prot · GG096 · 1992-10-14 00:00:00 — Jagmenar att mer internationellt samarbete och störrebetoning på svenskt deltagande både i EG och i denmonetära unionen kan ge ett viktigt bidrag till att fåen bättre balans även internationellt mellanpenningpolitik -- och därmed höga realräntor -- ochfinanspolitik i många länder i världen.Talmannen anmälde att anhållitatt till protokollet få antecknat att han inte ägde rätttill ytterligare replik.Anf. 24 () replik:Fru talman! Jag förstår att vi bara fick höra denförsta delen av finansministerns beskrivning avsvensk ekonomi. Det var den grå bilden som vi ficknu. Jag ser fram emot den andra delen somfinansministern utlovade.Jag skulle vilja ha en precisering av beskrivningenav 80-talets elände. Låt oss börja medstatsfinanserna. Är det rätt eller fel attstatsbudgeten 1982 visade ett underskott på 13 %av BNP och att detta underskott under 80-taletvändes till balans och t.o.m. till ett litet överskott?Är det rätt eller fel att den statsskuld och deunderskott som skapades under ochMundebos tid ger en räntebörda på 60 miljarder,dvs. det man nu beskriver som det strukturellabudgetunderskottet? Är det rätt eller fel attFolkpartiet var det parti som 1989 inte orkade medatt ställa upp i nationens intresse för att bromsaöverhettningen, utan satte sig på parkett ochklagade?Med den beskrivning som finansministern har gettav alla 80-talets eländen måste jag fråga mig hur detkunde komma sig att ni lade upp en valrörelse därni utlovade stora skattesänkningar och nyareformer. Det var inte Socialdemokraterna somgick till val på att man skulle försämrastatsfinanserna. I varje tal under valrörelsen sadejag att det inte fanns utrymme för vare sigskattesänkningar eller nya bidragssystem. Men nigick självsäkert ut och sade att ni visst skulle göradetta. Det skulle lösa alla problem och skapatillväxt.Nu har ni prövat det och fortfarande,mitt under en djup och allvarlig valutakris, stodvissa regeringspartier upp och sade att detviktigaste av allt nu var att införa ett nyttbidragssystem. Det var ju så det gick till. Det var nisom stod för lättsinnet på statsfinansernas område.Det innebar att vi hamnade i denna svåra situation.Statsministern talar om samma väg. Han talarförsiktigtvis inte om den enda vägen. Jag märker enviss nyans här och en viss rodnad över detta uttryck.Men var litet försiktig med att tala om detta! Detvar ju den enda vägen, den som ni höll fast vid ochsom vi skulle hålla ut med, som väckteinternationellt misstroende. Detta ledde till attvalutorna forsade ut och att räntorna drogs upp tillchocknivåer. har vi lagt om kursen ordentligt,bort från de lättsinniga skattesänkningarna. Vi tardet besvär som det innebär opinionsmässigt att påbåde utgiftssidan och inkomstsidan försöka få fasonpå statsfinanserna. Så är det, och det finns ingenannan förklaring som har trovärdighet. Det skullevara bra för tilltron till denna överenskommelse omfinansministern höll sig till detta.Låt mig också få upprepa min fråga när det gällerfinanssektorn och bankerna. Vad är det som gäller?Vi har fått höra olika budskap från regeringen.Jag hoppas att finansministern kan ge ett klart ochentydigt besked om var regeringen står, så att denmisstro som har uppstått utomlands och här hemmaunder veckan kan undanröjas en gång för alla.Anf. 25 Finansminister ():Fru talman! Jag svarar på den sista frågan först.Den har redan tillrättalagts både av den som AllanLarsson åberopade och av den i regeringenansvariga ministern. Ingen svävar i tvivelsmål pådenna punkt, utom möjligen förstår att har starkt behov av attmarkera olika saker. Låt mig därför barakommentera något av det han tar upp. Jag villpåminna om valrörelsen . Kommer AllanLarsson ihåg den? Då var en mycket vanligtförekommande fråga till alla politiska partier om deansåg att det var överhettning i den svenskaekonomin och om de var beredda att göranågonting åt det. Behövdes det kort sagt någonslags åtstramning i landet. Alla politiska partier,inkl. det