prot · GF09103 · 1992-04-29 00:00:00 — Därmed tas den kompetensför internationellt utvecklingssamarbete sombyggts upp inom dessa myndigheter och organ tillvara. Det är givetvis bra.Varför väntade regeringen, ,till på att acceptera detta? Varför gav maninte klartecken ? Varför sade maninte då: Kör på, mer pengar kommer? Varför höllman alla dem väntande i ovisshet som under långtid engagerat sig och förberett ett samarbete ochsom sedan inte visste vart de skulle vända sig --utom till UD där breven samlades på hög? Varförförsinkade man biståndet med ?Det finns en förklaring. Förklaringen ärModeraternas ideologiska motvilja mot bistånd ochbiståndsmyndigheterna. var enav dem som i särskilt grova ordalag fördömde hursamarbetet lades upp av den förra regeringen. Nufår han och andra äta upp de orden.Men priset i invektiv togs av , somär vårt främsta bidrag till ekonomiskaåterhämtning enligt utrikesministern. EnligtAnders var östbiståndet misslyckat därföratt, som han skrev, ''förstelnade planekonomiskabiståndsorgan tilläts lägga sin döda byråkratiskahand på denna vitala fråga''. Hur känns det,, att ställa sig bakom enordning som beskrivs på detta sätt?Jag skulle vilja att nu bethuvudet av skammen och förklarade att dennabiståndsordning, som utskottet är överens om, ärbra, att den bygger på en riktig rollfördelningmellan regering, myndighet och samarbetspartner,på ett decentraliserat initiativtagande,ansvarstagande och genomförande och påkostnadseffektivitet och hållbarhet i insatserna.Till denna insikt har också regeringen kommit.BITS, SIDA, och Swedecorpkommer att ansvara för huvuddelen av detbilaterala samarbetet.I måndags var det biståndsminister här i kammaren försvarade ordningen. Menom jag förstått ansvarsfördelningen inom UD rätt,så är det väl utrikesministern som är ansvarig. Låtoss nu höra hennes röst i denna fråga.Kanske är det denna motvillighet som spelat in, närregeringen ändå inte vågat gå hela vägen. Medanregeringen föreslår att BITS för det viktigakunskapsutvecklande biståndet, kärnan om man såvill, i östsamarbetet skall få 195 milj.kr. /93,varav den största delen redan är intecknad, föreslårSocialdemokraterna att BITS skall få 300 milj.kr.,ett betydande nytt utrymme. Vi föreslår också attBITS skall få mandat att få utfästa insatser förytterligare 500 milj.kr. för de två därpå följandeåren. Det är ett rejält stöd av detta slag som kan geresultat.Regeringen säger inget om itreårsprogrammet. Den vill bara ha eget mandat attfå utfästa de två miljarderna utan riktlinjer. Dettaär otillfredsställande.Vi föreslår att man nu ger också SIDA och SvenskaInstitutet ordentliga ramar för treårsperioden så attalla de svenska enskilda organisationerna,folkrörelser, universitet, ungdomsorganisationer,skolor, kulturella och andra institutioner som ärengagerade vet vad som gäller och kan börjaplanera. Vi vill ge SIDA sammanlagt 135 milj.kr.och 80 milj.kr. Det ärframförhållningen som går förlorad genom attregeringen nu inte ger ett klart långsiktigt mandat.Vi vill också ge ett större stöd för näringslivsbiståndän vad regeringen föreslår. Nyinvesteringar,nyföretagande, småföretagande -- det är det somkommer att driva den ekonomiska utvecklingenframåt och öppna för ett rikare handelsutbyte ocksåmed . Det är kreativ kapitalism, inteklipparnas och profitörernas kapitalism. Swedfundbör få 60 milj.kr. för riskkapitalsatsningar isamägda företag, 20 milj.kr. mer än vad regeringenföreslår. För att underlätta företagskontakter, detgäller framför allt småföretags möjligheter attkomma in, vill vi också satsa 25 milj.kr. påSwedecorps s.k. främjandeinsatser, 10 milj.kr. merän regeringen.När det gäller landvalet är utskottet överens om attprioritera länderna i närområde kringÖstersjön -- , , , ochRyssland. Socialdemokraterna har ansett att det ärviktigt att kunna utveckla ett samarbete medländerna i hela vårt närområde och också i Central-och . Därför har vi tyckt att regeringensbudgetproposition i onödan inskränker Sverigesmöjligheter genom