamöter?Det kanske är den överenskommelse ni har. Dethandlar naturligtvis inte om att förvägra någon atttala, men vi brukar säga att vi skall vara effektiva iden offentliga förvaltningen. Det här är en del avden.Jag vill beröra det faktum att tog uppbarnomsorgen -- som det väl blir en mer utförligdebatt om . Eftersom jag är så djupt oensemed vill jag säga någonting omdetta. Den valfrihet som ni talar om attvårdnadsersättningen skulle innebära är verkligenen valfrihet med mycket stora begränsningar. Jagvet inte vad ni har kommit överens om beträffandenivån på vårdnadsbidraget. Jag har hört allt från18 . per barn och år. Vemkan leva på det? Vem har möjlighet att finansierasin vardag med de pengarna? Vad gäller kvinnor,måste de i så fall leva tillsammans med män som haren rejäl inkomst.Detta är en hemmafrupeng, eller en ersättning för''vård av frisk man i hemmet'' -- det är en bättrevarubeteckning för vad det här bidraget egentligenhandlar om. Det är någonting som är mycketpopulärt i breda kretsar, inte minst längre ned påkontinenten. Jag tycker att det är fullständigtbarockt. Det är åtskilliga steg tillbaka iutvecklingen, och det skapar inte någon reellvalfrihet.Det är också cyniskt att sätta rätten att välja somdet fundamentala i livet. Den fundamentalarättigheten är väl ändå att kunna leva ett anständigtliv, ett värdigt liv, att vara tillförsäkrad det på olikasätt. Det skall vi hjälpas åt att se till att alla är. OmSten med den här fundamentalavalfriheten menar att människor skall kunna väljaolika lösningar, olika kvaliteter och olika nivåer,ungefär som det , kan jag förstå innebörden. Men säg det då,att det skall vara skillnad i kvalitet och utbud, attskillnaden 1--10, som vi kanske har i ,är för liten och att den skall vara 1--100 eller 1--1 000! Om det är det differentierade samhället somModeraterna vill införa, säg det då klart och tydligt,och tala inte om en allmän valfrihetsrevolution! Detgör man på bekostnad av så många andra grupperi samhället , som alltså får sin frihet ytterligtbegränsad, genom att det inte finns arbete,barnomsorg, osv.Anf. 5 () replik:Herr talman! Beträffande debattordningen, sadeGudrun själv i sitt anförande att honhänvisade till kolleger som skulle komma uppsenare i debatten. Det är samma sak här, dvs. attflera kan tala som företräder samma politik. Är detinte bättre att lyssna till den samstämmighet som viger uttryck för i debatten, analogt med densamstämmighet som finns i betänkandet och somkom till uttryck, som jag sade i mitt anförande, iregeringsförklaringen?När det sedan gäller barnomsorgen vill vi rätta tillden orättvisa som finns . Den som inte fårmöjlighet att utnyttja en plats i den kommunalabarnomsorgen får ju inte del av det statliga stödet,eftersom det lämnas ensidigt. Med denomfördelning vi gör skapar vi förutsättningar föralla former att kunna göra sig gällande och skapardå också den reella förutsättningen för familjernaatt göra sina egna personliga val, utifrån denkunskap som föräldrarna själva har om vad som ärbäst för de egna barnen.Anf. 6 () replik:Herr talman! De kolleger till mig som kommer uppsenare i debatten skall diskutera andra avsnitt idetta betänkande, dvs. sjukvården, aidspolitiken,barnomsorgen, osv. Det avsnitt som den härdebatten handlar om är ju de allmänna politiskariktlinjerna och de stora dragen. Det var där somjag menade att det verkar obehövligt att så mångaskall säga samma sak -- vilket jag antar att ni skallgöra.Att rätta till de orättvisor som finns är enmycket hedervärd ambition, men det gör manbevisligen inte genom att införa ett vårdnadsbidrag.Den största orättvisan är att det inte finnsbarnomsorg till alla som uppenbarligen vill ha det,att man har begränsat tillgängligheten ibarnomsorgen så till den milda grad, genom attminska öppettiderna, genom att försämrakvaliteten och genom att drastiskt öka avgifterna.Vem skall finansiera vårdnadsbidraget? På vemsbekostnad införs det? Jo, det har förts diskussionerom föräldraförsäkring, höjda avgifter, osv. Det