då regeringsdugliga partietSocialdemokraterna, svarade nej, med undantag avFolkpartiet liberalerna. Som ensamma kämpar idenna ganska tuffa strid var vi medvetna om, vilketäven parti var, att det varöverhettning. Det behövdes åtstramning. Vi varockså beredda att tala om detta i valrörelsen. Såsmåningom har vi fått ganska många erkännandenför detta. Jag förstår att har glömtbort det nu.En annan sak som jag tycker ligger litet under denrimliga debattnivån här i kammaren är att fråga migom jag erkänner att budgetunderskottet 1992 varhögt och att det i siffror räknat var mindre 1991.Det är klart att det var. Det står ju att läsa i vilkentabell som helst. Men, , man måste jutitta på vad detta innehåller. Jag utgår från att AllanLarsson inte har ändrat uppfattning om att detexisterar strukturella komponenter i dessa balans-och obalanssiffrorna för de offentliga finanserna.Det var ett viktigt skäl till den ingångnakrisöverenskommelsen. Det står t.o.m. iprotokollet att en viktig orsak är att få bort detstrukturella underskottet. Jag tycker att detta varlitet grand under värdighet.Låt mig påminna om det som uppgörelsen faktisktinnehåller i den första delen, nämligen ungefär 40miljarder kronor i förstärkning av de offentligafinanserna, 30 miljarder i minskade utgifter och 10miljarder i inkomstförstärkningar. Merparten avdetta, drygt 7 miljarder, är ökade skatter på bensinoch tobak. Jag tycker det ligger väl i linje med denhälso- och miljöpolitik som regeringen har fört helatiden. I den meningen är det inte några våldsammaavsteg från en tillväxtfrämjande skattepolitik.Regeringen har mycket lätt att försvara dennauppgörelse, . Det vore bra om AllanLarsson hade lika lätt att göra det.Anf. 26 () replik:Fru talman! Jag vill ge finansministern chansen attutveckla detta med bankerna. Jag tycker inte att deträcker att snoppa av en sådan fråga med en meningi viktiga ekonomisk-politiska debatt.Här har rätt till information om varregeringen står. Allmänheten och omvärlden harrätt att få veta detta. Detta är finansministernstillfälle att ge oss besked om vad som gäller. Det ären viktig fråga. Vi har sett vad som hände i börjanav veckan genom de uttalanden som gjordes. Låtoss nu få veta hur det förhåller sig.Låt oss också få en diskussion om det som sker ibanksystemet. Det är inte en speciellt svenskföreteelse. Det är någonting som förekommer i allaländer där man har genomfört en avreglering. Detgäller bl.a. i . Det är ett land som i övrigt harhaft en ganska stabil ekonomi med låg inflation.Det finns anledning att fundera över vad detegentligen är för mekanismer som har lett fram tillden här situationen. I land efter land har man dragitpå på ett sådant sätt att det nu ledertill en djup kris. Det hindrar den återhämtning ivärldsekonomin som annars skulle ha kommit tillstånd. Låt oss diskutera litet seriöst kring detta.Låt mig också tillägga ett par saker när det gällerarbetsmarknadspolitiken. Finansministern hadesvårt att förstå att jag tog upp dessa frågor innanbläcket ens har torkat på uppgörelsen. Ja,överenskommelsen är på denna punkt mycketbegränsad. Den gäller insatser för det härbudgetåret. Det går inte att driva detta somhalvårspolitik. Det måste till långsiktighet ochhögre ambitioner, och detta måste komma i gångnu.Det var ett misstag av den borgerliga majoritetenhär i att inte gå in för en aktivarearbetsmarknadspolitik. Då hade mycket av deproblem som vi kommer att ha under denkommande vintern kunnat hanteras på ett bättresätt. Det är nu som vi måste komma i gång med endiskussion, och vi måste snart kunna ge de beskedsom behövs för att man aktivare skall kunnabekämpa arbetslösheten.Får jag också ge ett litet råd till finansministern närdet gäller beskrivningen av de nya åtgärderna. Jaghar sysslat en del med arbetsmarknadspolitik, ochdet stör mig när ni talar om att man skall betalautbildning och annat med A-kassemedel. Så är detinte. A-kassan finansieras viaArbetsmarknadsfonden, och de nya åtgärdernafinansieras