att ytterligare skriva inprioriteringar mellan länder eller mellan bilateralaeller multilaterala biståndsformer. Utskottet harockså gjort dessa markeringar.Sammantaget ger detta nu möjligheter attutforma ett omfattande Östeuropaprogram.Särskilt behövs nu insatser-- för att stärka demokratins utveckling i helaCentral- och -- ta fasta på vad denlettiska utrikesministern föreslagitom en demokratisk Marshallplan,-- för att följa upp miljösamarbetet iÖstersjöregionen inkl. kärnsäkerheten -- här finnsnu ett färdigt handlingsprogram för Östersjönsmiljö som är resultatet av bl.a. initiativ,-- för att åstadkomma också socialt hållbaraekonomiska reformprogram i , Lettlandoch ,-- för att utveckla en livsmedelsproduktion och -distribution i regionen, också utanför de baltiskastaterna,-- för att underlätta framväxten av ett livskraftigtsmå- och nyföretagande,-- för att främja en hållbar energiförsörjning i debaltiska staterna.Regeringen har en stor uppgift framför sig. Attdöma av hur regeringen hanterat sitt förslag tillÖsteuropaprogram och ersättningen för detbaltiska guldet, att döma också av de diskussionervi haft tidigare i vår om målen för vårt samarbetekan jag inte låta bli att oroas över huruvidaregeringen kommer att klara denna uppgift.Sedan vi ändå i utskottet kommit överens omhuvuddragen i hur samarbetet bör hanteras, vill jagändå understryka vikten av att vi hittat engemensam grund för det för vår region, ja, även förvårt eget land och för världen i stort, så avgörandesamarbetet till stöd för länderna i Central- ochÖsteuropa. Kanske kommer vi också att från dettagemensamt kunna bygga en ny, starkare östpolitik.Herr talman! I sista hand handlar det samarbete vibygger om de kontakter som knyts mellanmänniskor i alla olika delar av våra samhällen.Överallt i och på andra sidan harmänniskor börjat väva den väv som skall binda osssamman. Det är den väven som utgör grunden förett gott grannskap.Framtiden håller upp svåra gemensammautmaningar. Men efter befrielsen från årtionden avförtryck har människorna i våra grannländeråtererövrat friheten att själva bygga sina länder.Europas folk har en ny chans att skapa en världsdelgrundad på gemensam säkerhet, präglad av endemokratisk kultur och av en strävan till allasvälfärd.Jag yrkar bifall till de socialdemokratiskareservationerna.Anf. 35 (nyd):Herr talman! fickstatsminister besök av densvenske riksbankschefen. Det gällde enframställning om guldet som och Litauendeponerat i den svenska , eftersom manvar rädd för att tyskarna skulle ta det om det t.ex.sattes in i en bank i . Man ansåg Sverigevara säkrare.Nåväl, Per lyssnade tillriksbankschefen. Ryssarna skulle ha guldet, hadenämligen ryssarna meddelat. , somännu inte blivit utrikesminister, talade om att maninte alls behövde tillmötesgå en sådan framställan.Tvärtom kunde man åberopa andra prejudikat ochkonstatera att estniskt guld tillhör Estland.Den svenske statsministern var dock rädd för denstore grannens makt och gick därför ned tillregeringen, som satt och åt lunch. Detta är direkttaget ur gamla dokument som vi har hittat.Skall vi skriva över guldet på i stället för påEstlands bank? Ungefär så ställdes frågan. Estlandingår ju ändå på ett eller annat sätt i Sovjetsfären,och förr eller senare får vi väl erkänna det.Regeringen tittade upp medan man mumsade påsina fläskpannkakor och kom snabbt överens omatt det var bäst att göra som sade. Sverigevar ju neutralt!Så skrevs guldet över i bokhållning,och var och en kan övertyga sig om hur lätt detvar att göra balternas guld till -- lätt pågrund av den svenska ynkedomen.Ett halvår senare under kriget kom en order från destora järnrumporna på andra sidan att guldet skulletransporteras över till . Därförtransporterades guldet över till i tiden, efter slut,kom en mängd flyktingar från till Sverige.På rysk begäran skickades även stora delar av demtillbaka till , precis som deras guld. Det varbara det att människorna gick en säker undergångtill mötes. Baltutlämningen blev den största ochtydligaste