prot · GF0990 · 1992-04-02 00:00:00 — till förfogande för attsäkerställa tillgången på utsäde för vårbruket. Mentrots den stora betydelsen av insatser som denna varvi eniga om att det är de strukturella åtgärdernasom är de avgörande.Till dessa hör frågan om införandet av egna valutor.Denna fråga diskuterades mycket ingående.Jag har i andra sammanhang -- inte minst undermina överläggningar med den amerikanskaadministrationen och med ledningen förInternationella Valutafonden (IMF) i ifebruari -- framhållit den avgörande betydelse somlyckade valutareformer i dessa länder har. Men idetta ligger också en varning för de konsekvensersom en misslyckad valutareform skulle kunnamedföra.Sverige har med kraft verkat för att de tre baltiskastaterna skall ges medlemskap i ochVärldsbanken så snabbt som möjligt och att detdärefter skall utarbetas stabiliseringsprogram somskulle kunna bilda basen för internationellt stöddaoch samordnade valutareformer i , Lettlandoch . Det ser nu också ut som ommedlemskapet skulle kunna beslutas före dennamånads utgång.Valutareformerna kommer att kräva stöd genomIMF. Men de finansiella resurser som IMF kanställa till förfogande är långt ifrån tillräckliga. Detkommer att behövas ytterligare internationelltstöd. är berett att göra en större insats förett sådant stöd till de baltiska länderna än vad somhar varit fallet i liknande aktioner för andra länderi Öst- och . Detta är kanske en av deallra viktigaste insatser vi kan göra för de baltiskastaternas ekonomiska utveckling.Låt mig i detta sammanhang uttryckatillfredsställelse med att president i gårframlagda hjälpprogram, vars främsta fokus ärRyssland, förefaller att ge ett tillräckligt utrymmeför stabiliseringsfonder också för bl.a. de baltiskarepublikerna.För att dessa valutareformer skall varaframgångsrika krävs inte bara att de bör varagrundade på överenskomna stabiliseringsprogramutan också att till dem läggs fortsattaansträngningar att avreglera och privatisera de trebaltiska ekonomierna.På dessa områden har utvecklingen i vissaavseenden gått långsammare än väntat. Detta hardelvis samband med behovet av att klara ut olikaäldre ägarförhållanden. Icke desto mindre är detoroande, och det finns hos mina kolleger en klarinsikt om nödvändigheten av att driva dessaförändringar framåt med största styrka.Det är bara genom privatisering av ekonomin, ochden frigörelse från olika regleringar som dennaförutsätter, som förutsättningarna för en varaktigekonomisk uppgång kan skapas. Detta är också denpolitik som de tre baltiska regeringarna fullföljer.Med dessa strukturella reformer skapasförutsättningar för att fullt ut utnyttja demöjligheter som frihandelsavtalen och avtalen ominvesteringsskydd innebär.Ser vi enbart på en faktor somproduktionskostnader, är det lätt att konstatera attSverige som utpräglat högkostnadsland nu somekonomiska grannar får tre fria ekonomier medmycket låga kostnader. Jag är bl.a. mot dennabakgrund övertygad om att kombinationen avdessa avtal och de strukturella reformer som de trebaltiska regeringarna nu arbetar med innebärmycket stora möjligheter för framtiden.Till allt detta skall så självfallet läggas det konkretabistånd som kommer att ge inom ramen fördet föreslagna miljardprogrammet. Betydelsen avdetta är stor och underströks icke minst av minakolleger.Och därtill kommer det övriga stöd i olika formersom aktivt bidrar till. Det inomramen för det nordiska samarbetet fattade beslutetom det Baltiska Investeringsprogrammet kommert.ex. att få stor betydelse när det gäller främst denmindre och medelstora företagsamheten.Det var viktigt att i detta sammanhang kunnaengagera den Europeiska () direkt i den baltiska utvecklingen. I deöverläggningar som bl.a. jag själv i morgonkommer att ha med dess chef här i Stockholmkommer vi att diskutera möjligheten av ytterligareinsatser från sida i de baltiska länderna.Trots dessa olika och betydande hjälpinsatser finnsdock anledning att understryka, att de bara kanvara