prot · GG0944 · 1992-12-14 00:00:00 — Men, som jag tidigare sade,detta är en pågående diskussion som skall utgörabas för ett gemensamt ställningstagande avhögskolor och regering , ellerrättare sagt: pågående diskussioner för att klargöraom det finns en bas för en gemensam ståndpunkt.Jag har med viss tydlighet redan tidigare framhållitatt jag tror att det vore vitalserande för helahögskolesystemet om vi gick den internationellavägen och tillät också andra att ge sitt bidrag till denhögre utbildningen.Den tredje frågan torde ha sin utgångspunkt i vadBengt Silfverstrand upplever som minnedvärdering av de parlamentariska instanserna.Som förutvarande ledamot av denna kammare voreingenting mig mera främmande än att säga attriksdagen saknar betydelse. Däremot säger jag attdet är min övertygelse att vårt samhälle ochuniversitetsväsende blir bättre om allting inte ärliktydigt med politik. Det är bra om det finnssektorer i vårt samhäller som står fria från denpolitiska makten och dennas från tid till annanskiftande inställningar. Universiteten ochhögskolorna tillhör genom den modernaeuropeiska traditionen den kategori av institutionersom mår väl av att ha delar av sig stående helt friafrån den offentliga makten. Det är det som någraav oss talar om i termer av krafter och motkrafter,alltså att inte ens en aldrig så demokratisk statsmaktskall kunna kontrollera hela universitetsväsendet,om den skulle komma på den idéen. Jag tycker attdet vore till fördel om i detta hänseendeblev europeiskt.Den fjärde frågan handlade om högskolansfastigheter inför beslut . Intilldess att ett förslag finns om ett överförande avnågon eller några högskolor i stiftelseform meddettas eventuella konsekvenser förfastighetsfrågorna gäller naturligtvis det förslagsom regeringen via harpresenterat.Till sist: Visst, , skall vi lyssnapå studenterna. Det är i själva verket studenternasintressen som står i centrum för hela denhögskolereform som regeringen nu har presenterat.Men begå inte misstaget att förväxla varje studentsintressen med vad SFS säger i vid det tillfälle då villlyssna!Anf. 60 ()replik:Herr talman! Det är ganska fantastiskt att höradessa väl valda ord om studenterna. Men vad harde satt för spår i den här propositionen?Utbildningsbevakning och lokalt engagemang iutbildningens uppläggning är det viktigasteinflytandet för studenter, oavsett på vilketuniversitet eller vilken högskola de går. Det är motdenna bakgrund som vi är så angelägna attstudenterna skall få rätt och möjlighet att verka iolika styrorgan inom högskolan. Att studenterstöder varandra är viktigt både för de enskildastudenterna och för studenterna som grupp. Det ärväl ändå inte ointressant, Per , att SFS tarett så kraftfullt avstånd från planerna påstiftelseuniversitet. Har regeringen för vana attgöra sådana här utspel i olika frågor för att testabärkraften i regeringssamarbetet? Är det intekollektiva beslut som fattas inom regeringen, ocksånär man gör utspel av den här typen? Detta är jurätt så fantastiskt.Sedan tycker jag att det var något nedlåtande motSFS att åtminstone antyda att SFS inte är riktigtrepresentativa. Jag underar vem som ärrepresentativ för regeringen i den här debatten,t.ex. när det gäller stiftelsefrågan. Är det PerUnckel eller ?Anf. 61 Utbildningsminister ():Herr talman! Om man ser till det studentintressesom jag sätter främst, så är det varje enskildstudents möjligheter att få den bästa utbildning somvi kan erbjuda och honom eller henne. I synnerhetdet faktum att en student skuldsätter sig meduppemot ett par hundratusen för en vanligakademisk utbildning gör att det är avgrundläggande betydelse att studenten vet att haneller hon får precis den utbildning han eller honefterfrågar. Detta är utgångspunkten.Med det system som vi nu skall genomföra --åtminstone i denna del delvis tillsammans medSocialdemokraterna -- förstärks varje enskildstudents möjligheter att direkt och personligenkunna påverka utbildningens uppläggning. Det,, är riktig frihet.Det kompletteras