skandalen iinternationella sammanhang.De stora järnrumporna, som fått både guld ochmänniskor för att blidkas av det vänliga, lilla landetmed de blå-gula flaggorna som hade blivit alltrödare, härskade så att det stod härliga till. I detlilla landet med de röda flaggorna berättaderegeringen att alls inte var värre än ,snarare tvärtom. Hundratals ytterst pinsammauttalanden går inte att radera bort hur gärna de äni dag skulle vilja se detta ske, -- de, dvs. svenskastatsministrar, utrikesministrar,kabinettssekreterare och allt vad det har varit.Men så kom förändringens vind efter ytterligare 45år. Då är vi framme . ,järnridån och hela det kommunistiska skräckväldetavslöjades å det ömkligaste. Bakom de stora, rödaflaggorna och de stora, feta lögnerna fanns baramisär och i det närmaste grotesk miljöförstöring.Den svenska socialdemokratiska regeringens kaffeoch konjak-vänner i ställdes inför rätta,flydde eller avrättades. Det dramatiska året 1989följdes av ytterligare några dramatiska år.Sanningen började krypa fram, och det gjorde denpå obehagligt nära håll.När alla förstod att den kommunistiskasupermakten låg i dödsryckningar ville ändå dendåvarande svenske utrikesministern, , inte öppet stödja våra grannländers iBaltikum kamp för självständighet. De gamla, fegaformuleringarna fanns kvar. Den gamla rädslan förde jättelika järnrumporna satt i, men så småningomblåste även den bort, när man hade övertygat sigom att det inte var det minska farligt. upp, givetvis med kraft, för attstödja de baltiska staterna. Vem lurar han med det?Inte mig i alla fall.Så kom en fullständigt självklar anmodan fråndessa fria stater -- de baltiska staterna -- att Sverigeskulle betala tillbaka en skuld. ''Var är guldet vi bader ta hand om ? '', frågade man.Vi skulle då direkt ha svarat:--Självklart skall vi kompensera er för dennahedersskuld,--självklart skall vi göra det i form av guld, ilikadana tackor som vi en gång fick att förvalta och,--självklart skall vi be om ursäkt för de groteska ochfega manövrer som vi sysslade med under krigetoch hela efterkrigstiden.Vi skulle självklart vid besök av de baltiskastatsministrarna ha genomfört en ceremoni för attintyga detta och sedan själva åkt till föratt ge dem vad dem tillhör.Men vad hände då? Det blevbara litet prat hit och dit -- nu talar jag alltså omdagens regering --, litet budgettekniskafinurligheter och litet myglande och skrivande föratt slippa betala den skuld, som man väl ändå måsteerkänna -- och har erkänt -- finns. Och står vidär: Baltguldet skall ersättas. Regeringen föreslåratt ersättningen skall döljas på olika sätt. Andraanslag som vi tidigare beslutat att ge för att hjälpaBaltikum skall minska i motsvarande grad!Ta exemplet att jag ger er, herr talman, blommor --eller choklad, om inte talmannen vill ha blommor --för . Det visar sig dock att jag harlånat . Då skriver jagett brev: ''Kära herr talman! Ni fick choklad för 300kr. I denna choklad var det dock minmening att inkludera och avskriva den skuld somjag har till Eder. Kan Ni därför vänligen skickatillbaka . till mig?'' På det här sättet hanterarvi den här situationen.Åter till verkligheten och allvaret. Skall vi aldrig fåsluta skämmas över hur vi beter oss mot ?I 50 år har vi haft dåligt samvete. Skall vi inte enskunna sätta punkt för vår ynkedom på ett hederligtsätt? Hur kan man över huvud taget behandla enblodstänkt hedersskuld som en besvärande bit i detbudgettekniska pusslet! Finansieringen spelaringen roll, den får man göra upp om . Detviktiga är hur skulden hanteras.På Ny demokratis initiativ skickades regeringensförsta skambud tillbaka för omprövning. Jag blevsjälv beskylld för att vara socialist, eftersomSocialdemokraterns kaxat upp sig och krävt nyaförslag från regeringen. De hade ju , bevars,börjat rulla ihop sina röda flaggor och gömt undangåvorna och kaffeservisen från sina gamla polare iKommunisteuropa för att segla med den nyavinden.Att betala en hedersskuld är en fullständigtsjälvklar sak. Givetvis måste vi göra