kompletterande i förhållande till destrukturella reformer jag nu nämnt, och däransvaret i allt väsentligt ligger på de baltiskastaterna själva.Ingen kan undgå att imponeras av den mognad ochstyrka med vilken de tre baltiska staterna underdessa korta månader byggt upp sina demokratiskainstitutioner. Arbetet fortsätter dock, och det finnsi detta sammanhang viktiga frågor att ta ställningtill.Till dessa hör inte minst situationen för de storarysktalande befolkningsgrupper som finns i främstLettland och . Hur deras situation utvecklashar stor betydelse inte bara för den inre stabiliteteni dessa stater, utan även för deras långsiktiga yttrerelationer med främst . Det var därförnaturligt att denna fråga diskuterades ingåendeunder de tre besöken.Både i och i fanns det undersjälvständighetstiden ryska minoriteter medhistorisk bosättningsrätt. Men till detta har underden sovjetiska ockupationen kommit en delvisframtvingad invandring som har varit av sådanomfattning att ester och letter riskerat att bliminoriteter i sina egna länder. Det har varit frågaom en medveten kolonisationspolitik av en art sominga andra stater i har utsatts för underdetta sekel.Det är mot denna bakgrund förståeligt att en bredopinion i och inte med omedelbarautomatik vill ge det nya medborgarskapet till alladem som flyttat in på detta sätt.Men är det ett faktum, att en stor del avde ryskspråkiga som kommit till ochLettland efter kriget nu har bott där . De harsvaga band till . Deras barn är kanskefödda i och och betraktar medrätta dessa stater som sin hembygd. De har kommitdit som en följd av en oförsvarbar sovjetisk politik,men flertalet är som individer lika litet ansvariga föroch lika mycket offer för denna politik som övrigainvånare i de tre baltiska staterna.Det är uppenbart att främst de lettländska ochestländska regeringarna här står inför mycket svåraavvägningsproblem.I samtalen med mina lettiska och estniska kollegerhar jag uttryckt förståelse för dessa frågorshistoriska och moraliska aspekter. Samtidigtuttryckte jag förhoppningen att de skall kunna lösasi enlighet med de generösa och liberala traditionerpå detta område som präglade både ochLettland under mellankrigstiden.Det är mitt intryck att man inser att det ligger i detegna intresset att dels söka finna generösa regler förmedborgarskap, dels ge en god ställning åt demsom kan vilja bo kvar men med ryskt eller annatmedborgarskap.Särskilt väsentligt torde det vara att de ryskspråkigabereds möjligheter att få undervisning i estniskaoch lettiska, så att de kan uppfylla rimligaspråkkrav för medborgarskap. Av avgörandebetydelse är det också att även icke-medborgarebereds tillfälle delta i det ekonomiska livet på godavillkor.I är situationen delvis en annan. Litauernahar en betryggande majoritet i sitt eget land, menhär finns en betydande polsk befolkning medhistorisk bosättningsrätt. I samtalen med Litauenspremiärminister framhöll jag vikten av att Litauenspolska minoritet behandlas i enlighet medinternationella normer. Även här är mitt intryck inser vikten av att dessa problem hanterasklokt och med vederbörlig varsamhet.Att denna fråga har viktiga utrikes- ochsäkerhetspolitiska aspekter är uppenbart.Utvecklingen följs med stor uppmärksamhet i bl.a.Ryssland, och det är lätt att föreställa sig de farorsom skulle kunna uppkomma om en på godagrunder missnöjd rysk befolkningsgrupp i dessaländer vädjade om stöd hos en tilltagandenationalistisk regim i . En fråga som i daghandlar om uppbyggnaden av den demokratiskastrukturen i dessa länder kan då snabbt förvandlastill en fråga också om deras yttre säkerhet. Därmedillustreras också det starka samband som rådermellan demokrati och säkerhet i Nordeuropa.Det är frihetsprocessen i området i dess helhet somgjort de baltiska staternas självständighet möjlig,och det är i den fortsatta framgången för demokratioch frihet för alla och envar i såväl dessa stater somRyssland som självständighetens för framtidenviktigaste