med en rätt för studenternasorganisationer att vara representerade iuniversitetens organ. Regeringen har i dettahänseende stannat vid att ange att studenter skallvara representerade. Men på grund av att vi inte idetalj anger hur många ledamöter som skall sitta ivarje organ, fann vi det orimligt att centralt regleraantalet studenter som skulle sitta i organen. Vi hari detta hänseende ett betydande förtroende för attlokala universitetsledningar tillsammans medstudenterna finner former för att tillgodosestudenternas intressen. Jag har i varje fall intesedan propositionen presenterades hört en endahögskola som inte skulle visa sig förmå svara uppmot dessa krav och detta ansvar.I frågeställningen om representativitet, säger jaginte att jag inte lyssnar på Förenadestudentkårer, men jag lyssnar även på andra. Jaglyssnar också på de kårer som av olika skäl har valtatt stå utanför ,vilket vid det här laget råkar vara en hel del. Påbasis av det som vi får höra -- inte på basis av vad desäger att de representerar -- fattar regeringen sinabeslut och förelägger dessa. Svårare ärdet inte, , när man vill finna enrimlig avvägning mellan de olika intressen som görsig hörda i en debatt som denna.Anf. 62 ():Herr talman! Låt mig först få inleda med att säganågra ord om reservation 11, som gäller demedellånga vårdutbildningarna och yrkesexaminaför dem. Jag är faktiskt mycket ledsen över dennareservation. var vi i utskottet nämligenhelt överens om att vi skulle gå till den dåvaranderegeringen och begära en totalöversyn av demedellånga vårdutbildningarna. Sedan fick vi en nyregering sent hösten 1991.I reservationen anges att denna utredning skallgenomföras ytterligt snabbt. Det som skiljerreservationen från utskottsmajoritetens förslag ärendast tidpunkten. Reservanterna vill under dennavår ha besked om hur det blir. Det är väldigtmärkligt, tycker jag, eftersom vi i dettasammanhang har varit helt överens. Vi har gång pågång tagit upp och efterlyst denna utredning. AttSocialdemokraterna nu reserverar sig, tycker jag ärlitet klåfingrigt. Dessutom lägger ju vi iutskottsmajoriteten till ett par uppgifter i fråga omdenna översyn. Dels skall man i samband med attlinjerna avskaffas se över yrkesexamina, t.ex. förlaboratorieassistenter, arbetsterapeuter ochoptiker, dels skall man se över ansvarsfördelningenmellan och högskolans tillsynsorgannär det gäller de utbildningar som leder tilllegitimitet. Jag yrkar givetvis bifall till utskottetshemställan i betänkandet i denna del.Sedan skulle jag vilja säga några ord omjämställdheten inom den svenska högskolan, somhar gått en kräftgång. Det visar den rapport avEgon som presenterades tidigt . Mankan dra en slutsats av hans rapport när det gällervad det beror på att jämställdhetsarbetet, dvs. attåstadkomma balans mellan män och kvinnor på allanivåer inom högskolan, inte tas riktigt på allvar avde skilda planerings- och beslutsorgan som finnsinom högskolan. Entusiaster som gör ett gottarbete finns förvisso. Men de har i regel tvingats attjobba i motvind eller, i bästa fall, i likgiltig stiltje.Mera sällan har deras arbete lyfts fram som godaexempel på att jämställdheten i högskolan också ären kvalitetsfråga.Bl.a. med anledning av denna rapport tillsatteregeringen en arbetsgrupp under min ledning, somnu har överlämnat konkreta förslag och fört framidéer om hur detta arbete skall påskyndas, så att demål som satte upp, , i alla fallskall kunna uppnås under 90-talet.Då, , kan vi återkomma tilldiskussionen om att politiker i handling skall visavad de menar och sätta vilja och kraft bakomorden. Då gäller det inte att leka med orden omman skall iaktta eller främja, eller om man bör ellerskall. Vi har lekt med ord, som för den enskildahögskolan inte har haft den minsta betydelse. Vi idenna kammare har trott att vi har främjat ochiakttagit jämställdshetsarbetet, men vi har ipraktisk handling inte visat att det faktiskt finnsbåde vilja och kraft bakom våra ord.Därför är jag mycket nöjd med att utskottet, medanledning