prot · GG0927 · 1992-11-19 00:00:00 — Visserligen har i en radavseenden förändrats rent innehållsmässigt, mennågon mer samordnad översyn har inte skett närdet gäller gärningsbeskrivningarna och när detgäller strafflagarnas systematik i förhållande tillvarandra.Under 80-talet och även andra halvan av 70-talethar det bedrivits ett omfattande utrednings- ochreformarbete på straffrättens område, men det hargällt delar av straffrätten, och det har inte skettnågon mer systematisk och samordnad översyn avbrottsbalkens specialstraffrätt. Vi menar att tidennu är kommen att ta ett sådant grepp omlagstiftningen. Det bör kanske inte i första hand skegenom tillsättandet av en parlamentariskutredning, i varje fall inte initialt, men vi menar attregeringen bör finna de lämpliga formerna för denöversyn som vi efterlyser i reservation nr 1.Med de här motiveringarna yrkar jag bifall tillreservation nr 1 av socialdemokraterna i utskottet.Anf. 77 (nyd):Fru talman! Det är otvivelaktigt så att domstolarnakommer att ställa allt högre krav på åklagarna.Förändringen har blivit tydlig under senare år.Tidigare var det inte ovanligt att domstolarna vidbevisvärderingen konstaterade att vad dentilltalade anfört kunde lämnas utan avseende elleratt det inte bar sannolikhetens prägel. Åklagarnabehövde då inte heller motbevisa varje påståendefrån den tilltalades sida.Det är inte så att har ändratsunder . I stället är det fråga om enändrad tillämpning. Enligt lag är domstolen ibrottmål alltjämt skyldig att utreda om brottföreligger, men domstolarna har, möjligen på grundav att de har tagit starkt intryck av amerikanskdomstolsfiction på TV, kommit att lägga en för storbörda på åklagaren eller, med andra ord, gått frånaktiv processledning med utredningsskyldighet,som stadgas i , till ett passivtlyssnande. Åklagare och brottsoffer får då skylla sigsjälva om de inte har agerat på rätt sätt.Domstolarna driver målen som civilmål, fast det ärbrottmål det handlar om.Det nya systemet gynnar kriminella framförbrottsoffer och leder till godtycke och minskadrättstrygghet. Åklagaren går till domstolen baranär han nästan till är säker på atthan skall vinna målet.När det gäller tillgreppsbrott leder utredningarnasällan fram till åtal, eftersom åklagaren åläggs attmotbevisa varje påstående som en tilltalad kommermed.Jag har ett praktiskt exempel , när jagtjänstgjorde vid ordningspolisen hemma i Luleå.Problematiken beskrevs i lokaltidningenNorrländska Socialdemokraten. Jag medverkade ireportaget och uttalade min uppfattning omförhållandet. Många ringde därefter och tackadeför synpunkter och påtalade att någonting måstegöras. Jag skall kort här redogöra för fallet.Mina kolleger hade gjort en husrannsakan hemmahos en känd narkoman och anträffat envideokamera värd . Narkomanen satthäktad för brottsmisstanke. Han hade inget arbetemen behövde mycket pengar för sittnarkotikaberoende. När han tillfrågades om varhan fått tag på kameran kom han med mycketkrystade förklaringar. Bl.a. sade han att han hadeköpt den av en okänd.Utredningen ledde ingen vart, och narkomanensläpptes. kom han åter till polisen medett kvitto, undertecknat med ett namn. Det fannsbara två personer i med detta namn. Den enevar vår poliskommissarie, och den andre var eningenjör. Uppgifterna kontrollerades, ochnaturligtvis hade ingen av dessa sålt någonvideokamera till narkomanen. Men narkomanenhade ju ett kvitto med ett namn, och då kunde dettrots allt tänkas att han köpt kameran av någonturist eller tillfällig besökare i . Att dennaperson var uppdiktad eller att narkomanen själveller en kompis skrivit kvittot, gick inte att bevisa --det går sällan eller aldrig.Det hela slutade med att åklagaren hävde beslagetav videokameran. Den notoriske tjuven känner tilldet här förhållandet. Han vet att han kan kommamed vilken lögnaktig historia som helst, ochåklagare och polis kan inte motbevisa påståendena.Nu hör det till historien att en kompis tillnarkomanen kom med enfullmakt och kvitterade ut videokameran