via samma fond. Men det är inte med A-kassan som man skall klara detta, utan genom attskapa ett alternativ till passivt kontantstöd från A-kassan.Låt oss nu hålla oss till det som vi har kommitöverens om, och börja inte med något konstigt tal!Jag har sett att också arbetsmarknadsministernvarit inne på detta. Sådana åtgärder som ni talar omhar vi inte kommit överens om. Ni får hålla er tilldet som vi har enats om.Finansministern tyckte att mitt tal om tillväxt varuttryck för att jag har svårt att hitta på någonting.Nej, jag vill säga att det viktigaste för svenskekonomi är att vi får i gång investeringar och nulångsiktigt lägger upp politiken så, att det skapasförtroende och framtidstro som kan leda till attinvesteringar kommer till stånd.Detta kommer vi att tala mycket om, och dethjälper inte att finansministern kommer medsnubbor. Vi skall koncentrera oss på detta och föraen livlig offentlig diskussion om det.Anf. 27 TALMANNEN:Jag får erinra om att den medgivna repliktiden ärtre minuter.Anf. 28 Finansminister ():Fru talman! Låt mig upprepa det som har sagts, omAllan inte tycker att det är tillräckligttydligt vad gäller banker.Regeringen är icke intresserad av sådanaskyddsåtgärder som värnar om aktieägarnaspengar, varken för banker eller på annat sätt.Däremot är vi mycket intresserade av sådanaåtgärder som skyddar insättarnas ochfordringsägarnas pengar. Till den ändan har AllanLarssons parti och regeringen under årens loppgemensamt genomfört en del förändringar vadgäller Nordbanken och sparbankerna, och en del avkrisuppgörelsen går ut på att vi tillsammans åtar ossatt skydda stabiliteten i det finansiella systemet.Det gäller alltså inte att skydda pengarna föraktieägarna m.fl., utan att skydda insättarnas ochfordringsägarnas pengar. Detta är en linje somregeringen och alla dess medlemmar har drivitalltsedan vi tillträdde, och den kan inte på någotsätt vara ifrågasatt.Låt mig ta upp det som sade om attdet är viktigt att fortsätta att bekämpaarbetslösheten. Jag delar den uppfattningen. Jagutgår från att inte tror att dennauppgift kan utföras enbart genom drivande avarbetsmarknadspolitik. Som jag ser det ärarbetsmarknadspolitik oerhört viktig, men det är jufaktiskt i första hand riktiga jobb på den öppnamarknaden som människor vill ha. Man kan kanskeinte hela livet ingå i arbetsmarknadsutbildning ellerberedskapsarbete eller vara föremål för liknandeinsatser, även om man är glad för attde finns.Den första kampen mot arbetslösheten måstedrivas med hjälp av en ekonomisk politik som sertill att riktiga jobb finns att tillgå påarbetsmarknaden. Då kan man när man går ut frånskolan eller efter en utbildning få riktigaarbetsuppgifter till marknadsmässig lön som bas fören stabil hushållsekonomi.Därtill behöver man självfallet som en viktigkomplettering arbetsmarknadspolitiska åtgärderför att motverka arbetslösheten samtutbildningsinsatser, tidigarelagda investeringar,beredskapsarbeten och allt det andra. Menkärnpunkten är att driva en tillväxtfrämjandeekonomisk politik som ser till att människor inteblir arbetslösa utan får riktiga jobb.Anf. 29 ():Fru talman! Efter de senaste veckornas oro på definansiella marknaderna har gamla kändatongångar åter börjat höras från vänsterkanten.Det må vara, sägs det, att kommunismens kollapshar medfört att försök att förverkliga detsocialistiska samhällssystemet inte är praktiskpolitik. Men, görs det gällande, med ränteochvalutakrisen har också de grundläggandesvagheterna i marknadsekonomin uppenbarats. ''Hoppet ställs nu återigen till politiken'', somoppositionsledaren uttryckte det ipartiledardebatten för sedan. Det harfunnits en återklang av detta framför allt i JohanLönnroths inlägg i debatten här i dag.Att detta är en konstig slutsats tycker jag borde ståklart för alla. Den ordning som uppvisat bristerkan inte gärna betecknas som en liberalmarknadsekonomi. I en sådan kan man inte haoffentliga utgiftskvoter och skattekvoter långt över50 %. Den nya regeringen hade ju