av folkpartisten , nu förtydligar att man när det gällerurvalsgrunder och särskilda skäl som urvalsgrund,också skall inrymma tillämpning avjämställdhetsaspekten och att denna urvalsgrundskall ses som ett verktyg för att vi skall nå målen ombalans mellan män och kvinnor inom bådegrundutbildning och forskning.Principen är inte ny. 1978 harregeringarna varit ense om attjämställdhetsaspekten utgör saklig grund enligtregeringsformen vid tillsättning av tjänster på detstatliga området. Vad vi menar är att denna principsom urvalsgrund bör tillämpas inte bara för demsom söker tjänster utan också för dem som sökerkurser, program och utbildningar till och inomhögskolan. När högskolan nu skall ta ansvar för sinegen antagning av studerande, bör man således somen urvalsgrund tillämpa jämställdhetsaspekten ochdärmed kunna ge förtur till sökande avunderrepresenterat kön när meriterna, dvs.kunskaperna, erfarenheterna och den särskildafallenheten för den sökta utbildningen, är i stortsett lika om än inte identiskt lika.Jag förmodar att alla här är medvetna om attjämställdhet i högskolan inte kan pratas fram. I såfall hade vi haft den. Ansvaret ligger påhögskolorna själva att använda de resurser som stårtill buds, använda sin fantasi och sitt sinne för fairplay. Men med lagar och förordningar understödervi i handling en tydlig vilja till rättvisa. Rättvisa ärju för all del inte en tydligt kontroversiell frågai samband med jämställdhet i högskolan. Såvitt jaghar förstått finns det ingen som vill ställa sig uppoch säga att det är rättvist att av professorernaär kvinnor. Alla inser nog att det inte till tillmäns fördel skiljer i begåvning, utbildning ochkreativitet. Men vad få är riktigt medvetna om äratt jämställdhet också är en kvalitetsfråga.Den som först, såvitt jag vet, talade om detta varPeter , som gjorde en utredning till den av ossalla så högt rosade grundbulten i High Education inSweden, A look from the outside. Där förvånadeshan över att jämställdheten i högskolan här iSverige sågs som en politiskt extern fråga och inte iförsta hand som en intern akademisk angelägenhet,vilket är vitalt för kvaliteten i den akademiskaverksamheten. Lika förvånad var han över bristenpå medvetenhet om jämställdhetens betydelse förutbildningens och forskningens kvalitet.På detta tema, utbildningens och forskningenskvalitet, är det viktigt att vi nu framöver tar till varade förslag som denna arbetsgrupp har utarbetat ochatt vi också följer upp, mäter och utvärderarjämställdhet som kvalitet, precis på samma sätt somnär det gäller andra kvalitetsindikatorer som skallutvärderas.Anf. 63 ()replik:Herr talman! Jag vill mycket kortfattat säga någotom examina på vårdutbildningarna. Det är mycketrimligt att just , när viskall fatta beslut om att avvecklautbildningslinjerna och när vi vet attyrkesutbildning och program måste vara distinktaför vissa typer av utbildningar, ger en mycket tydligsignal till regeringen att något nu måste ske och attden måste ta tag i detta.Det är ju kopplat till beslutet om en avveckling avutbildningslinjerna som detta ställningstagandeskall ses.Margitta har på ett föredömligt sättengagerat sig i jämställdhetsfrågorna. Hon harförsökt, det är jag övertygad om, att göra någotmera av dessa. Men jag tycker att skall göra det så lätt för sig och bara säga attdet är fråga om en lek med ord. Jag tror att alla idenna kammare -- definitivt de som sitter med iutbildningsutskottet -- förstår skillnaden mellan''iaktta'' och ''främja''. Det är faktiskt inte fråga omnågon lek med ord. Att iaktta betyder att man harögonen på vissa saker. Men ingenting sägs omambitionerna eller om viljan, dvs. om vad mankonkret vill göra.Om man däremot lägger till ordet främja, betyderdet för mig -- förhoppningsvis också för MargittaEdgren -- en aktiv medverkan till, dvs. att manoffensivt verkar för, en förbättrad jämställdhet pådet här området. Därför tycker jag, MargittaEdgren, att det inte är för mycket begärt att niställer er bakom detta, som ni betraktar som