hospolisen. Själv satt narkomanen på fångvårdsanstaltoch avtjänade straff för andra tjuvnadsbrott.Det här är ett mycket vanligt förekommandeexempel på hur vardagen ser ut för polis ochåklagare. Det är de här förhållandena somsamhället måste komma till rätta med. Det godasamhället har inte en chans att överleva om vi intefår effektivare metoder mot bovarna. Jag anser attden nuvarande ordningen främjar brottsligheten.Om domstolarna uppställer orimligt högabeviskrav, innebär det att åklagaren inte åtalar ochatt polis inte utreder brotten. Detta innebär attbrottslingarna får felaktiga signaler. Risken förupptäckt, lagföring och fällande dom är försumbar.Jag vidhåller att den nuvarande ordningen främjarbrottsligheten och legitimerar åklagarensoförmåga, eller rättare sagt: dennes svårighet attagera. Brottsligheten kommer därmed att frodas.Anf. 78 ():Fru talman! Det betänkande som vi nu skallbehandla är ett motionsbetänkande. Det bygger påett antal motioner som väckts . Motionernahandlar bl.a. om skärpta straff vid våldsbrott,skärpt lagstiftning för den som avsiktligt spriderHIV-smitta till annan, åtgärder mot snatteri ochskärpt straff för narkotikabrott. Utskottet haravstyrkt samtliga motioner. Trots de mångamotionerna har till betänkandet endast fogats tvåreservationer.Den första reservationen är avgiven av desocialdemokratiska ledamöterna i utskottet, ochden handlar om en översyn av den straffrättsligalagstiftningen, med den bakgrund som Lars-ErikLövdén just givit. Den andra handlar omallmänpreventionens betydelse irättstillämpningen. Jag tror att ihop de olika rubrikerna påbetänkandena, eftersom hans anförande intehandlade om allmänpreventionens betydelse irättstillämpningen.Till vill jag säga att på inget annatdepartements område arbetas det med så mångautredningar som på Justitiedepartementetsområde.Där finns ochÅklagarutredningen, som båda har varitute på remiss. Dessutom har viUngdomsbrottskommittén, , , som alltjämt arbetar.Med detta digra utredningsarbete täcks i stort setthela det kriminalpolitiska området. Om man skalltitta på de enskildheter som reservation 1 handlarom så kan man konstatera attStraffsystemkommittén arbetar med många av dessafrågor.I sägs det attkommittén skall se över det straffrättsligapåföljdssystemets innehåll och uppbyggnad.Vidare skall kommittén överväga möjligheterna attvidareutveckla användningen av olika alternativ tillfängelsestraffet. I detta perspektiv skall kommitténföreslå hur samhällstjänsten skall infogas som ettpermanent inslag i påföljdssystemet. Kommitténskall också pröva möjligheten av att införa någonform av intensivövervakning, och ytterligarealternativa påföljder är möjliga att föreslå förkommittén. I kommitténs uppdrag ingår dessutomatt pröva om böter kan vara ett alternativ tillfängelse.I direktiven skriver justitieministern att kommitténockså skall se över de olika påföljdernas inbördesstränghet och pröva om det är möjligt att få tillstånd någon form av straffmätning, även inomramen för de påföljder som utgör alternativ tillfängelse.Vidare framgår av direktiven att självautgångspunkten för arbetet skall vara att begränsaanvändningen av fängelsestraff. Fängelsestraffskall endast användas då det framstår som särskiltpåkallat.Kommittén har slutligen mandat att även föreslåförändringar när det gäller straffskalorna.Den genomgång jag nu har gjort är ett axplock urdirektiven till . Men deuppräknade förslagen är valda på ett sådant sätt attjag med den här genomgången velat visa att de kravsom ställs i reservation 1 redan är tillgodosedda sånär som på en enda punkt. Det gäller om despecialstraffsrättsliga bestämmelserna skall föras ini brottsbalken.Just den här frågan har inte Straffsystemkommitténpå sitt bord. Men det är en svår och vidlyftig frågasom kräver sin egen utredning, särskilt med tankepå att det kanske är så att skattelagen borde sesöver i sin helhet. Eftersom de här frågorna på intetsätt kan anses akuta, vore det orimligt att nu när såmånga utredningar redan pågår