prot · GF09118 · 1992-05-22 00:00:00 — Men likväl måste denregering vi hade som satt tapå sig en stor del av ansvaret för att det har blivit enekonomisk stagnation och att vi nu tvingas till enhel del smärtsamma ekonomisk-politiska åtgärderför att få ordning på den svenska ekonomin.Grunden skall naturligtvis vara den generellavälfärdspolitiken. För att kunna hävda dengenerella välfärdspolitiken och få ordning påekonomin tvingas vi till en del ingrepp i självavälfärdssystemet. Därom tror jag inte att det rådernågon oenighet. Också den socialdemokratiskaregeringen insåg -- åtminstone mot slutet av sinämbetsperiod -- att det var nödvändigt med vissaingrepp i t.ex. sjukförsäkringen, och även en delandra åtgärder genomfördes. Då inleddes enpolitik av reformering av dessa system, som visedan har fortsatt -- fast med betydligt större kraftän vad Socialdemokraterna förmådde visa.Maj-Inger säger, att när det råder brist påresurser måste det ske prioriteringar. Ja, det är justvad detta handlar om. Det är därför att det råderbrist på resurser som vi har prioriterat de mestutsatta grupperna och barnen. Vi har just därförinriktat våra åtgärder på t.ex. barn med handikapp.Pengarna läggs på dem. Trots att det är kärva tiderkommer vi att genomföra en storhandikappreform. Men det handlar naturligtvisinte bara om barn. Det finns också andra utsattagrupper, t.ex. pensionärer med låga inkomster ochen del andra grupper som vi också tycker att det ärviktigt att ta hänsyn till i det kärva läge som nuråder.Ewa Hedkvist frågade ombarnombudsmannen. I mitt svar redovisade jag hurjag ser på den frågan. Jag tycker att tanken, somframför allt har framförts från Rädda barnens sida,att låta barnombudsmannen bevaka att FN:sbarnkonvention efterlevs i , är ett intressantuppslag. Vi håller nu på att gå igenom desynpunkter vi har fått under remissbehandlingen,och vi skall återkomma med enproposition till . De synpunkter som EwaHedkvist här framför finns naturligtvismed i bilden när vi funderar på hurbarnombudsmannaämbetet skall utformas.Det har vidare sagts att de förslag vi har lagt framnär det gäller barnomsorg och skola -- jag förmodaratt det framför allt har avsett förslagen att släppafram enskilda alternativ på dessa områden -- skullemissgynna barnen. Det är för mig en alldelesobegriplig ståndpunkt. De erfarenheter som finnsav enskilda alternativ på dessa områden ärutomordentligt positiva. Jag tror inte att det går atthävda att något barn som har gått i Waldorfskolaeller Montessoriskola, föräldrakooperativt dagiseller dagis som har drivits på annat sätt i enskildform har farit illa av det. Vi har öppnat störremöjligheter för enskilda initiativ än vad som hittillshar funnits. Det är fel att stänga ute en hel del av dealternativ som skulle kunna stå till buds. Det är förmig en helt främmande tanke att barn skulle farailla av sådant. I själva verket är mångfald och störrefrihet något som gynnar barnen. Det är därför vihar lagt fram dessa förslag -- inte för att vi vill barnilla, utan för att vi vill barn väl. Det borde EwaHedkvist kunna förstå.Vidare ställde en fråga om denlagstiftning om barnomsorg som tidigarediskuterats vid åtskilliga tillfällen i kammaren. Detär tänkt att lagen skall ta hänsyn till flera saker.Dels gäller det önskemålet att det skall finnasutrymme för enskilda alternativ, dels gäller det atttillgodose de behov av barnomsorg som finns avbarnomsorg. Regeringen har iregeringsdeklarationen klart sagt att målet är fullbehovstäckning inom barnomsorgen. Det innebäratt var och en som behöver barnomsorg utanförhemmet skall ha rätt att få det. Tanken är attlagstiftningen skall ge ett sådant stöd tillföräldrarna att den rätten kan tillgodoses.Regeringen återkommer även när det gäller dettamed förslag till hösten.Det grundläggande och avgörande är att få igångden ekonomiska utvecklingen om vi skall kunnahävda den generella välfärdspolitiken och kunnatillgodose alla de önskemål som både barn, äldreoch handikappade har. Alla de åtgärder somregeringen