ensjälvklarhet. Om det är en självklarhet, bifall dåframlagda förslag. Det borde inte tära alltförmycket på prestigen att göra det.Anf. 64 () replik:Herr talman! Det gäller översynen av demedellånga vårdutbildningarna, som vi beslutadeom . Den tidigare regeringen hade ett och etthalvt år på sig att se över utbildningarnas längd,vidareutbildningen och den internationellarelevansen. , efter regeringsbytet, lägger vi tilltvå stora, tunga uppgifter när det gäller den häröversynen. Dels gäller det yrkesexamina, delsgäller det ansvarsfördelningen visaviSocialstyrelsen. tror man alltså attdetta skulle kunna presenteras tidigare. Men föruthar man ju inte haft sådan brådska. Det är det somjag är ledsen över. Ord och handling stämmer inteöverens. Vi är ju överens om att det är fråga om enviktig översyn. Spela då inte bort den tyngd somjust den här samsynen innebär genom att ha med enreservation om en sådan -- ursäkta mig -- bagatell.När det sedan gäller detta med en lek med ord ärdet på det sättet att vad som göras skall i lagar ochförordningar i stort sett redan är gjort påjämställdhetens område. Då har det kvittat om vianvänt ''bör'', ''skall'', ''främja'' eller ''iaktta''. Dethar inte blivit mer av jämställdhet för det. Detviktiga nu är ju att vi kan få den akademiskavärlden med oss, eftersom det är den som måsteförändra innehållet i utbildningarnas strukturer ochformer. Det som är viktigt är alltså att denakademiska världen ser jämställdheten som enkvalitetsfråga -- då blir det jämställdhet.Det blir inte jämställdhet i och med att vi i debatterhär i kammaren eller i lagtext skiljer mellan''främja'' och ''iaktta''.Anf. 65 ()replik:Herr talman! Det är faktiskt inte betydelselöst attytterligare har gått efter nämnda period när det gäller den här översynen.Som erinrar sig, var vi i densocialdemokratiska gruppen i utbildningsutskottetinte passiva.Vid ett par tillfällen gick vi in, i gott samförstånd,och påverkade och ändrade förslag. Då fanns deten enighet. Förutom en enighet -- i och för sig harväl en sådan skymtat --efterlyser vi konstruktiva samtal. Kompromisserefterlyser vi också från den nuvarandeutskottsmajoritetens sida.Jag pratade inte om ''bör'' och ''skall'', MargittaEdgren. Vi är helt överens om att det är fråga omen lek med ord i det avseendet. Däremotkonstaterar jag att det finns en klar artskillnadmellan ''främja'' och ''iaktta''. Därför är det inte förmycket begärt att, med tanke på i jämställdhetsfrågor, hon också ärberedd att sätta kraft bakom orden och välja detsom innebär en betydligt större förpliktelse förregeringen att följa det som sägs. Det handlar alltsåom skillnaden mellan att främja och att bara passivtiaktta.Anf. 66 () replik:Herr talman! Jag är varm anhängare av politiskasamtal och vill gärna att sådana samtal förs. Jagtycker också att vi i utskottet mer och mer underdet här året har haft både vilja och möjligheter attföra sådana samtal.När det gäller detta med ''främja'' och ''iaktta'' harjag i , som jag faktisktgick och hämtade, funnit att ''främja'' betyderhjälpa fram, understödja och att ''iaktta'' betyder tatillfället i akt, begagna tillfället. Det finns alltså enviss nyansskillnad här. Men jag kan inte inse attskillnaden är så stor att den förtjänar en reservationnär det gäller detta betänkande om högskolelagen.Det gäller trots allt att få högskolans ansvariga attinse att det formella regelverket inte automatisktfylls med ord. Det gäller att inse att dentraditionella uppdelningen av arbetsuppgifter ochämnesval mellan män och kvinnor har en historisk-strukturell bakgrund. Det är den historisk-strukturella bakgrunden som vi nu måste förändra.Det gör man bara om insikten finns att det ärkvalitet som på lång sikt främjar verksamheten.Anf. 67 SKÅNBERG (kds):Herr talman! Regeringens proposition 1992/93:1om universitet och högskolor bär namnet Frihet förkvalitet. Både frihet och kvalitet är honnörsord förKristdemokraterna. Och helt säkert finns det ettbetydande utrymme inom universitet ochhögskolor