förutsättning ligger.De tre begreppen säkerhet, ekonomisk utvecklingoch demokrati sammanfattar väl de olika delar avvåra samlade relationer som diskuterats underdessa tre besök.Till detta skall självfallet fogas mycket annat.Miljösamarbetet är en mycket viktig del av vårarelationer, som fick ny betydelse genom de separatamiljöavtal som miljö- och naturresursministern imåndags undertecknade med sina tre baltiskakolleger.Jag har, herr talman, på detta sätt velat geriksdagen en så utförlig information som möjligtom de olika frågor som diskuterats under dessa treförsta besök av de fria baltiska staternaspremiärministrar. På basen av dem kommer nuvåra relationer att byggas vidare. Det är minförhoppning att regering och riksdag skall stå enigabakom strävan att hjälpa våra tre nya grannstaterunder den svåra men viktiga omställning som nuinletts.(Applåder)Anf. 48 ():Herr talman! Vi tackar statsministern förinformationen. Den var bra och konkret, och därgjordes de markeringar som vi alla vill skall göras idetta sammanhang. Det är också glädjande att detfinns en kontinuitet i hanteringen av våra relationermed de baltiska staterna. Det som vi också äröverens om är volymen på de samarbetsplaner somvi har framöver, och även det är glädjande.I de samtal som har föregått här i medde baltiska statsministrarna är det just de utländskatrupperna, som statsministern sade, som har stått iförgrunden. Det är egentligen mycket mer än enanomali att de fortfarande finns kvar där.Jag skulle vilja fråga statsministern om han ärberedd att på ett extraordninärt sätt markeraregeringens och bekymmer över densituationen. Vi vet att balterna själva, när de tarupp frågan exempelvis i eller i NATO-sammanhang, får svaret, precis som de tidigare fickangående , att man i Väst inte vill vidtaåtgärder som på något sätt äventyrar Jeltsinsställning. Därför har vi en särskild anledning atttala klarspråk med ledarna i Moskva.En sådan extraordinär åtgärd skulle kunna vara attförmedla den typ av budskap som vi har fått här iriksdagen, genom en emissarie som sänds tillMoskva och som talar om hur vi känner i dennafråga. Det finns inga som helst skäl, inte ens socialaskäl i , att dessa trupper finns kvar iBaltikum. Vi måste medverka till att spinna ettslags säkerhetspolitisk väv kring genomett gott samarbete, av det slag som statsministernhar uttalat sig om, men vi måste tala klarspråkockså med i detta sammanhang.(Applåder)Anf. 49 Statsminister ():Herr talman! inlägg vittnar om denbreda kontinuitet och enighet som föreligger närdet gäller hanteringen av de stora linjerna i vårarelationer med , och . Detär glädjande -- det ger politiken en extra styrka.Om jag sedan går till frågan vad vi konkret kan göraför att förmedla dessa budskap till , vill jaganföra följande. Det jag nu har sagt här ikammaren är självfallet inte bara för kammarens''konsumtion'', utan det kommer att distribuerasvia olika diplomatiska kanaler, så att det ocksåkommer den och andra berördaregeringar till del.Min information har egentligen inskränkts tillkontakterna med de tre baltiskapremiärministrarna. Vi har tämligen omfattandekontakter med och goda relationer till den nyaryska regeringen, och i de kontakterna är dennafråga självfallet en av dem som ständigtåterkommer.Jag kan nämna att vi skulle ha haft besökav vice premiärministern , som är denytterst ansvarige för trupptillbakadragandeförhandlingarna med , och Litauen.Han inställde med kort varsel detta besök -- hanavgick i går, och förhandlingarna har skjutits påframtiden. Detta är väl ett tecken på den litetinstabila situation som man just nu har i den ryskapolitiska ledningen. Vi hoppas att det, efter detmöte med den ryska folkkongressen som kommeratt äga rum , skall vara möjligt att få enstörre stabilitet i detta hänseende och att det skallleda till ett snabbt återupptagande avförhandlingarna.I besöksplaneringen för våren ingår också ett antalandra personer av mycket central betydelse när detgäller dessa saker. Jag