vidtar har detta syfte. Det går alltid attdiskutera vilka ekonomisk-politiska åtgärder somär de rätta i varje givet läge. Men vi vill pröva vårmetod. Socialdemokraterna prövade sin, och detledde in i ekonomisk stagnation och in i deproblem som finns i svensk ekonomi och välfärd.Vår ambition är att lösa dessa problem. Vi böråtminstone få litet mer än sju på ossför att visa att våra recept för att klara denekonomiska utvecklingen i håller. Jag ärövertygad om att vi kommer att kunna visa det.Anf. 8 ():Herr talman! Vi är politiker, socialministern! Sompolitiker har vi till uppgift att lösa problem isamhället. Det råder en ekonomisk stagnation iSverige. Tillväxten är inte vad den borde vara. Mennär vi skall ta itu med problemet måste vibestämma oss för vilka som skall värnas i processenoch med de åtgärder som vidtas stå skadeslösa.Jag hävdar att det i första hand är barnen vi måsteskydda. Jag kräver att socialministern utifrån sinposition också värnar barnen i den ekonomiskapolitik som regeringen formulerar.Socialministern säger att Socialdemokraterna harprövat sin ekonomiska modell. Det har vi gjort, ochden har varit framgångsrik. Vi har problem, och dethar vi haft, men vi har i vår ekonomiskapolitik sett till att de grupper som behöver stödockså får det. Vi har använt generella metoderdärför att vi vet att dessa i längden ger varaktigaresultat. ser vi att barn och ungdomar, vilka vivill värna, riskerar att få betala priset för denekonomiska politik som den borgerliga regeringendriver. Det kan vi inte acceptera. Det ger beståendeverkningar som det blir svårt att reparera senare.Vi saknar också hos regeringen ambitionen attvärna dessa grupper.Jag skulle vilja att socialministern uttryckte enuppfattning om att det är barnen som skall värnasnär det nu sker besparingar ute i kommunerna ochute i landet. Jag anser att socialministern måstegöra det och kan göra det.När det sedan gäller resonemanget om bl.a.fristående skolor kan man ha ambitioner ochstrategier med sina förslag, men när man sedanlägger fram förslagen och ser formuleringarna blirresultatet kanske inte alltid det som skulle önskas.Så är det när det gäller fristående skolor. Detförslag som har lagts fram innebär att kommunalaskolor kan få svårigheter att bedriva sinverksamhet. Det kan vi inte heller acceptera. Omsocialministern följer skoldebatten ochutbildningsdebatten här i kammaren kan han fåhöra hur diskussionen kommer att gå i detavseendet. Jag anser alltså att man här inte har haftett generellt barnperspektiv.Anf. 9 ():Herr talman! Jag känner mig mycket tveksam närsocialministern skall förklara hur socialministernser på detta med prioriteringar. Jag känner migtveksam till socialministerns inställning till dengenerella välfärdspolitiken. Socialministern sadeungefär så här: Det är de mest utsatta barnen ochde mest utsatta grupperna som skall prioriteras.Men för oss socialdemokrater är det självklart attdet är barnen som skall prioriteras i den situation vinu befinner oss i. Det är det vi menar med generellvälfärdspolitik. Vi skall naturligtvis prioriteraåtgärder som är bra för alla barn i vårt land. Jagskulle gärna vilja att socialministern förtydligadesin inställning till den generella välfärdspolitiken.Är det alla barn eller är det bara de mest utsattabarnen som skall prioriteras?Sedan skulle jag något mer vilja följa upp fråganom en barnombudsman. Vi tycker att det är oerhörtviktigt att vi på alla sätt försöker att bevaka barnsoch ungas rättigheter och trygghet.Barnombudsmannen kan tillsammans med andraha en sådan funktion. Vi har ju i en radfrivilliga organisationer som gör ett fantastisktarbete. Jag tänker bl.a. på Rädda barnen, på BRISoch på flera handikapporganisationer. Vi har ocksånågra myndigheter som arbetar med barn.Barnmiljörådet arbetar enbart med barn. Vi harbarn- och och statensungdomsråd.Min uppfattning är att en ombudsman för barn ochungdom kan bli en viktig komplettering i samhälletsinsatser för att bevaka om rätt saker görs utifrånbarns och ungdomars