det. Sedanfinns det andra konstruktiva åtgärder.Vi har föreslagit en valutagarantifond. Detta har vivid samtal med representanter för de baltiskastaterna utvidgat till att tala om en adoption, dvs.en union, en osjälvisk hjälp -- och inte som envänsterledamot här trodde, att det var ett sätt attbygga upp ett imperialistiskt Storsverige. Det är ettsätt att hjälpa, en hjälp där de hjälper oss likamycket som vi hjälper dem. Vi gör så att säga engemensam nation för . Vilka fantastiskamöjligheter de kan erbjuda oss och vi kan erbjudadem!I är det svårt att få någon att begripa denhär idéen. Jag har framfört den tillpremiärministrarna i och i . Bådede och deras riksbankschefer tyckte att det varmycket intressanta förslag. Det är den här typen avnytänkande som krävs just . Om man t.ex. ser tillbyggsidan, behöver dessa länder byggas upp. Härgår byggarbetskraften arbetslös och maskinerna gårdärför inte att utnyttja. Det är helt uppenbart attdet finns fantastiska möjligheter.Vi har krävt att den totala, aktuta hjälpen tillBaltikum skall ökas med 1 milj.kr. utöverregeringens förslag, varav 350 milj.kr. skall satsaspå miljön. miljö är vår på flera olika sätt.88 % av föroreningar kommer frånandra kuster än den svenska. Även om vi bara voreegoistiska miljöpartister med en massa gitarrer,skulle vi faktiskt vilja satsa pengar där borta för attförbättra vår situation. Dessutom hjälper vi på detsättet Baltikum.Vi måste i vårt internationella beteende inse hurjordklotet ser ut. Först var det en liten kula medbara på. Sedan blev det en kula där Sverigesåg ut som en teater, där vi satt på parkett. Förövrigt fanns bara , ochSydamerika. Men har vi lärt oss hur jordklotetser ut.Vi är grannar med de baltiska staterna, och därförär det en självklarhet att just vi tar på ossvästvärldens ansvar för att få i gång spillrorna avden kommunistiska och socialistiska draksådden.Verkligheten är ett skrämmande begrepp förpolitiker. ''Verkligheten är vår värsta fiende'', sadeen mycket känd svensk politiker. Stor upprördhetmötte oss i Ny demokrati, när vi påstod oss varaverklighetens folk -- det var det hemskaste som mankunde säga, förstod vi.Nå, var ligger då verkligheten i de härsammanhangen? Ja, den ligger inte längre påbekvämt avstånd, så att det tar att flyganer och hälsa på. Verkligheten finns här. Det är intelängre till , huvudstaden i , än tillJönköping. huvudstad är denhuvudstad som är närmast av allahuvudstäder.Vi måste nu lyfta våra blickar och förstå var vi leveroch vilken vår roll är. Vår totalt misslyckade u-hjälpute i världen, som kostat någonstans runt 230miljarder kronor -- vilket motsvar ungefär 17godståg fulla med tusenlappar, om denupplysningen intresserar --, måste givetvisomprövas. Sättet att hjälpa får inte blidetsamma som sättet att hjälpa . Därförsökte vi nämligen införa socialism. Jag undrarvad östeuropéerna skulle säga, nu när de har settskräpet, om vi kom och sade: skall vi införa litetsocialism här, så skall ni få se hur bra det blir! Ochhur skulle det gå om vi exporterade personnumrentill i stället för till . Vem vet,kanske kan vi i så fall också exportera landstingentill . Det vore ju i och för sig en bra idévad gäller landstingen.Nu kan inte längre vår utrikespolitik vara enblandning av feghet, kallad neutralitet, och någonsorts självgodhet. Vi säger: Vi ger mer än någonannan -- tänk vilka goda människor vi är! Att intehjälpen når fram till folket, kan ju inte vi rå för. Viär godast i världen.Att hjälpa och är att hjälpa osssjälva. Det är att vara realister. Det fordrar etthelgjutet engagemang. Det är allvar, ingaexperiment någonstans på bekvämt avstånd. Dethandlar inte längre om godhet och flummigateorier, utan det handlar om en krass verklighet,om att ta och ge, att samarbeta med våra grannaroch att komma överens om att just den del avjordklotet där vi lever och bor är gemensam för ossoch våra grannar. Vilka möjligheter!Herr talman! I denna kammare kallas möjligheter iregel för svårigheter. Man talar nämligen inte