intehunnit mer än just påbörja nedtrappningen,avregleringen och privatiseringen.I själva verket är de omfattande politiska inslagen iden svenska blandekonomin själva förklaringen tillatt vårt land drabbats så hårt av den aktuellaavmattningen i världsekonomin. Även i andraindustriländer råder nu recesson, men där kvarståri alla fall en viss tillväxt, något som saknas härhemma. I började nedgången tidigare, denhar blivit mycket djupare och kan förväntas pågålängre än annorstädes. Orsaken står att finna i deförsummelser och missgrepp som förekom under1980-talet. Högkonjunkturen utnyttjades då inteför att avhjälpa de strukturbrister i svensk ekonomisom kan sammanfattas i begreppen rekordhårtskattetryck, stora offentliga utgifter ochlångtgående regleringar. En snabbkostnadsstegring ledde till sjunkandemarknadsandelar för exporten. Bakominflationsekonomins skylande fasad byggdes detdessutom upp ett strukturellt budgetunderskott,som när nu bubblan har spruckit snabbt ger sig tillkänna.Med utgångspunkt i valprogrammet har den borgerliga regeringen -- som detuttrycktes i den första regeringsförklaringen --föresatt sig att bryta den ekonomiska stagnationenoch att föra in i det europeiska samarbetetsom en tillväxt- och företagarnation med en starkekonomi. Vid tiden för avslutandeekonomiska debatt kunde jagkonstatera att betydande framsteg i denna riktninghade gjorts. Prisstegringen är låg, produktivitetenhar förbättrats avsevärt, utrikeshandeln visarväxande överskott och bytesbalansen närmar sigjämvikt, vilket betyder att sparandet har ökat --något som jag, till skillnad från ,verkligen inte beklagar. Intresset för hadebörjat vakna till liv hos utländska investerare, ochexportorderingången såg ut att förbättras.Sedan dess har den internationella återhämtningenkommit av sig. Den av dåvarande finansministernAllan skådadevändpunkten har ännu inte blivit verklighet. Medlåg inflationstakt och utrikesaffärerna på väg motbalans kan man ändå tycka att spekulationer inteskulle behöva riktas mot kronan. Men som jagredan nämnt har den nödvändigadeflationspolitiken i förening med lågkonjunkturenavslöjat svagheter på den finansiella sidan. Vi harfått ett värdefall på främst fastigheter och aktier,som satt hela det finansiella systemet i gungning.Det har, herr talman, funnits gott om ödesdagarunder krisen . I mina ögoninföll ett nyckeldatum , dådet inträffade tre händelser, som nyhetsmediavärderade i följande ordning: förstariktigt stora marginalräntehöjning, Gotasfallissemang och betalningsinställelsen i SvenskaKredit. Jag menar att i ett längre perspektiv bordebetydelsen av dessa förändringar graderas iomvänd ordning. Inte minst den ännu pågåendekonflikten mellan landets två ledandeförsäkringsbolag och tre stora affärsbankeräventyrar möjligheterna till fortsatt friktionsfrifinansiering på de utländska kapitalmarknaderna.Regeringen har sett sig föranlåten att garanterakreditväsendets betalningsförmåga. Med anledningav frågor vill jag säga att det äralldeles klart att detta kommer att fullföljas. Jag villäven tillägga att jag sätter särskilt värde på att detjust på det här området har förpliktats till ettingående samarbete mellan det storaoppositionspartiet och regeringspartierna. Detkommer att behövas, därför att när det gäller de härfrågorna kommer vi ut på en för oss politiker okändmark. Vi har aldrig varit med om att hantera dentyp av påfrestningar som jag ser framför mig ifortsättningen på den finansiella sidan.Detta är ett åtagande från regeringens sida -- ochsom jag förstår från de instämmandesocialdemokraterna -- som med hänsyn tillskörheten hos de finansiella institutionerna kan blimycket dyrt. Därför är det verkligen angeläget attden ekonomiska politiken utformas så att de hålsom uppkommer i bank- och försäkringssektorninte blir större än vad som är oundgängligennödvändigt.Svagheterna har framträtt inte bara på den privatafinansmarknaden utan också i de offentligafinanserna. Statens budgetunderskott växer nusnabbt