faktiska önskemål och behovoch utifrån ambitionen att förbättra barns villkor.Men om en barnombudsman skall kunna få kraftbakom sitt arbete, måste det finnas myndighetersom mer reguljärt har till uppgift att bevaka barnsoch ungdomars villkor och som kan följa frågorunder , göra uppföljningar ochutvärderingar och bevaka barnaspekter inom olikasektorer. Det räcker inte med en barnombudsmanom det inte finns andra myndigheter ochorganisationer som gör grovjobbet.Barnombudsmannen skall komplettera, inteersätta, övrigt arbete med barn- ochungdomsfrågor.Avslutningsvis vill jag fråga socialministern hur på barnombudsmannens uppgifter i förhållandetill de frivilliga organisationernas och nuvarandemyndigheters arbete för barn.Anf. 10 Socialminister ():Herr talman! Låt mig svara på den sista fråganförst. Det är alldeles självklart attbarnombudsmannen inte kan ta över alla uppgifterfrån andra myndigheter, och ännu mindre frånfrivilligorganisationer. Det är självklart attbarnsynpunkter måste beaktas på många olika håll.Dessa insatser kan komplettera varandra. Detinnebär inte att det inte kan finnas uppgifter, t.ex.hos barnmiljörådet, som lämpligen kan tas över avbarnombudsmannen. Det tillhör de frågor viprövar i beredningen av det här ärendet.Ewa frågade vilka som skall gåskadeslösa. Hon sade att barnen måste komma iförsta hand. Man kan naturligtvis uttrycka det så attbarnen skall komma i första hand, men det finnssjälvfallet också andra grupper som vi måste tahänsyn till. Vi kan inte säga att barnen skall gå heltskadeslösa medan vi offrar handikappade ochäldre. Det är jag inte beredd att säga, om det varvad efterlyste. Jag tyckeratt vi , även när vi måste strama åt ute ikommunerna, måste ta rimlig hänsyn till både barnoch andra utsatta grupper, t.ex. handikappade ochäldre. Vi tvingas göra en avvägningmellan dessa grupper. Vi kan inte säga att en gruppfår allt och de andra grupperna får inget. Jag tyckerinte att det är en rimlig prioritering.Maj-Inger var tveksam till mitt sätt attresonera om prioriteringar. Det är sant att allaåtgärder vi sätter in inte riktar sig till alla barn. Närvi t.ex. sätter in åtgärder för barn med handikappär det klart att det är just barn med handikapp, dvs.en grupp på några tiotusental barn, som får glädjeav de åtgärderna. Men jag tycker inte att vi av detskälet att dessa åtgärder riktar sig till vissa barn,skall säga att vi skall utesluta dem till förmån föråtgärder som når alla barn. Vi höjer ocksåbarnbidrag och gör annat som berör alla barn, menvissa åtgärder måste självfallet vara inriktade påsärskilt utsatta barn. Där har vi i Folkpartietliberalerna tyckt -- och regeringen tycker nu -- attdet är mycket viktigt att förbättra förhållandena förbarn med handikapp. Det är en fråga som vi harprioriterat högt. Socialdemokraterna har visat ettganska ringa intresse för den frågan iregeringsställning. Glädjande nog har man stöttden prioriteringen i opposition. Det tycker vi ärbra.Herr talman! uttryckte enoro för att barnen nu får betala priset för denekonomiska politik som bedrivs. När det görsnedskärningar i kommunerna görs det därför attsamhällsekonomin kräver det. Staten håller inteinne dessa pengar och samlar dem i någraskattkistor. Staten har ju också stora underskott. Vihar alla stora underskott på alla nivåer isamhällsekonomin. Därför ställs det också storakrav på att vi effektiviserar verksamheten. Måletmed det är inte att det skall bli sämre, varken förbarn eller några andra grupper. Målet är att detskall bli bättre. Vi skall åstadkomma mer medmindre resurser. Därför måste ambitionen ikommunerna vara att inte försämra för olikapersoner och olika grupper, utan att göra det bättreför dem. Det ställer naturligtvis stora krav påkommunerna. Det måste förbättra produktivitetoch effektivitet i kommunerna under årenframöver, oavsett vilken regering vi har i Sverige.Men målet för de förändringar och deomstruktureringar som sker måste vara att detskall bli bättre för alla grupper och att man skall fåmer valuta för skattepengarna.