är tacksam för allt stöd ochall hjälp som kan ges i detta sammanhang.Anf. 50 ():Herr talman! Jag vill också tacka för enutomordentlig redogörelse. Helt avgörande för attden ekonomiska utvecklingen skall komma i gång iRyssland och i de baltiska staterna är attvalutasituationen saneras, att man kommer bortfrån den rasande inflationen och från den storapenningmängden. Därför måste det ske enstabilisering av valutan i samtliga stater. Mot denbakgrunden är det utomordentligt tillfredsställandeatt det inom ramen för G 7-samarbetet nu harfattats beslut om betydande insatser för dessastater.Jag vill fråga statsministern vilken roll som Sverigebör få i detta arbete. Har det redan nu skettåtaganden från svensk sida? Finns det en uppgift förSverige som har blivit konkret? Vilken roll förutserstatsministern för i stabiliseringsarbetet?Anf. 51 Statsminister ():Herr talman! Vi har varit inblandade i delar avdetta arbete på litet olika sätt. Man kan säga att detär två huvudpunkter som vi har drivit i deninternationella dialogen. Den ena är den som OlofJohansson snart skall återkomma till, nämligenvikten av att få in frågorna om kärnsäkerhet i dettasamarbete. Det är mycket tillfredsställande att detinternationella vetenskapliga centrum, somkommer att sättas upp i ett samarbete mellanRyssland, EG, , och som nubefinner sig i slutförhandlingarna, sannoliktkommer att ha kärnsäkerhet som sin första ochviktigaste uppgift.Vi har också sett till att frågorna om kärnsäkerhetkommer in i G 7-diskussionerna. Det framgår ävenav dokument som publicerades i går att så kommeratt bli fallet. Denna punkt står dessutom pådagordningen för överläggningarna med EBRD-chefen här i i morgon.Vi har därutöver inriktat oss på budskapet att maninte skall glömma . Mycket av deninternationella uppmärksamheten är koncentreradtill vikten av att göra någonting åt den ryskaekonomin. Jag delar bedömningen att detta äralldeles avgörande. Går utvecklingen snett iRyssland, går den snett i mycket stora delarav det asiatiska området. Det är rätt att göra allt detsom man nu gör för . Men vi får integlömma , och , och det ärdet budskap som vi ständigt för fram i de västligahuvudstäderna.Det var därför med speciell tillfredsställelse som jagfick information i förväg under den tidigare delenav gårdagen från president om hur man hadelagt upp sitt paket. Jag noterade att man hadelämnat ett utrymme i de finansiella ramarna sombör vara tillräckligt för att klara det behov avstabiliseringsfonder som vi på nuvarande stadiumkan förutse för de tre baltiska staterna.7 § Information från regeringen om regeringensnya kriminalpolitikAnf. 52 Justitieminister ():Herr talman! Regeringen presenterade iregeringsförklaringen huvudpunkterna i ettkriminalpolitiskt program. I 1992 årsbudgetproposition redovisades andra planeradeåtgärder. Vi har kommit ytterligare en bit påvägen för att förverkliga våra kriminalpolitiskaambitioner. Dessa åtgärder utgör alla led i detprogram för en ny kriminalpolitik som regeringenmålmedvetet kommer att söka genomföra. Iregeringsförklaringen betonade regeringen attbrottsligheten måste bekämpas med kraft. Attbryta utvecklingen mot allt fler brott är enavgörande fråga för allas trygghet i samhället.En central fråga är avskaffandet av denautomatiska halvtidsfrigivningen avfängelsedömda. En promemoria har just sänts utför synpunkter på ett förslag om en sådan reform.Förslaget innebär -- med vissa skärpningar -- ihuvudsak en återgång till det system med fakultativvillkorlig frigivning som gällde före den s.k.halvtidsreformen. Detta förslag utgör ett första stegmot en mera långsiktig lösning av frågan omvillkorlig frigivning. Regeringen kommer inom kortatt besluta om direktiv till en utredning somkommer att få till uppgift att överväga detstraffrättsliga påföljdssystemets innehåll ochuppbyggnad. Frågan om hur man skall göra medden villkorliga frigivningen blir enhuvuduppgift för den utredningen. Enutgångspunkt är därvid att påföljdssystemet