till följd av sviktande inkomstunderlag ochstigande utgifter för bl.a. marknadsåtgärder. Tillden del saldoförsämringen sammanhänger medkonjunkturnedgången skall den definitionsmässigtförsvinna av sig själv -- dock med undantag för denbestående ökning av statsskuldräntorna som blirföljden.Den stora faran för framtiden ligger i detstrukturella underskott som de senaste veckornaskrisuppgörelser tar sikte på att reducera. Det bredapolitiska samförstånd som därvid har kunnatetableras är naturligtvis av stor betydelse från -- låtoss kalla det -- marknadspsykologisk synpunkt. Enklar vinst är att det kunnat uppnås störrebesparingar på utgiftssidan än vad regeringenensam kunde ha föreslagit. Likaså är det värdefulltatt ha fått socialdemokratiskt stöd för sänktalöneskatter.Men det skall inte fördöljas att det ocksåförekommer förändringar i skattehöjande riktning,som med hänsyn till ställning som extremthögskatteland inte kan utgöra någon långsiktiglösning. Ytterligare steg i den riktningen är intetänkbara. Åtstramningen är hård nog ändå, vilketframgår av den sjunkande produktionen, denväxande arbetslösheten och inte minst de högaräntorna. Det finns en risk att efterfrågebortfalletblir för stort, så att vi hamnar i en utveckling meddepressiva drag. Tills vidare får vi därför godta ettså stort budgetunderskott som är förenligt med låginflation och bevarad växelkurs för kronan.Viktigast av allt just nu -- det vill jag gärna hållamed tidigare talare om, exempelvis IanWachtmeister -- är att få ner räntan. Det högaränteläget slår hårt mot jobben, motinvesteringarna och mot boendet. Realräntan ärhög även utomlands, vilket sammanhänger medinternationell kapitalbrist i allmänhet och de kravden tyska återföreningen ställer i synnerhet. Men vihar fått flera exempel på att en annanväxelkurspolitik inte utgör någon lösning. Vårgranne har först devalverat och sedan låtitmarken flyta -- ett underligt uttryck för att låtavalutan sjunka -- utan att för den skull uppnå någrafördelar på räntesidan. Nej, kampen för kronan desenaste veckorna får ses som en viktig investeringför framtiden. Den klargör vår ambition attetablera oss som en stark ekonomi i . Ochdet är så, , vi når ner till en lågräntenivå.Innebär då inte regeringens uppgörelser med detstora oppositionspartiet att den enda vägen ärstängd? Nej, snarare visar de att det bara finns enväg, på vilken nu alla har samlats. Målet är det somregeringen har angivit: att med återställdkonkurrenskraft vinna inträde i det europeiskasamarbetet och därmed kunna förbättra välfärdenför våra medborgare. Vägen dit går mednödvändighet över sänkta kostnader, förbättradproduktivitet, neddragning av utgifts- ochskattekvoterna samt avreglering och frigörelse avenskild initiativkraft och arbetslust. Det är värt attnotera att sådana verklighetsfrämmande inslag iden socialdemokratiska politiken som förekomännu , t.ex. stopp för kommunalaindragningar och införande av realräntelån påbostadssidan, inte längre förefaller aktuella.Det har med andra ord, herr talman, blivit trängrepå den enda vägen, som dessutom , som enföljd av den internationella utvecklingen, framstårsom smalare, krokigare och inte minst backigare änvad vi räknade med . Detstår också klart att det är långt kvar till målet. Menkan vi nå samförstånd om att det behövs ytterligareoffentliga utgiftsneddragningar för att bemästra detstrukturella underskottet samt skattesänkningaroch avregleringar för att stärka Sverigeskonkurrens- och attraktionskraft, då blir marschendit mindre mödosam.Anf. 30 () replik:Herr talman! Jag tyckte det lät litet skrämmande attvi nu hade samlats på den enda vägen, somdessutom tydligen var både slingrig och svår att tasig fram på. Jag kan emellertid försäkra LarsTobisson att åtminstone ett parti i den härriksdagen hävdar att det faktiskt finns en annanväg.Jag vill också återkomma till kring svagheterna på den finansiellasidan och förhållandet mellan det politiskasystemet och marknaden. Är bereddatt erkänna