Överläggningen var härmed avslutad.2 § Svar på interpellation 1991/92:188 omvården av äldre i hemmetAnf. 11 Socialminister ():Herr talman! My har frågat mig om jag ärberedd att inom ramen för beslutadestimulansbidrag till äldreboende också möjliggörakonstruktioner som ger stimulanser även för vårdoch service av äldre i hemmet.Jag skulle vilja inleda med en beskrivning avbakgrunden till äldrereformen och vad reformenkonkret innebär. Antalet mycket gamla människorökade och hemtjänstinsatsernauttryckt både i timmar och i personal byggdes ut istor omfattning. Det ökade antalet mycketvårdkrävande äldre, t.ex. med demenssjukdomar,möttes däremot inte av motsvarande utbyggnad aväldreboendet. har en förskjutningskett av hjälpinsatserna i hemmen så att totalt settfärre vårdtagare får hemtjänst, medan mycketvårdbehövande äldre och handikappade får alltmer hjälp. Inriktningen har varit att ge demmöjligheter att med kvalificerade vårdinsatser bokvar i det egna hemmet. Det innebär att äldremänniskor som i regel hänvisadestill långtidssjukvården, kan välja att få vård iden egna bostaden.Denna förskjutning av tyngdpunkt fråninstitutionsvård till vård i det egna hemmet innebaratt kommuner och landsting blev allt mer beroendeav varandra för att klara de ökade krav som ställdespå en trygg och väl fungerandeäldreomsorgsorganisation. Redan iäldreberedningens betänkande 1987 berördesbehovet av ett mer enhetligt huvudmannaskap förvissa delar av äldreomsorgen. Men det skulle dröjaända fram , då beslutadeom den ekonomiska regleringen av reformen, somfrågan fick sin slutliga lösning och kommunernagavs ett samlat och tydligt ansvar föräldreomsorgen.Äldrereformen innebär i korthet att kommunernahar fått en skyldighet att inrätta särskildaboendeformer för service och omvårdnad för äldreoch bostäder med särskild service för yngremänniskor med funktionshinder. Kommunen skallerbjuda hälso- och sjukvård i särskildaboendeformer och i dagverksamheter och kanockså, efter överenskommelse med landstingen,överta ansvaret för hemsjukvården i ordinärtboende. Vidare har kommunen fått ettbetalningsansvar både för somatisklångtidssjukvård som drivs av landsting ellerenskilda vårdgivare och för personer som av läkarebedöms inte längre behöva den medicinska vårdsom landstingens länssjukvård svarar för.Den 1 januari 1992 överfördes 490 sjukhem med ca31 000 platser för somatisk långtidssjukvård tillkommunerna. Ansvaret för drygt 400gruppboendeenheter med sammanlagt 3 000boende samt 200 dagverksamheter föråldersdementa och 130 enheter för dagsjukvårdöverfördes också till kommunerna. Totalt bytte ca55 000 anställda arbetsgivare. Kommunerna harfått betalningsansvar för 5 500 platser avseendesomatisk långtidssjukvård och för 3 300 platseravseende somatisk korttidssjukvård och geriatriskvård.Som My säger är detta den störstahuvudmannaskapsreform som ägt rum under desenaste decennierna -- kanske någonsin -- inomsvensk förvaltning. Reformens ekonomiskaomfattning uppgår till ca , vilkaöverförts till kommunerna genom olikaregleringsinstrument. I samband med beslutet omäldrereformen beslutade regeringen också att anslåsammanlagt för att stimulerakommunernas och landstingens förändringsarbete.Det utökade statliga stödet avserstimulansbidragen till utbyggnad av gruppboendeoch till ombyggnad av sjukhemmen; sammanlagt 3miljarder kronor, ett särskilt statsbidrag tillkommunerna om förbetalningsansvaret, 500 milj.kr. för informationoch utbildning och slutligen 500 milj.kr. istatsbidrag till landstingen för den särskildavårdgarantin i syfte att nedbringa kötiderna.My anger att 38 000 äldre nu skrivs ut frånlandstingens äldrevård. Här måste dock råda någonmissuppfattning kring dessa siffror som jag inte kangenomskåda. Det som hänt under reformens är att kommunerna i stor utsträckningkunnat ta ansvaret för de s.k. medicinsktfärdigbehandlade genom att de nu förfogar övermedicinska resurser på sjukhemmen, idagverksamheter och i vissa fall också genom attansvaret för hemsjukvården överförts