ommöjligheter, utan man talar om hur problematisktallting är och hur svårt allting är. Tänk i stället eftervilken utmanande ny värld det finns att leva i. Dethjälper inte då att bita sig fast i bordskanten, atthoppas att det skall vara som förr, då den lilla önmed de höga skatterna kunde skicka ut sina smågoda råd kors och tvärs över jordklotet och vi fromtkunde knäppa händerna över magen, i visshet omatt vara det godaste på jorden. Om viinte vaknar upp kan det bli ett litet helvete just i vårdel av denna goda jord.Härmed, herr talman, yrkar jag bifall tillreservation 4 under mom. 12 i utrikesutskottetsbetänkande nr 16 liksom till reservation 5 undermom. 21 i samma betänkande.(Applåder)Anf. 36 ():Herr talman! Vi upplever , och har gjort detunder , den tredje vågen avdemokratisering i under detta århundrade.Den första vågen kom direkt efter förstavärldskriget, när de gamla kejsardömena i Öst- ochCentraleuropa upplöstes och nya, demokratiskastater bildades. Den andra vågen kom direkt efterandra världskriget, när nazismen var besegrad ochde länder som hade ockuperats -- med tre tragiskaundantag -- återfick sin nationella självständighetoch fick en ny chans att återupprätta demokratin.Den första vågen av demokratisering misslyckades.Det höll . Sedan gick hela och helavärlden in i 20- och 30-talens depression.Demokratin sattes på undantag, ersattes av olikatyper av diktaturer, och snart stod hela världsdelenvid ett nytt förödande krig. Den andra vågen avdemokratisering misslyckades också den. IVästeuropa gick det bra, men i östra i stället för det som skulle ha blivit nyastabila demokratier stalinistisk terror, ny diktatur istället för den som man just hade befriats från.Nu står vi inför den tredje vågen, den tredjemöjligheten under vårt århundrade att få stabila,demokratiska förhållanden i hela . Detfinns ingenting som säger att vi kommer att lyckasden här gången. Hoten mot den demokratiskautvecklingen är lika påtagliga nu som de har varittidigare. Jag tror att de ganska lätt kansammanfattas i orden protektionism ochnationalism. Till detta kan man kanske lägga dekvarvarande hot som t.ex. de sovjetiska truppernai utgör för stabiliteten i de länderna och,i ett litet större perspektiv, också för stabiliteten ihela . Till den bilden hör givetvisockså det hot som kvarvarande militaristiskagrupper, kvarvarande nomenklatura, i de tidigarekommunistiska diktaturerna fortfarande utgör.Protektionismen är ju den eviga förbannelsen iEuropa, att länderna alltid frestas att försöka bollaöver gemensamma problem på andra läner, pågrannländerna, att sätta upp tullmurar motvarandra, att inte inse de fördelar för alla somekonomisk integration över hela innebär.Den radikala, extrema nationalismen har kanskehjälpligt kunnat övervinnas i , men densticker i stället upp huvudet i otäcka former i mångaav de nya demokratierna. Det mest skakande ochtragiska exemplet är givetvis det som vi ser ikölvattnet på den kanske i och för sig oundvikligaoch naturliga uppdelningen av i flerastater. Det som inträffar i olika delar av dennatidigare stat är återfall i medeltidabarbari. Jag tycker att det mest skakande ochförfärliga exemplet är det som vi ser i Kosovo, dären förkrossande majoritet av befolkningen,albaner, förtrycks av den serbiska regimen iBelgrad på ett sätt som jag tror saknar motstyckeefter vad gäller nationelltförtryck, nationella övergrepp.Det enda sättet, herr talman, att komma till rättamed de destruktiva och mörka tendenser som finnsoch som på nytt kan slita sönder det som har byggtsupp , är att driva på deneuropeiska integrationen och föra in de nyademokratierna i det samarbete som växer fram ochfördjupas mellan de redan stabila och etableradedemokratierna i . Jag tror t.o.m. kan uttrycka det så drastiskt och tydligt som attsäga att själva den viktigaste drivkraften förintegrationen , i första hand inom deneuropeiska gemenskapen, är just medvetandet ialla berörda länder om vad ett misslyckande medatt skapa stabil demokrati och marknadsekonomi iöst