ärväl inte att öka utbudet. Man kan inte få någonvalfrihet förrän alla som vill ha barnomsorg ocksåkan tillförsäkras det, med en god kvalitet och till enrimlig kostnad. Då först kan man börja diskuteranågot annat. Om det skall vara en reell valfrihet förmänniskor att stanna hemma med sina barn,måste det vara med en lön att leva på, StenSvensson, annars är det ingen reell valfrihet. Vemskall betala det?Dessutom är den kommunala barnomsorgensamhällsekonomiskt lönsam; den går runt av sigsjälv. Det har utredning efter utredning visat.T.o.m. den folkpartistiske socialministerninstämmer numera i detta.Anf. 7 () replik:Herr talman! De allmänna riktlinjerna täcker juhela det socialpolitiska fältet. Det går inte att medett enda anförande täcka alla detaljer på detområdet, utan det kan vara rimligt att man delarupp det. När vi hade överläggningar internt inomsocialutskottet var vi faktiskt överens om att vi i denhär delen kunde tänka oss att samtliga partierdeltog. Jag vill bara påminna om att det vid dentidpunkten inte restes några invändningar vare sigfrån eller från Bo Holmbergssida.När det gäller barnomsorgen är det viktigt att manskapar sådana förutsättningar att olika alternativkan utvecklas. Då ökar också utbudet. Sedan är detupp till föräldrarna att avgöra vilka som skall fåbetjäna dem och ge dem service. De som har godkvalitet och ger bra service får också många kunder.De som inte lever upp till detta får inte någrakunder. Så kommer det att fungera.Men vi har inte den situationen , med denmonopolställning som finns för den kommunalabarnomsorgen. De olika utbuden får inte möjlighetatt bli jämförda med varandra på rättvisa och likavillkor. Föräldrarna får då inte möjlighet att väljaden form som de själva allra helst vill ha.Jag kan förstå att med sinavärderingar tycker att föräldrarna bara skall väljaen viss form, som tycker är vettig.Men det finns människor med helt andravärderingar som säkert kommer att bli nöjda medatt kunna göra ett annat val, eftersom de har heltandra värderingar av vad som är bäst för de egnabarnen.Andre vice talmannen anmälde att GudrunSchyman anhållit att till protokollet få antecknat atthon inte ägde rätt till ytterligare replik.Anf. 8 BO () replik:Herr talman! tillskriversocialdemokratin och svensk lagstiftninguppfattningen, att barnen är så viktiga attföräldrarna inte kan ta ansvar för barnuppfostran.Det tycker jag gränsar till oförskämdhet, både motsvensk lagstiftning och mot socialdemokratin.Svensk lagstiftning lägger ansvaret för barnensuppfostran på föräldrarna. Socialdemokratin harvarit med och drivit fram den lagstiftningen.Sten sade att regeringen talar med entunga. Jag ställde i en interpellationsdebattföljande fråga till socialministern: att man skall fullfölja finansplanensnedskärningar gentemot kommuner och landstingefter 1993? svarade: Jag har inteden uppfattningen.Eftersom regeringen har en uppfattning ifinansplanen och socialministern här i kammarenhar sagt någonting annat vill jag nu fråga StenSvensson: Vad gäller? Vad säger den gemensammatungan, vad är det gemensamma budskapet? Ochvad anser själv?Jag vill vidare illustrera den förenklade valfrihetsom vill införa -- att ställa individermot kollektivet. Det är en konstlad motsättning.Historien har lärt oss att den enskildes valfrihetaldrig kan ställas mot det gemensamma bästa -- detär fråga om en avvägning.Nu inför ett husläkarsystem iStockholm. har stockholmarna haftmöjlighet att gå till vilken vårdcentral de vill elleråka direkt till sjukhuset om de vill. Med det nyahusläkarsystemet måste de gå till det område därhusläkaren är och får inte åka till ett sjukhus. Vadanser om den typen avinskränkningar i valfriheten?SCB har gjort en undersökning, och den bekräftarinte att majoriteten av kvinnorna vill vara hemma,som säger. ville vara ute ocharbeta.Jag tror att många svenska kvinnor i valrörelsenuppfattade budskapet från framför alltModeraterna, och kds så, att man skulle hade pengar i form av statsbidrag och skatt somkommuner