tillkommunerna. Jag har här i kammaren nyligenbesvarat frågor rörande effekterna av systemet medett kommunalt betalningsansvar, och dåkonstaterat att allt tyder på att detta systemi stort sett fungerar väl. Jag har också beskrivit denuppföljning som sker ibetalningsansvarsdelegationen och de särskildatillsynsinsatser som gjort i någraenskilda fall.Jag är väl medveten om att anhöriga utför mycketstora och betydelsefulla insatser inomäldreomsorgen och att de behöver stöd och hjälp iolika former. Avlastning av det tunga vårdansvaretgenom hemtjänst, tillfällig placering påålderdomshem eller sjukhem och kanske ocksåstöd och hjälp i form av anhörigträffar hör tillkommunernas ansvarsområde.My nämner den mycket omfattandeuppföljning och utvärdering av älddreformen sompåbörjats och som skall pågå under kommande år.Inför höstens hearing i socialutskottet hoppas jagatt det kommer att finnas underlag kring bl.a.betalningsansvaret och användningen avstimulansbidragen.Jag är inte nu beredd att ompröva inriktningen föroch konstruktionen av de särskildastimulansbidragen till bl.a. gruppboende och för attförbättra boendemiljön inom sjukhemmen.ÄDEL-reformen innebär en omfattande ochangelägen organisationsförändring som enligt minmening ger goda förutsättningar för kommunernaatt utveckla äldre- och handikappomsorgen efterde uppställda målen.Anf. 12 MY ():Herr talman! Jag ber först att få tacka statsrådet försvaret.Jag har förståelse för att socialministern har en vissovilja att nu ompröva inriktningen på destimulansåtgärder som redan är beslutade. Menvad jag däremot inte har samma förståelse för ärden inriktning för stimulansbidraget föräldreboende som från början fanns.Socialministern gav i sitt svar till mig en historiköver ÄDEL-reformen. Jag vill utifrånintentionerna i min interpellation ge någrasynpunkter på äldreboendet.Vi har i vårt samhälle en tendens att allt för oftaplanera mer utifrån trender än utifrån kunskap ochlångsiktighet. Detta innebär inte bara eninskränkning i valfriheten för den enskilde utanockså ett mycket dåligt hushållande med samhälletsekonomiska resurser.Ålderdomshemmen är ett exempel. Det fanns entrend som sade att det inte var gott för en gammalmänniska att bo på ålderdomshem. Sålunda skulleden boendeformen avvecklas, och de gamla sombodde där skulle flyttas ut till ett annat boende. Jag vill påstå att vi i och med dettabokstavligt talat tog livet av ett antal gamlamänniskor. Men så hände det som alltid sker.Trenden bröts, och pendeln svängde. Plötsligt varålderdomshemmen en god boendeform, och i dagär vi i färd med att bygga upp dem igen.Hade kunskap och sunt förnuft fått råda -- och jagvet att bådadera fanns att tillgå, men det var ingensom lyssnade -- hade dessa misstag inte begåtts.Vad jag nu befarar är att vi är på väg att görasamma misstag, och att trendordet ärgruppboende.Givetvis är gruppboendet en mycket godboendeform om det är rätt anpassat till de äldresom skall bo där när det gäller miljö, funktion ochen god omvårdnad. För den alltmer växande skarandementa, som socialministern också talade om --man räknar med att av alla över 80 årkommer att drabbas av demenssjukdom, ochmerparten av Alzheimers sjukdom -- ärgruppboendet ett gott boende. Därför skall detsjälvfallet, som skett, stimuleras.Men för den som är gammal och utifrån sin åldervad jag kallar lagom frisk, är kanske framför allt detegna hemmet, men också servicehuset som det ibörjan var tänkt att fungera när vi inrättade denboendeformen, eller det goda ålderdomshemmet,det bästa boendet. Jag tror därför att det ligger enfara i, att när staten nu vill stimulera äldreboendetgöra det med en så snäv inriktning som skett.Förvisso behöver vi gruppboende för äldre, mendärjämte måste vi ha alternativ. Man kan aldrigbygga i fatt ett behov. Behovet förändras ständigt.Det är därför vi behöver mångfald även vad gälleralla äldres rätt till en god bostad.Jag vet att man nu i kommuner i rasande fart startargruppboenden för att ta vara på stimulansbidragen,som man