påJustitiedepartementets område tillsätta ytterligareen utredning. Mot den bakgrunden yrkar jag bifalltill utskottets hemställan och avslag påreservationen.Jag övergår nu till reservation 2, som handlar omallmänpreventionens betydelse irättstillämpningen. Jag utgår från skrivningen ireservationen. hävdar att ettstarkare betonande av allmänpreventionen skulleleda till att hänsynen till allmän laglydnad skulle fåhögre dignitet än hänsynen till den dömdesanpassning.Jag vill kort påminna om hur bestämmelserna omallmänprevention och individualpreventionverkade . När en domstol i ett enskilt falldömde, utmätte den straff inom den angivnastraffskalan. Dessutom fanns då den allmännabestämmelsen om påföljdsval, enligt vilkendomstolen skulle iaktta vad som krävdes för attupprätthålla allmän laglydnad. Domstolen skullefästa särskilt avseende vid att påföljden skulle varaägnad att främja den dömdes anpassning isamhället.En avvägning skulle alltså göras mellan allmän- ochindividualpreventiva hänsyn, varvid det brukadesägas att de individualpreventiva skulle ha visstföreträde.Emellertid kom den här bestämmelsen att utsättasför mycket kritik. Det påstods att den inte varteoretiskt hållbar, vilket gjorde den tvivelaktig.Den byggde på orealistiska förväntningar, och deeftersträvade effekterna uppnåddes ofta inte.I stället växte intresset för att se över systemet, ochden började nya regler gälla.Reglerna om avvägning mellan allmänpreventionoch individualpreventiva hänsynstaganden ersattesmed ett flertal bestämmelser som har sinutgångspunkt i brottets straffvärde. I och meddenna förändring skapades ökad förutsebarhet ochökad enhetlighet i straffrättskipningen, och medstraffvärdebegrepp uppnår man också sådanagrundläggande värden som likhet inför lagen ochproportionalitet.Det är inte med allmänprevention som manmedverkar till att hos unga människor inskärpa hurallvarligt samhället ser på brottet, utan genom attregelmässigt utdöma viss påföljd för fall av likartatslag.Fru talman! Mot denna bakgrund yrkar jag bifall tillutskottets hemställan och avslag på reservationen.Anf. 79 (nyd)replik:Fru talman! Det är riktigt som sägeratt jag framförde en del synpunkter som egentligenhörde till nästa ärende.I anslutning till anförande vill jagframföra allmänpreventionens viktiga betydelse förrättstillämpningen. Remissbehandlingen byggde påFängelsestraffkommitténs betänkande. Precis somBritta Bjelle påpekade var man var kritisk till attkommittén hade tillmätt preventionsteorierna enalltför begränsad roll vid domstolensbeslutsfattande. Man menar att kommittén varitinkonsekvent genom att så starkt betonapreventionsteorierna som grund för straffsystemetsom sådant, som de i princip inte skullefå ligga till grund för beslutsfattande i de enskildafallen. Särskilt när det gäller allmänpreventivahänsyn menar flera remissinstanser att kommitténinte tillräckligt beaktat deras betydelse förpåföljden.Många menar att det saknas tillräcklig stadga idömandet och att det varierar mycket mellan olikadomstolar. Folk i allmänhet tycker också att dethela är märkligt. Många för fram berättigade tvivelpå att lika fall behandlas lika och att dömandegrundas på saklighet och objektivitet.Detta gäller speciellt rattfyllerimålen. I morsehörde jag på nyheterna i radio att man idomstolarna ute i landet hade mycket varierandeval av påföljd i vad gäller just rattfyllerimål.Avslutningsvis yrkar jag bifall till vår reservation ibetänkandet under mom. 12 och avslag påutskottets hemställan i den delen.Anf. 80 () replik:Fru talman! Jag vill ta fasta på en av punkterna somKarl tog upp, nämligen stadga idömandet. Det var precis det som saknades närman ibland tog hänsyn till allmänpreventionenmedan den individualpreventiva hänsynen iblandfick övervikt. Man fick därför inte alltid en enhetligrättstillämpning.Resultatet blev att det skulle dömasefter straffvärde. I och med att man nu övergått tillatt döma efter straffvärde är det betydligt lättare attuppnå en enhetlig rättspraxis och se till