för att öka både kvaliteten och friheten.Jag vill senare återkomma till och säga något omdessa begrepp.Jag vill dock inleda med att berätta om en för migmycket minnesvärd eftermiddag för snart 20 årsedan hemma hos min klassföreståndare. Det varalldeles i slutet av sista terminen på den treåriganaturvetenskapliga linjen. Jag och minaklasskamrater var hembjudna tillklassföreståndaren för en stunds trivsam samvaro.Vi samtalade om vad vi skulle göra till hösten.Nästan alla skulle läsa vidare -- för pojkarna gälldedet militärtjänst. Där fanns blivandeläkarstuderande, jurister, lärare, biologer ochteknologer -- för att nämna några exempel. Livetlekte, och vi tyckte att vinden fyllde våra segel. Vårlärare, som förresten var lärare i fysik, tog del avvåra ambitioner och höll sedan ett tal som jagfortfarande vägleds av.Han påminde oss om att vi hade fått del av denbästa utbildning som stod till buds och sade att denuniversitetsutbildning som vi stod i begrepp attpåbörja skulle föra många av oss fram tillbeslutande positioner i samhället, till vad sommänniskor skulle komma att räkna som högtuppsatta poster. Inför detta ville han att vi skulletänka på att vi hade ett ansvar för den begåvningoch den skolning som vi hade fått och skulle få. Hantalade om vikten av att använda sina resurser förandras bästa, inte bara för sitt eget bästa, och av atttjäna andra med sin utbildning. Vi skulle tänka påatt vi var priviligierade jämfört med så mångaandra.Min klassföreståndares tal omödmjukhet, ansvar och detta med att tjäna sin nästamed sin begåvning och utbildning skulle jag i dagmed vårt språkbruk vilja kalla för en enkel, etiskvägledning beträffande utbildning i allmänhet ochhögskolestudier i synnerhet.Genom att med högskolestudier och forskning ökainsikt, kunskap och fallenhet ökas både denenskildes och landets kompetens ochkonkurrensförmåga. Det är som, för att använda enliknelse, att hänga en starkare motor, en motor medstörre effekt, på en båt. Man förmår mera, kommerlängre och kommer snabbare fram. Men att mankommer fram snabbare och mera kraftfullt innebärinte automatiskt att man kommer fram mera rätt.Hög intelligens och samhällets högsta utbildningarutgör ingen garanti för att det jag förmår göra ocksåär det som är etiskt rätt att göra. Jag behöver baranämna domare, jurister och läkare i Nazitysklandeller psykiatriker i det gamla Sovjet.Över hälften av världens forskare, mänsklighetensskarpaste hjärnor, sysslar med att ta fram ochvidareutveckla nya vapensystem. Den svältandemänskligheten ropar inte efter mer sofistikeradevapen utan efter rent vatten, bröd och engrundläggande hälsovård.Jag liknade satsningarna på högskolestudier vid atten starkare motor hängs på en båt. Men somförebild för själva båten vill jag inte ha en racerbåt,som trimmar motorn för självändamålet att vinnaöver andra. Jag vill tänka på Kustbevakningenssjöräddningsbåt hemma i hamnen i ,vars starka motor hålls i trim för att människors livskall kunna räddas.När det gäller högskolefrågor vill alltså kds bl.a.verka för att högskolan fostrar studenterna till ettetiskt tänkande och handlande och ger deminsikten att med ökad förmåga följer ökat ansvar. ''Frihet för kvalitet'' heter alltså regeringensproposition. Helt säkert behöver vi öka bådehögskolans kvantitet och högskolans kvalitet. 27 i Finansdepartements rapport 1992:83, ''Hurbra är vi?'' Den svenska arbetskraftens kompetensi internationell belysning'', står det att läsa: ''Sexländer har mer högskoleutbildning än --, , , , Storbritannienoch -- och fem länder har mer utbildning påmellannivån -- , , ,och . Jämfört med de meravancerade länderna fattas således utbildning bådepå mellan- och högskolenivån i . Sverigesfördelning innebär en jämntjock bas och en smaltopp. Det kan sägas vara typiskt för ett land somkommit ''halvvägs' i sin utbildningsexpansion. ''Det är därför ur Kds synvinkel glädjande attregeringen nu så ambitiöst har velat satsa på denhögre utbildningen, vilken -- såvitt vi förstår -- variteftersatt