har brist på andraboendealternativ för äldre och framför allt mångagamla boende i ensamhet och mänsklig misär i egethem. Vi vet att inte fungerar. Denanhöriga, som ofta själv är gammal, orkar intelängre ställa upp, och några dagcentraler elleravlastningsplatser att tala om finns inte alltid atttillgå.Skulle man vara drastisk skulle man kunna säga attdessa från början inte allför sjuka gamla under deomständigheter de nu lever kommer att bli just såsjuka att de kommer att behöva den vård somgruppboendet skall kunna erbjuda dem när det ärfärdigbyggt. Detta är inte humant.Jag skulle i anledning av interpellationssvaret viljaställa följande frågor till socialministern. Bl.a. tillföljd av ÄDEL-reformen skärs nu platsernakraftigt ner inom den s.k. långvården. Vart tardessa gamla människor som blir hemlösa vägen?Jag är medveten om att det är omöjligt försocialministern att nu svara på den frågan, menkanske kan den av regeringen tillsattabetalningsansvarskommittén hjälpa till med svaret.Kommittén har som bekant skickat ut enenkät till kommuner och landsting, där man bl.a.ställer denna fråga: Vilket alternativ tillsjukhusvården erbjuder kommunerna? Svaret är avintresse för den hearing som socialutskottet ämnargenomföra om just äldrevården.Tillgången på alternativa boendeformer med olikagrader av vård finns inte fullt utbyggd i deflesta kommuner. Därför hänvisas många gamla tilldet egna hemmet, mer eller mindre mot sin vilja.Det är därför av största vikt att storaansträngningar nu görs för att hjälpa och stödja dehemmaboende gamla, deras anförvanter och denpersonal som vi fortfarande har kvar i hemtjänsten.Jag är medveten om att detta nu är kommunernasansvar. Men anser inte socialministern att det ocksåvad gäller detta boende måste finnas enviljeinriktning och ett övergripande ansvar frånstatens sida? Hur skulle i så fall detta ansvar kunnautformas för att bli inte en pekpinne utan enstimulans för kommunerna, inte minst i ljuset avden mycket svåra ekonomiska situation som mångakommuner befinner sig i?Anf. 13 ():Herr talman! Det är en mycket angelägen fråga somMy ställt och som jag gärna något villkommentera.Jag har haft tillfälle att ägna mig åtäldreomsorgsfrågorna. Jag skulle utifrån denerfarenheten inte vilja göra riktigt sammahistoriebeskrivning som ochkanske inte heller riktigt dra samma slutsatser. Jagskall inte göra någon större affär av det, för jag trorändå att vi har samma intresse av att lösa frågornaom vård och omsorg för de äldre på ett bra sätt.I dag är kommunerna i full färd med att försökaleva upp till de förväntningar och de krav som ställspå dem i och med deras utvidgade ansvarsroll. Detär självklart att de sätter en ära i att visa att deklarar av dessa ny uppgifter. Det ligger närmast isakens natur att man inte i förstone vill medge attdet finns svårigheter i sammanhanget som mankanske inte riktigt bemästrar.Det är när man kommer ned på individnivå somman märker att effekterna inte alltid är så goda. Jaghar mött flera ganska förtvivlade människor somberättar hur deras tillvaro ställts på huvudet därföratt mor eller far plötsligt skickats hem frånsjukhuset, trots att de inte har en chans att klara sigdär utan väldigt mycket hjälp, något somkommunen inte har möjlighet att ställa upp med,åtminstone inte med kort varsel.Jag delar därför My oro, och jag tycker atthennes förslag är intressant. Också i ettövergångsläge måste vi sörja för våra äldre, och dåkan det krävas ett flexibelt utnyttjande av våratillgängliga medel. Jag tror för övrigt att vi ocksåmer långsiktigt måste vidga perspektiven och ökaflexibiliteten. Vi vet ju alla att vi de närmaste årenfår ett kraftigt ökat antal mycket gamla människor.Vi vet också att många av dessa kommer att behövamycket vård, och att det är människor som måstege den vården alldeles oavsett vem som ärhuvudman för verksamheten.Det är också bekant att det till den allra störstadelen är anhöriga eller närstående som sköteräldrevården. Det brukar anges att de står för 75 %eller kanske ännu mer.