att lika falldöms lika.Rattfyllerimålen är ett dåligt exempel, eftersom detinfördes nya bestämmelser . Vikunde då konstatera att före förändringen dömdedomstolarna i av fallen till fängelse förrattfylleri och i till villkorlig dom. Efterförändringen dömdes det i av fallen tillfängelse och i till villkorlig dom. Det visadesig bero på att vi i grunden hade en ganska dåligproposition och ett dåligt betänkande, som bidrogtill osäkerhet om hur man faktiskt skulle döma. Pågrund av att lagstiftningen inte var tillräckligt tydligfick vi ett så ojämlikt dömande över landet. Det äräven av detta skäl som det pågår en utredningom dessa frågor.Anf. 81 (nyd)replik:Fru talman! Vid dömande ligger domstolarnatrots allt väldigt lågt ner på straffskalorna. Dömsnågon till grovt brott, där det stadgas minst sexmånaders fängelse, blir påföljden väldigt ofta sexmånader.Sverige håller ju på att anpassas till övriga Europa.I tillmäts allmänpreventionen störrebetydelse. När utländska medborgare ställs infördomstol här i får de fel signaler när de dömstill en påföljd som inte uppfattas som ett straff.Den engelske huliganen, som vi kunde se uttala sigi TV efter det att han fått 14 dagars fängelse, saderent ut att han tyckte att han hade domaren medsig. Trots att han sparkat på en liggande människa,som vi alla sett, uppfattade han inte att han hadefått något straff. Det är sådant här som gör att jaganser att allmänpreventionen bör återinföras, justmed tanke på den allmänpreventiva verkan.Anf. 82 () replik:Fru talman! Införandet av dömande efterstraffvärde skapar det som vi har eftersträvat:likhet inför lagen, proportionalitet i dömandet ochen bättre enhetlighet i rättspraxis.I enskilda fall däremot kan det vara så att mantycker att domstolarna ligger för lågt i dömandet,bl.a. när det gäller våldsbrott. Det kan man iblandhålla med om. Då handlar det emellertid omnågonting annat. Man får då ändra påstraffskalorna för att på det sättet visa hur allvarligtman ser på dessa våldsbrott och var man anser attnivån skall ligga. Det kommer man inte till rättamed genom att återinföra allmänprevention ochindividualprevention.Anf. 83 ():Fru talman! Jag är väl medveten om att ett ganskastort antal utredningar pågår, som berör olika delarav straffrätten -- påföljdssystemet.Under 1980-talet har det också bedrivits ettutredningsarbete på centrala områden inomstraffrätten. Jag tänker påFängelsestraffkommitténs cirka sexåriga arbete,och jag tänker på ,som inte ledde fram till någon lagstiftning. Detgjorde ju inte utredning ialla delar heller.Problemet är att vi inte haft en samlad översyn avstrafflagstiftningens systematik och lagarnasförhållande till varandra. Det har varit ett''lappande'' sedan tillkomst 1962.Brottsbalken präglar inte verkligheten , närcentrala delar av straffrätten ligger utanförbrottsbalken. Nästan hälften av antaletfängelsedomar döms enligt lagstiftning som inteinnefattas i . Då är det att ta ettrejält tag för att se över systematiken. Det gälleräven i viss mån gärningsbeskrivningarna istrafflagstiftningen.Det här är ett långsiktigt arbete, som sannerligeninte är gjort , eller . Omvi i början av nästa sekel skall ha en modernstrafflagstiftning och en sammanhållen ny modernbrottsbalk, som speglar de värderingar somsamhället har , är det att nu starta arbetet.Vi begär inte i reservationen att en parlamentariskutredning skall tillsättas. Vi begär att regeringenskall försöka finna formerna för en sådanstrafflagsöversyn. Det kan ske exempelvis genomatt man tillsätter en särskild expertgrupp,bestående av höga jurister, som får sätta i gång etttankearbete på det här området. Det är ett projektsom säkerligen, om man skall ta ett totalgrepp,kommer att ta från det att utredningentillsätts till dess vi har fattat beslut i . Detär dags att påbörja det arbetet , och det är det vikräver i motionen och i reservationen.Jag vill än en gång yrka bifall till reservationen.Anf. 84 ():Fru talman! Det ligger mycket i vad Lars-ErikLövdén säger, dvs. att systematiken