att det var ett djupt irrationelltbeteende av just marknadsspekulanterna att i någotslags euforisk stämning kring EG efterBerlinmurens fall exempelvis köpa fastigheter iLondon och ? Är LarsTobisson vidare beredd att erkänna att den härkasinoekonomin, byggd på de reella marknaderna,i grunden innehåller ett osunt drag? Den spanskefinansministern sade exempelvis attdet är nödvändigt att komma till internationellapolitiska överenskommelser för att lägga någotslags kapson på den här våldsamt uppblåstaspekulationsekonomin. Håller medom det?Lars upprepar sina gamla paroller om attsänka skattetrycket. I ett replikskifte med AllanLarsson refererade jag siffrorna förskattekvoten. Skattekvoten sjönk alltså från drygt56 % till ,väsentligen som ett resultat av enöverenskommelse mellan ochSocialdemokraterna om skatterna. och1992 då vi haft en borgerlig statsminister harskattekvoten i stort sett legat . Jag tyckeratt detta borde kännas litet pinsamt och att LarsTobisson åtminstone skulle kunna bedriva litetsjälvkritik och erkänna att Socialdemokraterna ärbetydligt duktigare som skattesänkare änModeraterna.Anf. 31 () replik:Herr talman! Jag talade om att det nu skett ensamling kring en gemensam enda väg, men jag skallgärna medge att inte alla riktigt är med. Jag hadealdrig väntat mig att skulle ställaupp på en sådan politik. Det är emellertid intenämnvärt mindre trångt bara för att Vänsterpartietinte är med.Beträffande fastighetsköpen utomlands somföretogs av svenska placerare är det inget tvivel omatt det här rörde sig om felbedömningar från derassida. Det intressanta är dock att det skedde i spårenefter en omfattande avreglering på kredit- ochvalutasidan i , vilken bedömdes somnödvändigt. Man arbetade utifrånbedömningsgrunder baserade på en genomregleradsvensk fastighetsmarknad. Utländska bedömareansåg att man låg alldeles fel i prishänseende, vilketvisade sig vara sant. De som gjorde dessa misstaghar också, som bekant, fått ta konsekvenserna ochdra sig ur verksamheten helt och hållet.Slutligen, när hävdar attSocialdemokraterna är bättre på att sänkaskatterna än måste det närmastbetraktas som en attack på Socialdemokraterna,därför att beteckningen skattesänkare väl inte är ettgott epitet i hans mun. Det ger kanske endebattpoäng, men jag tror inte att någon riktigtkänner igen beskrivningen.Jag vill påminna om vad vi har åstadkommit genomde beslut som fattades . Detskedde en utveckling mot ett ytterligare sänktskattetryck, ned mot , och det kommer att visasig vara nödvändigt att gå därunder.På grund av den dåliga konjunkturen ochnödvändigheten att nu vidta åtgärder tillsammansmed Socialdemokraterna i en bred uppgörelse,kommer den här utvecklingen att hejdas en tid.Johan kan vara förvissad om att vi frånmoderat håll kommer att arbeta vidare på attgenomföra den sänkning av rekordhårdaskattetryck som är nödvändig för att skallkunna återta sin plats som en stark ekonomisknation i Europa.Anf. 32 () replik:Herr talman! När det gäller den här vägen är jagganska förtröstansfull, på litet . Jag troratt vi är ett antal politiska krafter som såsmåningom kommer att befinna oss på en annanväg, där såväl som i diket.Lars säger att de som gjorde misstagen ifastighetsspekulationerna har fått takonsekvenserna. Det är inte riktigt så väl. Jag harvarit chockerad över att den borgerliga regeringen,som talar så mycket och så gärna ommarknadskrafterna och riskkapitalet, har varitberedd att garantera aktieägarnas intressen i deolika finansiella kriserna.Ta bara det lilla exemplet med Nordbankensprivata ägare, där regeringen alltså garanterade --det var i och för sig en låg summa -- att de skulle fåtillbaka ett vinstbelopp på aktievärdet. Detstämmer inte alls med parollen att de skall ta dethela och fulla ansvaret. Nordbankens aktier bordedefinitivt ha varit nere på noll och kanske därunderför länge sedan. Det är en annan sak att mansjälvfallet måste garantera småspararnas pengar.Lars antyder att vi i skullegilla folk som höjer skatter.