och landsting betalar till barnomsorg,och sedan skulle man som grädde på moset få ettvårdnadsbidrag.Nu vet vi inte vad som kommer ut av de olikavaltalen; vi har ju ännu inte sett något förslag. Meninte tror jag att kvinnorna tänkte sig att man skullenorpa från det befintliga systemet.Anf. 9 () replik:Herr talman! Som svar kan jag hänvisa till att deborgerliga regeringspartierna bekräftadesin ståndpunkt i den frågan när man här ikammaren enhälligt röstade för den finansplan somden borgerliga regeringen har lagt fram.Det är nödvändigt att den ekonomiska politikenfullföljs, så att vi får förutsättningar att skapatillväxt i ekonomin. Det är endast genom denuppläggningen som vi får möjligheter att klara destora åtaganden som ligger framför oss, exempelvisinom äldrevården. Vi vet att antalet äldre kommeratt öka mycket kraftigt, särskilt i grupperna över 80år. Det kommer att kräva resurser som intefinns. De måste skapas med en ekonomisk politiksom ger tillväxt i ekonomin, och då måste finans-och skattepolitiken läggas om, så att näringslivet,som skall producera nya resurser och bära upp ochförsörja den offentliga verksamheten, fårförutsättningar att klara sin uppgift. Alternativet äratt investeringarna kommer att ske utomlands. Dåökar arbetslösheten här hemma ännu mer.Vad är det för fel, , på denuppfattning som vi ger uttryck för och som går ut påatt de människor som vill välja en viss form av ettsocialt utbud -- det behöver inte gälla enbartbarnomsorg; det kan gälla också hälso- ochsjukvård och äldreomsorg -- också skall få göra det?Varför skall man inte kunna få välja det man självvill ha?Bo Holmberg säger att då kanske man gör ett dåligtval. Men den bedömningen får vi lov att överlåtatill individerna att själva göra och ta ansvar för. Harman efter lugn och samvetsgrann prövning kommitfram till vad man anser vara det bästa för de egnabarnen -- varför skall man då inte kunna få väljaden barnomsorgsformen?Sedan får valen visa hur mycket som bör kunna tasfram på utbudssidan. Där kan man kanske inte inågon större utsträckning luta sig mot någonstatistik, utan det är efterfrågan som avgör det.Finns det ingen efterfrågan kommer det inte helleratt vara möjligt för de olika alternativen att finnaskvar.Sedan har vi i vårt land självstyrelse, ibåde kommuner och landsting. De har möjligheteratt göra sina egna prioriteringar. Med denomläggning av statsbidragsreglerna som kommeratt ingå i KEK-förslaget, som läggs fram i sambandmed kompletteringspropositionen, får de störreförutsättningar att göra sina egna val. Sedan är detnaturligtvis viktigt att vi strävar efter att säkrakvaliteten.Anf. 10 BO () replik:Herr talman! Jag kan inte uppfatta på annat sätt än så, att han har en annanuppfattning än landets socialminister om hur manskall hantera ekonomin gentemot våra kommuneroch landsting. Jag uppfattar så, attfinansplanens riktlinjer skall gälla, och dem togBengt avstånd från när det gällde 1994och 1995. Klarare än så kan väl inte budskapet omatt ni talar med en tunga vederläggas.Låt mig sedan gratulera ochmoderaterna till framgångar . Jag tycker attdet är ni som har haft taktpinnen. Ni har bestämtmarschriktningen, ni har bestämt tonläget. Jag villbeklaga solidariteten om detta skall fortsätta. Skallman genomföra finansplanen med dess jättestoraförändringar är det ungefär som att skicka fram denskånska brigaden mot solidariteten och dem sombäst behöver samhället. Vi får se hur det blir på denpunkten.Det är märkligt, , att ni talar omavmonopolisering när det gäller demokratin. Attfolk går och röstar i ett demokratiskt system kallarni för monopol! Det tror jag att ni gör för att beredamarken för privatiseringar.Samma sak är det när ni talar om kris. Jag anser inteatt vi har någon sjukvårdskris i . Ni talar omdet för att bereda marken för privatiseringar. Jagundrar vilket som egentligen är för välfärd, eftersom inte duger.Vilket land är er förebild?Anf. 11 () replik:Herr talman! Det finns ingen kris, säger . Men alldeles hörde vi