borde ses över.Det är en del av arbetet i straffsystemkommittén.Den 1 januari 1989 infördes straffvärde som normvid bedömningen av vilket straff som skulleutmätas, och därefter konstaterades attbrottsbalken inte längre var en sammanhållandebalk utan att där fanns inkonsekvenser, varför denborde ses över. Det ledde till attstraffsystemkommittén tillsattes, och den fickganska vida direktiv. Den behandlar dock intespecialstraffrätten, som säger.Det är möjligt att det också måste görasen översyn av specialstraffrätten, tillsammans medbrottsbalken.Straffsystemkommittén, som har till uppgift attförsöka skapa en mer sammanhängande balk änden som finns , måste få slutföra sitt arbeteinnan man kan gå vidare. I det perspektivet kanfrågan bli aktuell , men är den förtidigt väckt.Anf. 85 ():Fru talman! Jag noterar det sistnämnda. Jagnoterade också att i sittinledningsanförande sade att det inte just nu äraktuellt att tillsätta en utredning. Om vårreservation avslås, lovar vi frånSocialdemokraternas sida att återkomma medkravet under nästkommande . Då är detmöjligt att den borgerliga majoriteten har intagit enny hållning. Då kanske det är rätt tidpunkt atttillsätta en utredning.Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades efter 13 §. )10 § Processrättsliga frågorFöredrogsjustitieutskottets betänkande1992/93:JuU6 Processrättsliga frågor.Anf. 86 (nyd):Fru talman! Jag skall korta mitt anförande,eftersom jag i princip tog upp dessa frågor i etttidigare anförande.Läget beträffande brottsligheten har inte blivitbättre efter det att de olika kommittéerna har gjortsina genomgångar och lagt fram sina betänkanden.Man måste komma ur den här onda cirkeln. Jufärre bovar som åtalas, desto mer ökar antaletbrott, och om risken ökar att bli lagförd minskarantalet brott. Om inget radikalt görs innebär det attstatsmakten med berått mod godtar attbrottsligheten tar över. Som jag nämnde tidigare,har det goda samhället inte en chans att överleva.Det är modernt att göra konsekvensanalyser, ochmin analys av utskottets inställning tillbrottsligheten visar att brottsligheten kommer attfrämjas i vårt land. Annars skulle vi i dennakammare göra något åt förhållandena. Jag kanaldrig acceptera detta. Det är inte vi politiker somfår ta ansvaret, utan det är brottsoffren, dvs.kvinnorna, barnen och pensionärerna.Det är hög tid att förtroendet för rättssamhälletåterupprättas och att en annan ordning införs närdet gäller bevisprövningen. Man kanske skall låtaden tilltalade få utredningsmöjligheter, så att hankan få hjälp med att få sin sak prövad.Därmed avslutar jag mitt anförande, och jag ber attfå återkomma med repliker.Anf. 87 ():Fru talman! I justitieutskottets betänkande1992/93:JuU6 behandlas motioner som har väcktsunder den allmänna motionstiden och som rörolika processrättsliga frågor. Utskottet föreslåravslag på samtliga motioner och är därvidlag enigt,utom på en punkt, som avser åklagarens bevisbördai brottmål.Karl vill få till stånd en utredning ombevisvärderingen i brottmål i syfte att minskaåklagarens bevisbörda. Många förväntar sig kanskeatt en gammal, luttrad åklagare som jag skulle taemot detta förslag från Ny demokrati med öppnaarmar. Så är emellertid inte fallet.Som utskottsmajoriteten framhåller i betänkandet,har principen att åklagaren skall bevisa samtliga deomständigheter som måste föreligga för att dentilltalade skall kunna fällas till ansvar för brott,alltsedan den i västerlandet,betraktats som en viktig rättsstatlig princip, somskall skydda laglydiga medborgare mot att blidömda till straff. Utskottet hänvisar till Per OlofEkelöf, som också brukade säga att allstraffrättskipning innebär att man tar en kalkyleradrisk. Då gäller det att ha en tillräckligt god ochhållbar kalkyl som grund för domstolensbedömning.Den här frågan togs upp i en interpellationsdebatt idenna kammare , och justitieministernunderströk då vikten av att de som har ansvaret förlagstiftningen, dvs. vi i , klart ochotvetydigt deklarerar att det inte kommer