inteskall bygga på mer eller mindre osäkra prognoserom vilken verkan en påföljd skall få för den dömde.Utredningen skall också se på alternativa påföljdertill fängelse som samhällstjänst och kontraktsvårdsamt s.k. intensivövervakning.Andra kriminalpolitiska åtgärder som förbereds ärskärpningar av bestämmelserna om ringanarkotikabrott och grovt rattfylleri. Enpromemoria med förslag till ändringar inarkotikastrafflagen remissbehandlas förnärvarande. En parlamentarisk utredning ser överreglerna om grovt rattfylleri med inriktning på ensänkt promillegräns och skärpta straff samt en ökadenhetlighet i påföljdsvalet. Straffskalorna för vissabrott ses också över i departementet. Enutgångspunkt för det arbetet är att straffskalornaskall uppfattas som rimliga och rättvisa på ett sättsom gör att allmänhetens förtroende förrättsväsendet kan upprätthållas.Den kriminalpolitiska åtgärd som föranleder dennainformationsstund är att regeringen harbemyndigat mig att tillkalla en kommitté som skallfå till uppgift att göra en översyn av kriminalvårdeni anstalt kriminalvårdsreform.Jag skall nu redovisa några huvudpunkter idirektiven till den kommittén och kommer därefteratt gå in på frågan om den villkorliga frigivningenoch påföljdssystemet i övrigt.I regeringsförklaringen framhölls attkriminalvårdens brottsförebyggande och socialaaspekter skall tillmätas ökad betydelse liksom attarbetet på att bekämpa narkotikamissbruket påanstalterna tillmäts stor vikt. Det är i det ljuset somdirektiven till den nya utredningen bör ses.Det har i huvudsak rått enighet om att vi skall slåvakt om de principer som låg till grund årskriminalvårdsreform. Det är emellertid nu närmare20 år sedan reformen genomfördes. Utvecklingenunder senare år har av allt att döma medförtsvårigheter att tillämpa de principer och regler somlades fast genom reformen, bl.a. med hänsyn tillberättigade krav på samhällsskydd och det växandeproblemet med narkotika på anstalterna.En grundläggande tanke i kriminalvårdensverksamhet före kriminalvårdsreformen var så långt möjligt borde undvika att blandaintagna med olika kriminell belastning påanstalterna. Bakgrunden var att man ansåg att detfanns en risk för att mindre belastade klienter skulleutsättas för negativ påverkan från mer belastadeklienter. De principer och regler föranstaltsplaceringarna som lades fast genomkriminalvårdsreformen har sin utgångspunkt i attdessa farhågor var betydligt överdrivna och att deti vart fall är orealistiskt att komma till rätta medsådana olägenheter genom den differentiering avde intagna som skedde . I stället skullenärheten till hemorten -- den s.k.närhetsprincipen -- bilda utgångspunkten föranstaltsplaceringen för flertalet fängelsedömda. Påså sätt skulle den dömde få bättre möjligheter atthålla en nära kontakt med frivården och andramyndigheter på den ort dit han skulle friges, liksommed sina anhöriga.Närhetsprincipen har ett nära samband med enannan princip, som också låg till grund förreformen, nämligen den s.k.normaliseringsprincipen. Den innebär att den somär intagen på kriminalvårdsanstalt eller står underövervakning inom frivården har samma rätt tillsamhällets stödåtgärder och vårdinsatser som andramedborgare och att kriminalvården inte skall byggaupp egna resurser i konkurrens med andrasamhällsorgan. Kriminalvårdens personal skulle iförsta hand klarlägga klienternas behov av stöd ochvård och förmedla den nödvändiga kontakten medansvariga organ. Närhetsprincipens förverkligandeär således en praktisk förutsättning för attnormaliseringsprincipen skall kunna tillämpas såbra som möjligt.När kriminalvårdsreformen genomfördes ansågsalltså intresset av att kunna placera de intagna påanstalter i närheten av hemorten för att möjliggöraen successiv utslussning i samhället väga tyngre änintresset av att skilja olika kategorier av dömda frånvarandra . nder senare århar den intresseavvägningen med rätta kommit attifrågasättas främst med hänsyn tillnarkotikaproblemen