skulle innebära. Förhållandena i är isig den starkaste drivkraften för enövergripande europeisk integration och förekonomiskt samarbete över hela Europa.Det finns en rad föreställningar som ibland bubblarupp i diskussioner på det här temat och som intealltid är lika genomtänkta. Det finns en tendens attjämställa förhållandena i de nya demokratiernamed u-landsförhållanden. Men jag tror att denenda rimliga parallellen snarare är förhållandena iVästeuropa efter kriget. Det som ärspeciellt med länderna österut är inte attmänniskorna där t.ex. skulle sakna allmänläskunnighet eller att den tekniska ochutbildningsmässiga nivån skulle vara så låg attländerna på det sättet skulle kunna jämföras medu-länder. Vad det är fråga om är i princip normalaindustriländer som har utsatts för ett förödandepolitiskt och ekonomiskt system, vilket harinneburit att den återuppbyggnad som skulle haskett efter kriget -- och som skedde i normalaformer i resten av -- aldrig blev av.Praktiskt taget ingenting av värde förefaller ibland,om man tittar på de värst drabbade länderna, hauträttats under hela denna långa period avkommunistisk diktatur.I stället har man haft ett ekonomiskt system sommer eller mindre har gått ut på att man skallförstöra de naturtillgångar som finns och att manskall riva ner de kulturella värden, de spelregler ochden känsla för demokrati och nationellsammanhållning som är naturliga i varje normaltdemokratiskt land.Dessutom har man genom detta ekonomiskasystem åstadkommit en miljökatastrof som trotsarall jämförelse vad gäller katastrofer sommänskligheten själv aktivt har åstadkommit i andrasammanhang.Jag tror att det är viktigt att ha klart för sig att detsom har hänt i är någonting unikt. Manhar utsatts för ett unikt experiment av små politiskafanatiska grupper. Detta innebär också att en del avde recept på hur länder bistås -- det gäller normalatraditionella lärdomar och metoder -- som befriarsig från utländskt herravälde eller inhemsktförtryck, eller bådadera, inte utan vidare ärtillämpliga i Östeuropa.Ibland gör man litet slarvigt en jämförelse medMarshallhjälpen. var inne på denfrågan. Kanske skall man då ha i minnet attMarshallhjälpen till gick till länder somhade fungerande, om än för tillfället raserade,ekonomiska system. Det fanns ändå i princip ettmarknadsekonomiskt system att bygga på och ettdemokratiskt system för att hantera det hela. IÖsteuropa har allt detta saknats tills . Ivissa länder saknas det i praktiken fortfarande.Därför är det oerhört viktigt att vi inser attreformer i riktning mot en fungerande normaldemokrati och en riktig marknadsekonomiovillkorligen måste komma först. Först därefter ärdet meningsfullt att tala om ekonomiskt stöd ochinvesteringar i stor skala.Vi skall ge stöd under reformprocessen. Men stödetskall ges till själva reformarbetet. Det skall intevara fråga om ett stöd i största allmänhet, för dåfinns risken att man snarare smörjer det destruktivasystem som har dragit ner de här länderna i eländeoch att man skjuter nödvändiga strukturellaförändringar på framtiden.Sverige är ett ganska litet land. Vi kan inte ta oss anhela det nya östra problem. I princip skallvi naturligtvis vara öppna för samarbete med allaländer där vi på ett meningsfullt sätt kan medverka.Men det är ändå viktigt att vi koncentrerar oss påvårt närområde, där vi har t.ex. gemensammamiljöintressen, där det finns gemensammareferensramar kulturellt och politiskt och där det påmånga sätt är lättare att uträtta det vi vill göra.Det är också viktigt att vi koncentrerar oss pågrunduppgifterna. Det handlar omkunskapsöverföring i olika former, stöd till denekonomiska stabiliseringen och insatser påmiljöområdet, inkl. kärnkraftssäkerhet och sådantsom är en förutsättning för att mycket annat skallkunna fungera någorlunda tryggt och säkert.Även om man när samarbete med de nyademokratierna byggdes upp kunde ha önskat sig enstart i helt andra former än de traditionella, harstödet och samarbetet efter hand fått en ganskahygglig form.