på frågaatt genom lagstiftning göra avsteg från principernaatt åklagaren har bevisbördan i brottmål och attfällande dom kräver full bevisning. Det ansvarethar justitieutskottet tagit genom att avstyrka KarlGustaf motion.I motionen påstås att domstolarna under senare århar ställt allt högre beviskrav för fällande dom. Denhistorieskrivningen känner jag inte riktigt igen,trots att jag har varit i gamet i över 20 år.Beviskraven har alltid varit höga i våra domstolaroch skall så vara. säger vidareatt det finns domstolar, hovrättsavdelningar ochdomare som är kända för att ställa mycket högakrav på bevisningen. Låt oss för allt i världenhoppas att alla svenska domare gör sig kända fördetsamma.Det är naturligtvis, , på sammasätt med kriminalpolitiken som medsamhällsekonomin. Det som vi just nu upplever ochkan beskåda är ett minskat förtroende förrättsväsendet. Detta är resultatet av decennier avmisslyckad socialdemokratisk kriminalpolitik. Deträtta sättet att återupprätta allmänhetensförtroende för rättsväsendet är inte att göra avkallpå rättstryggheten.I ett särskilt yttrande har tagitupp frågan om anonymitet för vittnen. Även denfrågan rör väsentliga rättsstatliga principer.Rättssäkerheten kräver att ingen skall behövariskera att bli fälld till ansvar för brott på grundvalav uppgifter från någon som man inte vet vem detär. Det skulle nämligen i många fall försvåra ellerhelt omöjliggöra för den misstänkte och dennesförsvarare att förbereda och utföra talan ibrottmålet.Frågan är om inte det problem som pekar på är betydligt överdrivet.Våldskommissionen har utrett hur vanligt det är attparter och vittnen utsätts för våld eller hot. I sittslutbetänkande Våld och brottsoffer sägerkommissionen att våld eller hot mot vittnen inteförekommer i någon större omfattning och att denmotvilja mot att vittna som människor ibland geruttryck för snarare beror på en allmän olust- ochobehagskänsla än på att de är utsatta för ett reellthot. Problemet synes alltså snarare vara avpedagogisk än av processuell art.I många polisdistrikt har det redan nu utvecklats enpraxis att i anmälningar och förhörsutsagor angeadress och telefonnummer till arbetet i stället för tillbostaden när det är fråga om målsägande ellervittne som har blivit utsatt för brott i tjänsten resp.skall höras om något som vittnet har erfarit itjänsten. I pågår arbete meden begränsad översyn avförundersökningskungörelsen som syftar till attkodifiera denna praxis. och jagfår nog nöja oss med att man, med bibehållenhänsyn till rättssäkerheten och tillEuropakonventionen om de mänskligarättigheterna, inte kan kommamycket längre än så.Med dessa ord, herr talman, yrkar jag bifall tillutskottets hemställan och avslag på reservationen.Anf. 88 (nyd):Herr talman! Detta får naturligtvis inte komma ikonflikt med principen om den friabevisprövningen, dvs. att åklagaren skall bevisasina brottspåståenden i målet. Det skall självfalletinte leda till att förhållandet i processen blir detomvända. Om den bevisbörda som åklagaren trotsallt har i brottmålsprocessen minskar, kommer detatt ställas högre krav på den misstänkte, på att hanskall vara mera aktiv och föra fram sin egenbevisning. Som jag nämnde tidigare, skall haneventuellt få utredningsresurser för detta.En ytterligare möjlighet kan vara att tillmätamålsägandens uppgifter ett större bevisvärde . Man bör i och för sig inte vara främmande förtanken att målsäganden eller den tilltalade skallhöras under ed, dvs. under straffansvar.Beträffande anonymitet för vittnen avvaktar jagJustitiedepartementets översyn, vilket jag även harnämnt i det särskilda yttrandet.Avslutningsvis vill jag yrka bifall till minreservation och avslag på utskottets hemställan iden delen.Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades efter 13 §. )11 § Övergrepp mot kvinnorFöredrogsjustitieutskottetsbetänkande1992/93:JuU7 Övergrepp mot kvinnor.Anf. 89 ():Herr talman! I justitieutskottets betänkande omövergrepp mot kvinnor behandlas rättegångsregleri våldtäktsmål.