av den tidigare regeringen.Utbildningsministern har uttalat målsättningen attdet skall vara dubbelt så många disputerade . Enligt regeringens förslag skall ihögskolelagen införas en helt ny bestämmelse, 1kap. 4 §, om att verksamheten skall anpassas så, atthög kvalitet nås. I andra stycket i samma paragrafsägs det att det är en gemensam angelägenhet förhögskolornas personal och studenter att detillgängliga resurserna utnyttjas effektivt.Kvalitetskravet ökas också genom att högskolan nufår ett alltmer utökat självbestämmande på detlokala planet och också ges större möjligheter tillprofilering, vilket i sig är positivt.Som kristdemokrat gläds jag också över deninternationalisering som regeringens lagförslagandas. I 1 kap. 5 § i regeringens lagförslag sägs detju att högskolorna i sin verksamhet bör främjaförståelsen för andra länder och för internationellaförhållanden. Det är alldeles nödvändigt att främjainternationella kontakter, i all synnerhet medEuropa. Låt oss inte glömma att vi har atttacka för vår bildningstradition. Medan vi ännuhögg runor i sten grundlades Sorbonneuniversiteteti . Lika gammalt, dvs. , är t.ex.Oxforduniversitetet. komtill på 1200-talet.Till dessa och till de andra stora universiteten iEuropa vandrade de få nordbor som fick en högreutbildning . Våra egnauniversitets historia är jämförelsevis kort. Uppsalavar först, . Lunddröjde ända till 1668. Då hade redanunder ett halvt årtusende utbildat våraakademiker -- i den mån vi hade några. Vi kan förövrigt också notera att hela våruniversitetstradition kommer från, startats av ochdrivits av den kristna kyrkan. Kristendomensbetydelse för den högre utbildningen kan inteunderskattas. Den har varit historiens nav. Tänkbara på vad detta innebar för Nordensteologistuderande, som vandrade till iWittenberg, där blev professor 1513.Olaus studerade där 1516--1518 t.ex.Världshistorien ser annorlunda ut på grund avdessa internationella kontakter och impulser.Det är inte annorlunda . Våra studenterbehöver möta kunskaper, men ocksåEuropas värderingar, som vi trodde att vi gjorde ossav med 1968.Regeringens proposition och utbildningsutskottetsbetänkande är alltför omfattande för attkommenteras i sin helhet. Tiden lider, och jag ärsiste talare i denna debatt. Jag vill dock göra någranedslag för att markera vad som särskiltsammanfaller med kristdemokratiskhögskolepolitik.Förutom vad jag redan nämnt -- den etiskadimensionen, kontakten med Europasbildningstradition och den ökade kvaliteten ochkvantiteten beträffande högskoleutbildningen --vill jag också uppmärksamma något av det som ärsärskilt gynnsamt ur studentens synvinkel.Ibland erinras det skämtsamt att ''sjukhusen är tillför patienterna, inte patienterna för sjukhusen''.Verksamheten med sina experter och resurser äralltså till för sin egen skull. Det är naturligtvislikadant med högskolan. Det är studenten somsatsar sin tid, sin ekonomi genom kännbara lån --utbildningsministern talade om studielån på ett parhundra -- och sitt arbete. Man kundeju ägna tiden åt något som lönade sig bättre. Det ärstudenten som är högskolans kund, eller egentligauppdragsgivare.Som politiker har vi inte bara att se tillhögskolepersonalens arbetsförhållanden ochkarriärmöjligheter, ägande och underhåll avfastigheter för deras egen skull. Vi har att se påhögskolan ur ett helhetsperspektiv. Då skall visärskilt se på vad som gynnar studenterna, så attderas studier blir framgångsrika. De markeringarjag nämner är just något av det som gynnarstudenten och därmed, tror jag, hela vårt samhälle.Vi kristdemokrater tror att det är positivt att ha enexaminationsstege med mindre och fler steg än dennuvarande och att magisterexamen ochhögskoleexamen är bra tillskott till den stegen.Det är en balansgång att bedriva forskarstudier påmindre och medelstora högskolor resp. påuniversitet med fasta forskningsresurser. Å enasidan behövs det en viss minsta ''kritisk massa'', enforskarmiljö med flera studerande och meddisputerade lärare för kvalitetens skull.