BoHolmberg i sitt anförande tala om de psykisktstörda. Jag har samma uppfattning. Vi har i vårutredning lyft på de olika stenarna och sett vad somfinns därunder: stora brister som vi måste rätta till,stora problem som vi måste lösa.Det finns problem också inom äldreomsorgen, detfinns problem inom hälso- och sjukvården. Jagundrar vad de enskilda människor som upplever dehär problemen tänker och tycker om dengeneralisering som gjorde i sinreplik, då han sade att det inte finns sådanaproblem.Jag har i mitt anförande noga understrukit att våravälfärdssystem har många goda sidor som vi skallvärna. Vi skall vidareutveckla och förbättrasystemen. Men vi är skyldiga att rätta till det somhar gått snett -- vi skall göra både/och. Det ärinriktningen på vår politik, som skall leda till att viskapar förutsättningar för fler att vara med och geservice och öka utbudet, att vi skaparförutsättningar för en ökad valfrihet, så attmänniskorna själva kan få välja det de innerst innehelst vill ha när det gäller vård och omsorg.Anf. 12 ():Herr talman! Först vill jag instämma i vad StenSvensson har sagt, nämligen att vi har gjort upp omen debattordning som innebär att alla partier skallfå delta i diskussionen. Jag tycker att det är nästangenant att höra och synpunkten att de övriga borgerligapartierna inte skulle få delta i den endageneraldebatt vi har om socialpolitikens mål ochinriktning. Det är inte värdigt ett demokratisktsamhälle.Människans åldrar och livets skiften har alltidinneburit förändringar och växlingar. Födelse,barndom, ungdom, vuxenliv, ålderdom och dödutgör stegen på livets trappa. Därför blir livsloppetssociala utmaningar en del av det politiskabeslutsfattandet, något som till stor del omfattas avförslag och åtgärder som rör just socialutskottetsarbetsområde och det betänkande som vi i dagbehandlar.Vi är många som i skilda sammanhang sett olikavarianter av gamla målningar och broderier somföreställer ålderstrappan. kan vi betraktadenna ålderstrappa som en idealiserad bild av detgoda livet i det gamla bondesamhället. Vi vet dockalltför väl att det var få som nådde exempelvis livetshöjdpunkt och att ännu färre levdetill hundraårsdagen. är det inte alltför sällsynt.Vi känner också alltför väl till de slitsamma villkorsom människorna, särskilt kvinnorna, hade attbrottas med förr -- stora barnkullar och högbarnadödlighet. De gamla hade sin plats påundantaget -- i bästa fall med fri vedbrand. Vad detär vet . Det är inte alltför längesedan -- visst minns vi?Dock finns det många som önskar se livet insatt idessa föreställningsramar -- ålderstrappans meridealiserade bild med livet indelat i födelse,barnaår, ungdomsår med skola, familjebildning,förvärvsarbete samt pensionering med åldrandefram till döden, som ett självklart och inrutatmönster.Vårt samhälles institutioner -- skolan,barnomsorgen, arbetslivets organisering -- fungerari huvudsak också utifrån samma föreställning.Gränserna i dagens moderna samhälle är dock merflytande . Och alla ställer vi krav påsamhällets institutioner för våra enskilda behov vidolika tidpunkter i vårt liv. Det mesta skall räcka tillallt. Men frågorna hopar sig inför kraven: Hurmycket kan vi påverka vårt eget livsprojekt, ochhur mycket är vi beredda att ställa upp solidarisktför varandra?Hur våra liv gestaltas bestämmer vi själva somenskilda och självständiga individer, anser jag.Politiska beslut och offentliga åtgärder kan aldrigge livet mening eller innehåll. De utgör däremotviktiga villkor för att vi som individer kan växa ochutvecklas -- villkor som just uppstår genompolitiska avgöranden.Därför är de grundvärderingar som genomsyrar degemensamma insatser som formas i politiskaförsamlingar -- t.ex. här i , eller -- av stor betydelse för den enskildeindividens möjligheter att forma sitt eget liv. ''Staten måste ha det yttersta ansvaret för att allamedborgare ges en grundläggande trygghet vidarbetslöshet, sjukdom, ålderdom och handikapp. ''Detta har regeringen slagit fast i sin deklaration vidmaktskiftet .