på kriminalvårdsanstalterna.Riksdagen har t.ex. erinrat om attsjälvklara riktmärken för narkotikapolitiken påkriminalvårdens område måste vara bl.a. attintagna utan narkotikaproblem och sådana som villbli av med sitt missbruk inte skall behöva komma ikontakt med narkotika under anstaltsvistelsen. Tillför var det i praktiken endast vidplacering i riksanstalter som man kunde ta sådanahänsyn. Någon differentiering av de dömda medavseende på narkotika förekom däremot inte vidplaceringen i lokalanstalt. finns detsärskilda lokalanstalter dit missbrukare som självavill försöka bryta sitt missbruk kan söka sig. Vissaanstalter har reserverats för intagna utanmissbruksproblem medan andra utnyttjas förnarkotikamissbrukare som är svåra att motivera förbehandling.Även i övrigt är strävan att anpassa verksamhetenbåde vid riks- och lokalanstalterna till olikakategorier av intagna. Vid några anstalter bedrivsverksamhet i syfte att finna behandlingsmetoder förmän som gjort sig skyldiga till sexualbrott ochkvinnomisshandel. Vid ett tiotal anstalter bedrivss.k. InomStockholmsregionen finns numera en lokalanstaltsom används enbart för kvinnliga intagna. Ävendenna specialisering har stöd i olikariksdagsuttalanden. Det ligger i sakens natur attden utveckling som har skett kanförsvåra tillämpningen av närhetsprincipen ochdärmed också av normaliseringsprincipen.Det är huvudsakligen mot den bakgrunden somkommittén nu har tillkallats för att göra en samladöversyn av kriminalvården i anstalt. Kommitténskall enligt sina direktiv göra en genomgripandeöversyn av de principer och det regelverk som lågtill grund för kriminalvårdsreformen. Enutgångspunkt är emellertid även i fortsättningen attett grundläggande mål för kriminalvården i anstaltär att främja den dömdes anpassning i samhälletoch motverka skadliga följder avfrihetsberövandet. måste samhälletsberättigade krav på skydd ges stor vikt.Huvuduppgiften för kommittén är att övervägavilka principer för anstaltsplaceringarna som börtillämpas och att anpassa regelverket tilldessa. Kommittén skall särskilt belysa vilkaavvägningar som bör göras mellan de olikaintressen som finns i fråga omanstaltsplaceringarna, dvs. säkerhetskrav, behovetav olika former av stöd och behandling underanstaltstiden, möjligheter att förberedafrigivningen på ett rimligt sätt etc. I detsammanhanget skall kommittén göra en samladbedömning av utvecklingen i frågaom tillämpningen av principerna om närhet ochnormalisering samt överväga behoven av att göraavsteg från dessa principer. Intresset av attanstaltsplatserna kan utnyttjas på ett såkostnadseffektivt sätt som möjligt skall ocksåuppmärksammas.I direktiven pekar jag i övrigt särskilt på någraområden som kommittén bör behandla. Jag tänkernu redovisa några av dessa områden.Narkotikasituationen på anstalterna utgör sedanlång tid tillbaka ett svårbemästrat problem inomkriminalvården. Frågan om hur man skall kunnahålla kriminalvårdsanstalterna narkotikafria skallsärskilt uppmärksammas. I det sammanhanget skallkommittén bl.a. ta ställning till om det behövsökade kontrollmöjligheter inom kriminalvårdenför att förhindra missbruk och införsel av narkotikai anstalterna. Kommittén skall också överväga vilkaprinciper för placeringar av intagna med avseendepå narkotika som bör tillämpas ochbehovet av olika former av åtgärdsprogram för attnarkotikaproblemen skall kunna bemästras påbästa sätt. Enligt min mening bör en utgångspunktvara att intresset att förhindra narkotikamissbrukpå anstalterna och att kunna erbjuda möjlighetertill rehabilitering under fängelsevistelsen väger såtungt att det kan motivera att den dömde placeraspå en annan anstalt än den som ligger närmasthemorten.De kvinnliga fångarnas situation skall ocksåuppmärksammas liksom frågan om hur man pålämpligast sätt bör ta hand om de ungdomar under18 år som döms till fängelse.Den 1 januari infördes en ny lagstiftning ompsykiatrisk tvångsvård och behandlingen avpsykiskt störda lagöverträdare.